A 71-a ediție a Premiilor Globul de Aur a avut loc la 12 ianuarie 2014 la Hotelul Beverly Hilton din Beverly Hills, California pe canalul NBC. S-au acordat premii pentru cele mai bune filme din 2013 și cele mai bune emisiuni americane de televiziune din 2013. Ceremonia a fost produsă de Dick Clark Productions în colaborare cu  Hollywood Foreign Press Association. Woody Allen a primit Premiul Cecil B. DeMille pentru întreaga carieră la 13 septembrie 2013 și Diane Keaton a acceptat premiul în numele său. Tina Fey și Amy Poehler au fost gazdele emisiunii.

Câștigători și nominalizări

Cinema
{| class=wikitable style="width=100%"
|-
! colspan=2 | Cel mai bun film
|-
!style="width=50%" | Dramă
!style="width=50%" |   Muzical sau Comedie
|-

| valign="top" |
 12 Years a Slave
 Captain Phillips
 Gravity
 Philomena
 Rush
| valign="top" |
 American Hustle
 Her
 Inside Llewyn Davis
 Nebraska
 The Wolf of Wall Street
|-
! colspan=2 | Cea mai bună interpretare (dramă)
|-
! Actor
! Actriță
|-
| valign="top" |
 Matthew McConaughey – Dallas Buyers Club ca Ron Woodroof
 Chiwetel Ejiofor – 12 Years a Slave ca Solomon Northup
 Idris Elba – Mandela: Long Walk to Freedom ca Nelson Mandela
 Tom Hanks – Captain Phillips ca Captain Richard Phillips
 Robert Redford – All Is Lost ca Our Man
| valign="top" |
 Cate Blanchett – Blue Jasmine ca Jeanette "Jasmine" Francis
 Sandra Bullock – Gravity ca Dr. Ryan Stone
 Judi Dench – Philomena ca Philomena Lee
 Emma Thompson – Saving Mr. Banks ca P. L. Travers
 Kate Winslet – Labor Day ca Adele Wheeler
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare (muzical/comedie)
|-
!Actor
!Actriță
|-
| valign="top" |
 Leonardo DiCaprio – The Wolf of Wall Street ca Jordan Belfort Christian Bale – American Hustle ca Irving Rosenfeld
 Bruce Dern – Nebraska ca Woody Grant
 Oscar Isaac – Inside Llewyn Davis ca Llewyn Davis
 Joaquin Phoenix – Her ca Theodore Twombly
| valign="top" |
 Amy Adams – American Hustle ca Sydney Prosser
 Julie Delpy – Before Midnight ca Céline Wallace
 Greta Gerwig – Frances Ha ca Frances Halladay
 Julia Louis-Dreyfus – Enough Said ca Eva Henderson
 Meryl Streep – August: Osage County ca Violet Weston
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare în rol secundar
|-
!Actor în rol secundar
!Actriță în rol secundar
|-
| valign="top" |
 Jared Leto – Dallas Buyers Club ca Rayon
 Barkhad Abdi – Captain Phillips ca Abduwali Muse
 Daniel Brühl – Rush ca Niki Lauda
 Bradley Cooper – American Hustle ca Richie DiMaso
 Michael Fassbender – 12 Years a Slave ca Edwin Epps
| valign="top" |
 Jennifer Lawrence – American Hustle ca Rosalyn Rosenfeld
 Sally Hawkins – Blue Jasmine ca Ginger
 Lupita Nyong'o – 12 Years a Slave ca Patsey
 Julia Roberts – August: Osage County ca Barbara Weston-Fordham
 June Squibb – Nebraska ca Kate Grant
|-
!colspan="2"|Altele
|-
!Cel mai bun regizor
!Cel mai bun scenariu
|-
| valign="top" |
 Alfonso Cuarón – Gravity
 Paul Greengrass – Captain Phillips Steve McQueen – 12 Years a Slave Alexander Payne – Nebraska David O. Russell – American Hustle| valign="top" |
 Spike Jonze – Her
 Steve Coogan and Jeff Pope – Philomena Bob Nelson – Nebraska John Ridley – 12 Years a Slave Eric Warren Singer and David O. Russell – American Hustle|-
! Cea mai bună coloană sonoră
! Cea mai bună melodie originală
|-
| valign="top" |
 Alex Ebert – All Is Lost Alex Heffes – Mandela: Long Walk to Freedom
 Steven Price – Gravity
 John Williams – The Book Thief
 Hans Zimmer – 12 Years a Slave
| valign="top" |
 "Ordinary Love" (U2 și Danger Mouse) – Mandela: Long Walk to Freedom
 "Atlas" (Coldplay) – The Hunger Games: Catching Fire
 "Let It Go" (Kristen Anderson-Lopez and Robert Lopez) – Frozen
 "Please Mr. Kennedy" (Ed Rush, George Cromarty, T Bone Burnett,Justin Timberlake, Joel Coen and Ethan Coen) – Inside Llewyn Davis
 "Sweeter Than Fiction" (Taylor Swift și Jack Antonoff) – One Chance
|-
! Cel mai bun film de animație
! Cel mai bun film străin
|-
| valign="top" |
 Frozen
 The Croods
 Despicable Me 2
| valign="top" |
 The Great Beauty (Italia) Blue Is the Warmest Colour ([[[:en:Cinema of France|Franța]])
 The Hunt ([[[:en:Cinema of Denmark|Danemarca]])
 The Past ([[[:en:Cinema of Iran|Iran]])
 The Wind Rises (Japonia)
|}

Filme cu mai multe nominalizări

Filme care au câștigat mai multe premii

Televiziune
{| class=wikitable style="width=100%"
|-
!colspan="2"|  Cel mai bun serial TV
|-
!style="width=50%"| Dramă
!style="width=50%"| Muzical/comedie
|-
| valign="top" |
 Breaking Bad
 Downton Abbey
 The Good Wife
 House of Cards Masters of Sex| valign="top" |
 Brooklyn Nine-Nine The Big Bang Theory Girls Modern Family Parks and Recreation|-
! colspan="2"|  Cea mai bună interpretare într-un serial TV – Dramă
|-
! Actor
! Actriță
|-
| valign="top" |
 Bryan Cranston – Breaking Bad ca Walter White
 Liev Schreiber – Ray Donovan ca Ray Donovan
 Michael Sheen – Masters of Sex ca Bill Masters
 Kevin Spacey – House of Cards ca Frank Underwood
 James Spader – The Blacklist ca Raymond Reddington
| valign="top" |
 Robin Wright – House of Cards ca Claire Underwood
 Julianna Margulies – The Good Wife ca Alicia Florrick
 Tatiana Maslany – Orphan Black ca various characters
 Taylor Schilling – Orange Is the New Black ca Piper Chapman
 Kerry Washington – Scandal ca Olivia Pope
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare într-un serial TV – Comedie/muzical
|-
!Actor
!Actriță
|-
| valign="top" |
 Andy Samberg – Brooklyn Nine-Nine ca Jake Peralta
 Jason Bateman – Arrested Development ca Michael Bluth
 Don Cheadle – House of Lies ca Marty Kaan
 Michael J. Fox – The Michael J. Fox Show ca Mike Henry
 Jim Parsons – The Big Bang Theory ca Sheldon Cooper
| valign="top" |
 Amy Poehler – Parks and Recreation ca Leslie Knope
 Zooey Deschanel – New Girl ca Jessica "Jess" Day
 Lena Dunham – Girls ca Hannah Horvath
 Edie Falco – Nurse Jackie ca Jackie Peyton
 Julia Louis-Dreyfus – Veep ca Vice President Selina Meyer
|-
! colspan="2"|Cea mai bună interpretare într-o miniserie sau film de televiziune
|-
! Actor
! Actriță
|-
| valign="top" |
 Michael Douglas – Behind the Candelabra ca Liberace
 Matt Damon – Behind the Candelabra ca Scott Thorson
 Chiwetel Ejiofor – Dancing on the Edge ca Louis Lester
 Idris Elba – Luther ca John Luther
 Al Pacino – Phil Spector ca Phil Spector
| valign="top" |
 Elisabeth Moss – Top of the Lake ca Det. Robin Griffin
 Helena Bonham Carter – Burton & Taylor ca Elizabeth Taylor Rebecca Ferguson – The White Queen ca Elizabeth Woodville
 Jessica Lange – American Horror Story: Coven ca Fiona Goode
 Helen Mirren – Phil Spector ca Linda Kenney Baden
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare în rol secundar într-o miniserie sau film de televiziune
|-
!Actor în rol secundar
!Actriță în rol secundar
|-
| valign="top" |
 Jon Voight – Ray Donovan ca Mickey Donovan Josh Charles – The Good Wife ca Will Gardner
 Rob Lowe – Behind the Candelabra ca Dr. Jack Startz
 Aaron Paul – Breaking Bad ca Jesse Pinkman
 Corey Stoll – House of Cards ca Peter Russo
| valign="top" |
 Jacqueline Bisset – Dancing on the Edge ca Lady Livinia Cremone Janet McTeer – The White Queen ca Jacquetta of Luxembourg
 Hayden Panettiere – Nashville ca Juliette Barnes
 Monica Potter – Parenthood ca Kristina Braverman
 Sofía Vergara – Modern Family ca Gloria Delgado-Pritchett
|-
!colspan="2"|Cea mai bună miniserie sau film TV
|-
| colspan=2 style="vertical-align:top;" |
 Behind the Candelabra''' American Horror Story: Coven Dancing on the Edge Top of the Lake The White Queen|}

Seriale TV cu mai multe nominalizări

Seriale TV cu mai multe premii
2: Behind the Candelabra, Breaking Bad și Brooklyn Nine-Nine''

Ceremonie

Prezentatori
 Ben Affleck with Best Director – Motion Picture
 Kevin Bacon și Kyra Sedgwick with intro of Miss Golden Globe and Best Actress in a Television Series – Drama
 Drew Barrymore with Best Motion Picture – Musical or Comedy
 Kate Beckinsale, Sean Combs, and Usher with Best Original Score and Best Original Song
 Orlando Bloom și Zoe Saldana with Best Foreign Language Film
 Julie Bowen și Seth Meyers with Best Actor in a Television Series – Comedy or Musical
 Sandra Bullock și Tom Hanks with Best Supporting Actress – Motion Picture
 Jim Carrey a prezentat American Hustle
 Jessica Chastain with Best Actor in a Motion Picture – Drama
 Emilia Clarke și Chris O'Donnell with Best Actress in a Television Series – Comedy or Musical
 Steve Coogan și Philomena Lee a prezentat Philomena
 Matt Damon a prezentat Captain Phillips
 Johnny Depp with Best Motion Picture – Drama
 Laura Dern a prezentat Nebraska
 Leonardo DiCaprio with Best Actress in a Motion Picture – Drama
 Robert Downey Jr. with Best Actress in a Motion Picture – Musical or Comedy
 Aaron Eckhart și Paula Patton with Best Actor in a Television Series – Drama and Best Television Series – Drama
 Chris Evans și Uma Thurman with Best Television Series – Comedy or Musical
 Jimmy Fallon și Melissa McCarthy with Best Actor – Miniseries or Television Film
 Colin Farrell a prezentat Inside Llewyn Davis
 Amber Heard, Taylor Kinney și  Jesse Spencer with Best Supporting Actor – Series, Miniseries or Television Film
 Chris Hemsworth și Niki Lauda a prezentat Rush
 Jonah Hill și Margot Robbie a prezentat The Wolf of Wall Street
 Mila Kunis și  Channing Tatum with Best Supporting Actress – Series, Miniseries or Television Film
 Jennifer Lawrence with Best Actor in a Motion Picture – Musical or Comedy
 Liam Neeson a prezentat Gravity
 Chris Pine și Emma Watson with Best Animated Feature Film
 Mark Ruffalo și Naomi Watts with Best Miniseries or Television Film and Best Actress – Miniseries or Television Film
 Emma Stone with Cecil B. DeMille Award (accepted by Diane Keaton)
 Emma Thompson with Best Screenplay
 Christoph Waltz with Best Supporting Actor – Motion Picture
 Olivia Wilde a prezentat Her
 Reese Witherspoon a prezentat 12 Years a Slave

In Memoriam

Note

Legături externe

 71st Golden Globe Awards at NBC
 Information about 2015 Golden Globe Awards

Vezi și
2013 în film
2013 în televiziune
2014 în film
2014 în televiziune
Oscar 2014

2014 în California
071

A 71-a ediție a Premiilor Globul de Aur


විෂාදයේ දී විවිධාකාර රෝග ලක්ෂණ ලෙස මතු විය හැක. නමුදු සියලුම රෝගීන් චිත්ත ස්වභාවයේ ප්‍රබල වෙනසක්, සිතේ ඇතිවන අධික දුක , තමාගේ කැමැති ක්‍රියාවන්වලින් ලබා ගන්නා ප්‍රීතිය අඩු වීම, යන ලක්ෂණ පෙන්වයි.

වෙනත් රෝග ලක්ෂණ වනුයේ

දිගුකල් පවත්නා දුක, නොසන්සුන් බව හෝ හිස් බව
කෑම අරුචිය හෝ බර අඩුවීම හෝ බර වැඩිවීම සහ
නින්ද නොයාම , වැඩිපුර නිදා ගැනීම
නොසන්සුන්තාවය සහ නොරුස්සනා ස්වභාවය
නොගැළපෙන වරදකාරී හැගීම් , අසරණ බව
බලාපොරොත්තු කඩවූ , අසුභවාදී හැගීම්
චින්තනයේ , අවධානය පවත්වා ගැනීම් , මතක තබා ගැනීමේ , තීරණ ගැනී‍මේ අපහසුතාවය.
මරණය ගැන සිතීම හෝ සියදිවි හානි කර ගැනීමට තැත් කිරීම
තමා ප්‍රීතිමත් වූ ක්‍රියාවන්වලින් සොම්නස ලබා ගැනීමට නොහැකි වීම.
සමාජ ආශ්‍රයෙන් , යහළුවන්ගෙන් ඈත් වීම
ශක්තිය අඩුවීම, ක්‍රියාවන්ගෙන් වේගය අඩුවීම
දිගුකල් පවත්නා , ප්‍රතිකාරයන්ගෙන් සුව නොවන කායික රෝග
ලක්ෂණ උදා - හිසරදය, ආහාර ජීර්ණ පද්ධතියේ රෝග ලක්ෂණ, වේදනාව
චාලක ක්‍රියාවන්හි වේගය අඩු වීම

සිය රෝගීන් මෙම රෝග ලක්ෂණ සියල්ලන්ගෙන්ම පෙළීමට ලක් නොවේ. රෝග ලක්ෂණයන්ගේ තීව්‍රතාවය පුදගලයා මත රඳා පවතියි. එනමුත් සියදිවි හානි කර ගැනීමට සිතීම හෝ තැත් කිරීම හැර අනෙක් රෝග ලක්ෂණය අඩුම වශයෙන් සති 2ක් පැවතීම විෂාදය රෝග නිර්ණය කිරීම අවශ්‍ය වේ.

වැඩිහිටියන්ගේ මෙන් නොව කුඩා ළමුන්ගේ රෝග නිර්ණය කිරීම දුෂ්කර කාර්යයකි. එමනිසා බොහෝ විට මෙම රෝගයට ප්‍රතිකාරය කුඩා ළමුන්ගෙන් මග හැරී යයි. මෙයට හේතුව වනුයේ කුඩා ළමුන්ගේ රෝග ලක්ෂණ එම වයසට සාමාන්‍ය චිත්ත ස්වභාවයන් ලෙස ගැනීමත් විවිධ පරිසරවල ඔවු‍න්ගේ රෝග ලක්ෂණ වැඩිහිටියන්ට වඩා වෙනස්වීමත් නිසාය.

ඇතැම් ළමුන් හොඳින් ක්‍රියාකාරී වුවද , විෂාදයෙන් පෙළෙන බොහෝ ළමුන් සමාජීය හා දෛනික කටයුතුවල පැහැදිලි වෙනසක් , අධ්‍යයන කටයුතු සඳහා ඇති උනන්දුව නැතිවීම, බාහිර ස්වරූපය පැහැදිලි ඉක්මන් වෙනසක් ඇතිවීම සහ මේවා පෙන්විය හැක. එමෙන්ම මත්ද්‍රව්‍ය සහ අරක්කුවලට ඇබ්බැහි වීම ද සිදුවිය හැක. (විශේෂයෙන් වයස අවුරුදු 12 න් පසු) වැඩිහිටියන්ට වඩා සියදිවි හානි කර ගැනීමට ඇති හැකියාව අඩු වුවද උග්‍ර විෂාදයෙන් පෙළෙන ළමුන් වයස අවුරුදු 12ට අඩු කාලයේ දී වුව ද සියදිවි හානි කර ගැනීමට පෙළඹේ.

මනෝ විද්‍යාව

විෂාදය


Vila Mincu a fost construită în anul 1919 de arhitectul Victor Ștefănescu, recunoscut pentru Catedrala Unirii de la Alba Iulia, Muzeul Național Geologic din București, Palatul Cercului Militar București, Gara de Nord București, Cazinoul din Mamaia, Constanța și altele.

Vila se încadrează în stilul neo-românesc autentic și se remarcă prin cupola pictată, cu înălțimea de 11 metri. Deși păstrează multe din caracteristicile originale ale perioadei, necesită renovare și recondiționare. Scara interioară este din marmură masivă, tavanul și pereții sunt decorate cu picturi în ulei, iar pardoselile sunt din mozaic venețian. Vitraliile, înalte de 4 metri, sunt semnate. Vila are garaj, terase, grădină și vedere spre parcul Kiseleff.

Clădirea se află pe strada Ion Mincu nr. 11, în apropierea

An construcție : 1919
Suprafața teren : 910 metri pătrați
Corp principal : S+P+E+M
Corp secundar : S+P
Suprafața construită desfășurată : 1225 metri pătrați
Suprafața construită la sol : 340 metri pătrați

Legături externe

 Fotografii vechi
 Vila Mincu în prezent

Clădiri și structuri din București

Vila Mincu


Ercole, traduction italienne du nom Hercule, peut se référer à :

Prénom
 Ercole dell'Abate (1573-1613), peintre baroque italien ;
 Ercole Baldini (1933-), coureur cycliste italien ;
 Ercole Consalvi (1757-1824), cardinal italien ;
 Ercole Dembowski (1812-1881), astronome italien ;
  (v. 1465-v. 1504-1521), orfèvre italien ;
 Ercole Ferrata (1610-1686), sculpteur italien ;
 Ercole Gallegati (1911-1990), lutteur italien, médaillé de bronze olympique ;
 Ercole Olgeni (1883-1947), rameur italien, médaillé d'or et d'argent olympique ;
 Ercole Procaccini il Giovane (1605-1675 ou 1680), peintre italien, petit-fils de Ercole Procaccini il Vecchio ;
 Ercole Procaccini il Vecchio (1520-1595), peintre italien ;
 Ercole Rabitti (1921-2009), footballeur et entraîneur de football italien ;
 Ercole Rangoni (1493-1527), cardinal italien ;
 Domenico Ercole Del Rio (1723-1802), joueur d'échecs et compositeur d'études d'échecs italien ;
 Ercole de' Roberti (v. 1451-1496), peintre italien ;
 Ercole Spada (1938-), designer automobile italien.

Patronyme

  (1884-1945), ministre italien ;
 Giovanni Battista Ercole (1750-1811), peintre italien ;
 Michele Ercole (1622-1784), auteur italien.

Toponyme
 Porto Ercole, village italien de la Toscane.

Arts et littérature
 Ercole amante, opéra de Francesco Cavalli ;
 Ercole sul Termodonte, opéra d'Antonio Vivaldi.

Voir aussi

Ercole


NGC 6992 je dio ostatka supernove - difuzne maglice Ribarske mreže (Vela) u zviježđu Labudu.

Ostatak Ribarske mreže (Vela, Petlje) tvore:
 NGC 6960 — zapadno - maglica Vještičina metla
 NGC 6979 — jugozapadno - Pickeringov trokut
 NGC 6992 — istočno - vlaknaste strukture
 NGC 6995 — sjeverno

Vidi
 Zapadni veo (maglica)

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6992
  Auke Slotegraaf: NGC 6992 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 6992  DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6950 - 6999

6992

NGC 6992


Andrej Kramarić (; ) este un fotbalist profesionist croat care joacă ca mijlocaș ofensiv sau atacant pentru clubul german 1899 Hoffenheim și echipa națională a Croației.

Kramarić și-a început cariera de fotbalist la clubul din orașul natal Dinamo Zagreb și deține recordul de cel mai bun marcator de la echipele de tineret din istoria clubului. Apreciat ca fiind unul dintre cele mai mari talente ale clubului, a jucat primul meci oficial pentru Dinamo la vârsta de 17 ani. În 2013, după ce a avut o dispută cu consiliul de administrație al lui Dinamo, Kramarić a fost transferat la HNK Rijeka, unde a marcat de 37 de ori în 42 de meciuri de campionat, performanță în urma căruia a fost transferat de Leicester City pentru suma record în fotbalul croat de 9.000.000 £. S-a aflat în proprietatea echipei pentru un an și jumătate, fiind împrumutat între timp la 1899 Hoffenheim.

Kramarić a strâns în total 53 de selecții la naționalele de tineret ale Croației, marcând 22 de goluri în total. El a participat la Campionatul European de Fotbal sub 19 ani al UEFA din 2010, jucând patru meciuri pentru echipa Croației care a ajuns în semifinalele turneului. El și-a făcut debutul pentru echipa mare în 2014, iar mai târziu a luat parte la UEFA Euro 2016 și la Campionatul Mondial din 2018, ajutând-o pe Croația să ajungă la finala celui de-al doilea turneu.

Cariera pe echipe

Dinamo Zagreb

Kramarić s-a alăturat echipei lui Dinamo Zagreb pe când avea doar șase ani. A marcat peste 450 de goluri pentru echipele de tineret din Dinamo, făcându-l cel mai bun marcator la echipele de tineret din istoria clubului.

Kramarić și-a făcut debutul pentru echipa mare a lui Dinamo pe 24 mai 2009 într-un meci de campionat împotriva lui NK Zagreb. A intrat din postura de rezervă în minutul 69 în locul lui Josip Tadić. A fost și singurul său meci pentru prima echipă a lui Dinamo în sezonul 2008-2009.

Kramarić a fost promovat la prima echipă în sezonul următor. El a făcut prima apariție a sezonului și a debutat și în Liga Campionilor UEFA pe 15 iulie într-un meci din deplasare împotriva lui Pyunik Erevan, care s-a terminat cu o remiză fără goluri. Mai târziu în acel an, Kramarić a câștigat primul titlu cu Dinamo, marcând șapte goluri în 24 de meciuri de campionat. El a jucat, de asemenea, în cinci meciuri din Cupa Croației 2009-2010 și a marcat patru goluri în cinci meciuri în toate competițiile UEFA. Următorul sezon s-a dovedit a fi dezamăgitor pentru Kramarić. Odată cu sosirea noului antrenor Vahid Halilhodžić, Kramarić a fost mai mult rezervă, fiind rareori titular și intrând mai des în finalul meciurilor. A reușit să strângă mai puțin de 600 de minute de joc în 17 apariții pe care le-a făcut pe parcursul sezonului 2010-2011, marcând cinci goluri. În acest sezon a câștigat atât campionatul, cât și cupa.

În prima jumătate a sezonului 2011-2012, statutul lui Kramarić la club nu sa schimbat, deoarece el a strâns doar trei meciuri înainte de pauza de iarnă, iar speculațiile despre plecarea lui în club au început să se înmulțească. În februarie 2012, s-a anunțat faptul că Kramarić va fi împrumutat la echipa din Prva HNL NK Lokomotiva.

Lokomotiva Zagreb
În februarie 2012, Kramarić a fost împrumutat la Lokomotiva până la sfârșitul sezonului. La Lokomotiva, a devenit unul dintre cei mai buni marcatori din sud-estul Europei, marcând 20 de goluri în 44 de meciuri într-un sezon și jumătate, cât a jucat pentru Lokosi. În primul său sezon cu Lokomotiva, a fost al doilea cel mai bun marcator din campionat, cu 15 goluri, aflându-se în urma lui Leon Benko. De asemenea, el și-a ajutat echipa să ajungă la finala Cupei Croației, în care a fost învinsă de Hajduk Split.

Întoarcerea la Dinamo Zagreb
Revenirea lui Kramarić la Dinamo Zagreb la începutul sezonului 2013-14 a fost primită cu foarte mult entuziasm, cu mulți comentatori sportivi prezicând că va deveni atacantul nemilos de care Dinamo avea nevoie în ultimii ani. A început sezonul ca rezervă, intrând pe final de meci în Supercupa Croației, în care Dinamo și-a asigurat primul trofeu al sezonului învingând-o pe Hajduk Split la penaltiuri. Dar lucrurile pentru Kramarić nu au mers foarte bine, fiind mai mult rezervă. S-a descurajat și s-a plâns presei despre faptul că nu i s-au oferit șanse de a juca. Acest lucru nu a fost bine primit de președintele clubului Zoran Mamić, care a decis să-l pună pe tânăr pe lista de transferuri.

Rijeka
Rijeka a fost echipa care s-a mișcat cel mai repede dintre toate cele care doreau să profite de pe urma neînțelegerilor dintre Kramarić și Dinamo, asigurându-și serviciile sale la 31 august 2013. Kramarić a debutat pentru echipă pe 15 septembrie, fiind titular într-un meci al ligii Prva HNL împotriva lui Slaven Belupo, în care a marcat primul gol pentru echipă în minutul 15, fiind singurul gol al meciului. În timpul unui meci din Cupa Croației, Kramarić a marcat opt goluri împotriva lui BŠK Zmaj. În noiembrie 2013, a marcat un gol uimitor împotriva lui Lyon în faza grupelor din Europa League. A marcat primul său hat-trick al sezonului împotriva lui Istra 1961 într-un meci care s-a încheiat cu 3-3, cu Kramarić ratând un penalty. El a reușit apoi un alt gol împotriva rivalei lui Rijeka, Hajduk Split, pe stadionul Poljud. Kramarić a încheiat primul sezon cu Rijeka câștigând Cupa Croației și marcând 27 de goluri în toate competițiile. În iulie 2014, chiar înainte de începerea noului sezon, Kramarić a câștigat Supercupa Croației după ce Rijeka a dominat-o și învins-o pe fosta sa echipă Dinamo Zagreb.

Kramarić a deschis noul sezon al Prva HNL marcând cinci goluri în primele două meciuri, inclusiv un hat-trick împotriva lui Hajduk Split. Până la sfârșitul lunii octombrie 2014, el a marcat deja mai mult de 20 de goluri în toate competițiile, incluzând aici un hat-trick în Europa League într-un meci împotriva lui Feyenoord. Pe 9 noiembrie, Kramarić a înscris cinci goluri împotriva lui Lokomotiva într-un meci de acasă care s-a încheiat cu 6-0, o etapă care a intrat în analele ligii - timp de 14 ani, niciun jucător nu a marcat mai mult de patru goluri într-un meci și doar două alți jucători au reușit să înscrie cinci goluri în istoria campionatului Croației.

Leicester City

La 8 ianuarie 2015, echipa de Premier League Leicester City a anunțat că a ajuns la un acord cu Kramarić, care a semnat un contract pe trei ani și jumătate confirmând anunțul făcut anterior de Rijeka. Totuși, transferul lui Kramarić a fost posibil doar după ce a primit un permis de muncă după apel, deoarece nu îndeplinea condițiile necesare pentru a fi acordat în mod automat. La patru zile după anunțul lui Leicester, o comisie a Federației Engleze de fotbal a recomandat aprobarea permisului de muncă, permițându-i lui Leicester să se adreseze Agenției britanice de frontieră.

La 16 ianuarie, Leicester a anunțat că Kramarić a semnat cu clubul după ce a primit un permis de muncă în Regatul Unit și că va purta numărul 40. Suma de transfer a fost de 9 milioane de lire sterline, un record pentru Leicester. El și-a făcut debutul la o zi după ce a semnat, înlocuindu-l pe Jamie Vardy în ultimele 25 de minute ale unei înfrângeri de 0-1 împotriva lui Stoke City. La 10 februarie, Kramarić a marcat primul gol pentru club în înfrângerea cu 2-1 în deplasare împotriva lui Arsenal.

Kramarić nu a reușit să obțină un loc de titular pentru primele etape ale sezonului 2015-2016. A jucat în doar două meciuri de campionat, când Leicester a devenit campioană în Premier League, neprimind o medalie de câștigător (pentru a primi medalia jucătorul ar fi trebuit să joace în cel puțin cinci meciuri).

1899 Hoffenheim

La 20 ianuarie 2016, Kramarić a fost împrumutat la clubul 1899 Hoffenheim din Bundesliga. El a debutat într-un meci cu Bayern München la 31 ianuarie, după care a marcat primul său gol într-un meci  încheiat la egalitate cu Werder Bremen, în care a fost eliminat în minutul 77 pentru acumularea a două cartonașe galbene. La 30 aprilie el a ratat un penalty împotriva lui FC Ingolstadt 04, însă Hoffenheim a câștigat scor 2-1. La 25 mai 2016, Kramarić a semnat cu 1899 Hoffenheim un contract pe patru ani, suma de transfer nefiind făcută publică.

În sezonul său de debut, 2016-2017, el a fost golgheterul lui Hoffenheim cu 18 goluri (15 goluri în campionat). La 4 aprilie, Kramarić a marcat un gol în minutul 21 în urma căruia Hoffenheim a preluat conducerea în meciul împotriva campioanei Germaniei Bayern München, un joc pe care Hoffenheim l-a câștigat cu 1-0. Kramarić a fost considerat unul dintre jucătorii cheie ai lui Hoffenheim în sezonul 2016-2017, în care a terminat pe locul 4, alături de Niklas Süle, Sandro Wagner, Ádám Szalai și Sebastian Rudy.

La 29 martie 2019, după ce a marcat 47 de goluri pentru Hoffenheim într-o victorie scor 4-1 cu Bayer Leverkusen, Kramarić a devenit cel mai bun marcator al lui Hoffenheim din toate timpurile în Bundesliga, depășindu-l pe Sejad Salihović care a marcat 46 de goluri. Pe 28 aprilie a ratat un penalty într-un meci cu Wolfsburg la 0-1 pentru Hoffenheim, Wolfsburg reușind să preia conducerea și să ducă meciul la 4-1, ceea ce a făcut-o pe Hoffenheim să se claseze la 4 puncte de locul 4, ultimul care oferă șansa echipelor de lua parte în Liga Campionilor. A fost al doilea penalty ratat de el pentru Hoffenheim și al treilea în total.

Cariera internațională

Tineret
Kramarić a strâns 53 de selecții la mai multe categorii de vârsta ale naționalelor Croației, pentru care a marcat 22 de goluri. Primul său meci jucat pentru echipa națională a fost cel jucat împotriva Bavariei la 31 martie 2005. În acea perioadă juca pentru echipa sub 14 ani, pentru care a mai jucat într-o partidă. Kramarić a început apoi să joace pentru naționalele sub 16 ani și sub 17 ani. El a jucat în șapte amicale pentru echipa sub 16 ani și a marcat patru goluri. Pentru echipa de sub 17 ani, a prins 12 meciuri și a marcat șase goluri. El a participat, de asemenea, la toate meciurile de calificare pentru naționala sub 17 ani care a participat la Campionatul European U-17 din 2008. La sub 18 ani, Kramarić a strâns nouă meciuri și a marcat trei goluri.

În 2008, a început să joace pentru echipa sub 19 ani, cu care a ajuns la semifinalele Campionatului European de Fotbal sub 19 ani al UEFA din 2010. El a debutat și a marcat primul său gol la naționala de tineret sub 21 de ani la 5 septembrie 2009 într-un meci de calificare la Campionatul European împotriva Norvegiei, la vârsta de doar 18 ani și 81 de zile.

Seniori
La 20 august 2014, Kramarić a primit prima sa convocare la naționala mare din partea antrenorului Niko Kovač, pentru meciul amical cu Ciprul și meciul din calificările pentru Campionatul European din 2016 împotriva Maltei. El a debutat pentru Croația pe 4 septembrie 2014 într-un meci amical împotriva Ciprului și i-a oferit o pasă de gol lui Mario Mandžukić în minutul 18, primind laude atât din partea comentatorilor sportivi cât și din partea antrenorului echipei naționale pentru meciul făcut la debut. Kramarić a marcat primul gol pentru Croația într-o partidă oficială în meciul de calificare împotriva Maltei. Cel de-al doilea gol a fost marcat împotriva Azerbaidjanului.

La 9 octombrie 2017, a marcat două goluri într-un meci contând pentru preliminariile Campionatului Mondial din 2018 împotriva Ucrainei, asigurând calificarea Croației în play-off. La 4 iunie 2018, Kramarić a fost inclus în lotul final al Croației. La 7 iulie, în meciul din sferturile de finală ale Campionatului Mondial din 2018 împotriva țării gazdă, Rusia, a înscris golul prin care Croația a egalat în prima repriză. În minutul 90 scorul a fost egal, 1-1, iar după 120 de minute de joc scorul a fost tot egal, 2-2. Croația a avansat din nou în următoarea rundă în următorul meci, câștigând 4-3 la penaltiuri.

Stil de joc
Kramarić a fost descris ca un atacant versatil, care este suficient de mobil pentru a alerga în spatele defensivei adverse și, în loc să aștepte ca centrările sau mingile să ajungă la el, tinde să alerge spre minge, buimăcind adversarii prin imprevizibilitatea sa. Deși joacă de obicei ca  vârf împins, versatilitatea lui îi permite să joace și pe posturile de extremă sau al doilea atacant. Fostul antrenor al echipei naționale, Niko Kovač, l-a comparat cu legendarul atacant croat Davor Šuker.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 18 mai 2019

Meciuri la națională

 Până pe 24 martie 2019

Goluri la națională

 Actualizat după meciul jucat la 21 martie 2019. Secțiunea scor arată scorul stabilit după golurile marcate de Kramarić.

Titluri
Dinamo Zagreb

 Prima Liga Croată: 2009-2010, 2010-2011
 Cupa Croației: 2010-2011
 Supercupa Croației: 2013
 Cupa Croației: 2013-2014
 Supercupa Croației: 2014

Croația

 Campionatul Mondial: finalist 2018

Individual

 Jucătorul anului în Prva HNL: 2014
 Football Oscar: Echipa de fotbal a sezonului 2013, 2014
 Premiul Ivica Jobo Kurtini: 2014
 Golghter al Prva HNL: 2014-15
 Jucătorul sezonului pentru Hoffenheim: 2016-2017

Decorații

  Ordinul ducelui Branimir cu panglică: 2018

Referințe

Legături externe

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Atacanți
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai TSG 1899 Hoffenheim
Fotbaliști ai Leicester City FC
Fotbaliști internaționali croați
Fotbaliști croați
Croați în viață
Nașteri în 1991
Nașteri pe 19 iunie

Andrej Kramarić


Beylik Su Yolu, Mahmutbey'in (Eski Kalfaköy) güneyindeki kaynaklardan alınan suyu Topkapı Sarayı ve Ayasofya'daki Sultan Mahmut imaretine ileten ve şehre Edirnekapı'dan giren 14.100 metrelik su yoludur. Bu yolun 4.600 metresi galeri, 6.200 metresi künk ve 3.300 metresi font borudur.

İstanbul'un su şebekesi

Beylik Su Yolu


Cornelia Moga () a fost un medic român, prima femeie radiolog din România.

Biografie
Cornelia Moga a fost fiica medicului Ion Moga și a Anei Bologa. A urmat cursurile Școlii Civile de Fete și ale Liceului Maghiar din Sibiu, apoi pe cele ale Facultății de Medicină din Budapesta (1905 – 1910); a urmat cursuri speciale de radiologie la München și Hamburg și de medicină internă la Karlsbad (1935). Datorită bunelor rezultate obținute, i s-a oferit un post la Institutul de Anatomie Patologică, apoi la Clinica II medicală din Budapesta, unde s-a specializat în medicină internă, bacteriologie, lucrări de laborator, neurologie și radiologie.

Stabilită, din septembrie 1918, la Arad, a practicat toate domeniile în care era specialistă. În paralel a lucrat ca voluntar la infirmeria unui internat de fete și în cadrul Comitetului Sănătății Publice, a Societății pentru Profilaxia Tuberculozei și la Sanatoriul T.B.C. din Arad. A participat la congrese de radiologie din țară (București, Timișoara, Cluj-Napoca, Iași) sau din străinătate (Stockholm, Paris, Zürich, Roma). A fost membră a Societății Române de Radiologie și Electrologie și a Societății Germane de Radiologie Röntgen.

Din 1949 până la pensionare (1957), Cornelia Moga a activat ca medic primar radiolog la spitalul orășenesc din Arad. Din anul pensionării au început problemele legate de sănătate din cauza iradierii; i-au fost amputate, pe rând, degetul arătător, celelalte degete, apoi toată mâna stângă până la extragerea claviculei și a omoplatului. Tumorile de la axile și coastă au fost îndepărtate cu succes, dar metastazele apărute la plămâni, ficat și creier i-au fost fatale. Conștientă de ceea ce se petrecea cu ea, a fost atentă la fiecare fază a tratamentului, discutând cu medicul curant, I. Bârzu, toate detaliile bolii.

A fost înmormântată alături de părinții ei la Sibiu.

Note

Bibliografie
George Marcu (coord.), Dicționarul personalităților feminine din România, Editura Meronia, București, 2009.

Nașteri în 1885
Decese în 1962
Medici români
Femei din România
Medici-femei din România

Cornelia Moga


Zoran Buntić (Čitluk, 1953. - 5. ožujka 2010.), hrvatski odvjetnik i visoki dužnosnik iz Čitluka. Hrvatski dragovoljac, organizator otpor i prvi zapovjednik bojne Brotnjo, bivši ministar pravosuđa u Vladi Herceg-Bosne.

Životopis
Rodio se 1953. u Čitluku. U Ljubuškom polazio gimnaziju. U Zagrebu diplomirao na Pravnom fakultetu 1978. godine.
Bio u Hrvatskom proljeću, u skupini koja je od 1974. do 1978. godine sudski proganjana. Progoni studenata nastavili su se i poslije sječe Hrvatske i trajali su i sredinom 70-ih godina 20. stoljeća. Bio je skupini koja je pjevala nacionalne pjesme i organizirala Uskrsni turnir u malom nogometu, koji su zbog sustavu nedopustiva kršćanskog imena nazvali HEDAL (Hercegovina-Dalmacija-Lika). U skupini su uz Buntića bili još neke poslije poznate osobe iz političkog života Hrvatske i BiH Ćiro Grubišić i Milan Kovač iz Posušja, zatim Gojko Matković i Mijo Jelić iz Rame, Boro Brzica iz Gruda, Gojko Mandić iz Ljubuškog i dr.

Pravnik u tri poduzeća u Čitluku od 1978. do 1986. godine. Odvjetnik u svom uredu od 1989. do 1992. godine. Član Hrvatske demokratske stranke od 1990. do travnja 1992. godine. Ljeta 1991. skupština općine Čitluka izabrala ga je u općinski Krizni stožer. Od ožujka do svibnja 1992. bio je zamjenikom zapovjednika bojne HVO u Čitluku. 15. svibnja 1992. od njega su zatražili da bude predstojnik odjela za pravosuđe u novostvorenom civilnom HVO-što je prihvatio. Dužnost je obnašao cijelo vrijeme postojanja HZ HB, do osnivanja HR HB 28. kolovoza 1993. godine. Bio je član komisije HVO za imenovanja. Od prosinca 1993. bio je predsjednik Sudbenog vijeća u HR HB.
Od svibnja 1992. do kolovoza 1993. bio predstojnik Odjela za pravosuđe u "civilnom HVO-u". Od konca lipnja 1992. godine do kraja rata u BiH bio je predstojnikom Odjela pravosuđa i opće samouprave Hrvatske zajednice Herceg-Bosne, poslije Hrvatske Republike Herceg-Bosne. Poslije na Haaškom tribunalu bio je svjedok obrane bivšem predsjedniku HDZ BiH i jednom od viših dužnosnika Herceg Bosne Dariju Kordiću i bivšem predsjedniku herceg-bosanske vlade Jadranka Prlića. Istakao na suđenju da su sva tijela HZ HB djelovala u pravnim okvirima tadašnje Republike Bosne i Hercegovine i da nije dirala u postojeći pravosudni sustav BiH. Uvjerljivo pobio nebulozne izjave Cirila Ribičića na Haaškom tribunalu.

Na suđenju je koncizno i sustavno prikazao razvitak političke situacije u BiH 1991. i 1992. godine. Predočio je Tribunalu tadašnji pravni kaos u BiH. Objasnio je da je pravni kaos nastao zato što Ustav nije predvidio da jedna od sastavnica općenarodne obrane JNA može biti agresor, te zato što nije proglašen agresor u vrijeme kad je rat u BiH već počeo. Iskazao je ustavne i zakonskih normi na kojima je utemeljena HZ HB. Pridonio je razumijevanju vlasti u Sarajevu i u HZ HB. Četvrta bitna karakteristika njegova svjedočenja na sudu primjer je kako se argumentirano odgovara na postavljeno pitanje na sudu i pokazao da Stjepan Mesić nije sposoban argumentirano odgovoriti na postavljeno pitanje. Analiza ustavnih i zakonskih propisa na kojima se temeljilo osnivanje Hrvatske zajednice Herceg-Bosne radi samoorganiziranja hrvatskog naroda u BiH od velikosrpske agresije, detaljno je izveo na Tribunalu da bi se ustanovila pravna osnova tezi da uređivanje, pripremanje, organiziranje i rukovođenje općenarodnim otporom, na svom teritoriju, od strane općina, nije bilo ni protuustavna ni protuzakonita djelatnost općina već naprotiv ustavna kategorija i savim legalno, ne samo pravo, već i dužnost svake općine posebne te da ni oružane postrojbe koje su osnivale općine nisu bile ni paradržavne ni nelegalne, već na nepovredivom i neotuđivom pravu i dužnost da štite i brane slobodu, nezavisnost, suverenitet i teritorijalnu cjelokupnost BiH, tj. na ustavu i zakonu utemeljene postrojbe, bez obzira kako se one zvale (Hrvatsko vijeće obrane, Muslimanska patriotska liga) i bez obzira kako se zovu njihova zapovjedništva (Krizni stožeri, HVO, Štabovi, TO, Vijeće nacionalne obrane muslimanskog naroda i sl.) te da ni udruživanje općina u zajednicu općina radi zajedničke i efikasnije obrane svog područja nije protuzakonita kategorija, takvu zakonsku osnovu udruživanja općina predviđa Ustav BiH u svom članku 275. kao i amandman na Ustav BiH XLIII od 21.04.1989.godine, te članak 63. stavak 1. Zakona o općenarodnoj obrani.
Bio je odvjetnik mostarskog Aluminija 2000-ih.

Poslije rata bio na popisu nepodobnih odvjetnika koji je sastavio Ured visokog predstavnika u Sarajevu. OHR je želio je usporedno s najavljenom reformom pravosuđa, provesti i "reformu odvjetnika", pa su se na popisu našli uz Buntića i prvi čovjek Odvjetničke komore Federacije BiH Josip Muselimović, sarajevski odvjetnik Faruk Balijagić, Fahrija Karkin, Gavrilo Gunjak i dr. Bilo je odvjetnika koji su branili optužene u slučaju Leutar. Odluka o suspenziji zbog navodnog kršenja kodeksa stavljena je ad acta nakon oštre reakcije iz Vijeća Europe, kad su napomenuli da je takav čin zabrane kršenje temeljnog ljudskog prava na rad. Pretpostavlja se da su u pozadini cijelog slučaja bili neki nedobronamjerni kojima je smetalo što su, pored ostalog, odvjetnik Žarko Bulić i Josip Muselimović izveli uspješnu obranu u slučajevima vezanim uz Edhema Bičakčića i Dragana Čovića.

Izvori

Vanjske poveznice
Yumpu Fond za humanitarno pravo: MKSJ

Životopisi, Čitluk
Hrvatska Republika Herceg-Bosna

Zoran Buntić


Die Photokatalytische Wasserspaltung beschreibt den Prozess, in dem Photonen direkt genutzt werden, um Wasser elektrochemisch in seine Bestandteile Wasserstoff und Sauerstoff aufzutrennen. Die Reaktion zählt zur künstlichen Photosynthese und lässt sich vereinfacht wie folgt beschreiben:

Methoden zur Gewinnung von Wasserstoff werden bei einem Übergang zu einer auf erneuerbaren Energien basierenden Wasserstoffwirtschaft an Bedeutung gewinnen. Der Vorteil der Photokatalyse gegenüber anderen Techniken wie der Elektrolyse besteht darin, dass Ladungstrennung und Spaltung des Wassers von einem Material an der gleichen Grenzfläche durchgeführt werden kann, wodurch Übertragungsverluste minimiert werden können und Material gespart werden kann.

Seit der Entdeckung der photokatalytischen Wasserspaltung am Halbleiter TiO2 im Jahre 1972 durch Akira Fujishima und Kenichi Honda, versucht sich eine Vielzahl an Wissenschaftlern an der Weiterentwicklung geeigneter Materialien. Neben der Synthese von Wasserstoff werden auch speicherfreundlichere Energieträger mit höherer Volumensenergiedichte, wie z. B. Wasserstoffperoxid untersucht.

Aktuelle Forschungen zielen darauf ab, die nötige Energie der Photonen, die bei A. Fujishima und K. Honda im UV-Bereich lagen, in den Bereich des sichtbaren Lichts zu verschieben. Dazu müssen vor allem Verluste reduziert werden, die an den Grenzflächen zwischen Katalysator und Wasser entstehen. Ein weiteres großes Problem stellt die Zersetzung des Katalysators unter Beleuchtung dar.

Typen von Photokatalysezellen
Die Wasserspaltung mittels Sonnenlicht kann über verschiedene Zellaufbauten realisiert werden. Dabei muss eine Spannung von mindestens 1,23 V zwischen Anode und Kathode aufgebaut werden. Das entspricht der Energie, die aufgewendet werden muss, um ein Wasserstoffatom von einem Sauerstoffatom zu trennen. In der Praxis ist die benötigte Spannung jedoch höher, typischerweise im Bereich von 1,6 bis 2,4 V, was sich auf eine starke Bindung während der Reaktion an den Katalysator, sowie auf Leitungsverluste zurückführen lässt.

n-Typ Photoanode

Bei dieser Photokatalysezelle wird die nötige Spannung durch die Anregung eines Elektron-Loch-Paares durch Photonen an der Bandlücke eines n-Halbleiters erzeugt. Durch das Angleichen des Fermi-Niveaus des n-Halbleiters mit dem Quasi-Fermi-Niveau des Elektrolyten findet eine Bandverbiegung statt, die eine aktive Ladungstrennung von Elektron und Loch bewirkt. Das Loch wird für die Reaktion des H2O zu O2 verwendet. Um die Fermikante des Metalls über das Potential zu heben, ab dem H+ zu H2 reagiert, muss bei dieser Zellanordnung unter Umständen eine externe Spannung angelegt werden.

p/n-Typ Photoanode/Photokathode

In dieser Zellkonfiguration wird ein p-Halbleiter mit einem n-Halbleiter über einen ohmschen Kontakt verbunden. Im Unterschied zur n-Typ Photoanode findet die Ladungstrennung von Elektron und Loch sowohl an der Photoanode als auch an der Photokathode statt. Die Bandverbiegung des p-Halbleiters führt dabei dazu, dass die Elektronen an die Grenzfläche wandern und dort die Reaktion H+ zu H2 treibt. Die Löcher werden an die Grenzfläche zum n-Halbleiter getrieben, wo sie mit den Elektronen rekombinieren. Für die Erzeugung eines Elektrons und eines Lochs für die Reaktion werden also zwei Photonen benötigt. Diese können jedoch jeweils eine niedrigere Energie aufweisen, als bei einem Ein-Photonen-Prozesses, wodurch das Spektrum der Sonne besser ausgenutzt werden kann.

Photokatalyse mit suspendierten Partikeln
Hier wird die Wasserspaltung mit Hilfe von Partikeln vollzogen, die im Wasser suspendiert sind. Die Funktion der Partikel besteht in der Lichtabsorption, der Ladungstrennung, und der Wasserelektrolyse.   Wegen der extrem korrosiven Bedingungen während der Wasseroxidation sind die meisten funktionsfähigen Partikel aus Metalloxiden aufgebaut, die mit Metall oder Metalloxid Elektrokatalysatoren verbunden sind. Beispiele hierfür sind unter anderem La/KTaO3 mit NiO-Elektrokatalysator und GaN:ZnO mit Cr/RhOx-Elektrokatalysator.  Potentiell sind auf Partikeln basierende Systeme kostengünstiger als herkömmliche photoelektrochemische Systeme. Allerdings ist wegen der schnellen Elektronen-Loch-Rekombination die Energieeffizienz der Partikelsysteme noch zu niedrig für kommerzielle Anwendungen. Auch bestehen Bedenken zur Sicherheit, da Wasserstoff und Sauerstoff ein explosives Gasgemisch bilden. Forschungsansätze für eine Verbesserung der Energieeffizienz bestehen in der Entwicklung neuer Halbleitermaterialien, in der Verwendung von Nanoteilchen, und in der Anwendung von Oberflächenmodifikationen zur Stabilisierung des angeregten Zustandes.

Effizienzdefinition

Die Effizienz der photokatalytischen Wasserspaltung ist über das Verhältnis von eingestrahlter Sonnenenergie zur produzierten, nutzbaren chemischen Energie definiert. Für die genaue Definition der nutzbaren Energie pro umgesetztem Elektron (Wasserstoffatom) gibt es jedoch mehrere Ansätze, so kann der Brennwert oder die gibbssche freie Energie angesetzt werden. Letzterer Wert ist mit 1,23 eV pro reduziertem Proton der konservativere Wert und wird daher in der Regel verwendet. Die Prognosen, ab welcher Effizienz – Stabilität vorausgesetzt – der Prozess wirtschaftlich interessant werden könnte, sind bisher noch vage und gehen von 5–10 % für den Ansatz mit suspendierten Partikeln und mindestens 15 % für Hocheffizienz-Systeme aus.

Die bisher im Labor erzielten Effizienzen hängen stark vom verwendeten Materialsystem ab und reichen von 5 % für Metalloxid-Systeme bis zu 14 % für die teureren III-V-Verbindungshalbleiter. Eine Effizienz von über 12 % mittels Perovskit wurde 2014 dokumentiert, was im Vergleich zur Gesamteffizienz photovoltaischer Elektrolyse, mit Wasserstoff als Langzeit-Energiespeicher einen sehr hohen Wert darstellt. Gleichzeitig stellen diese Systeme eine attraktive Option für den Einstieg in eine wasserstoffbasierte Energieinfrastruktur dar, indem sie durch kompakte Erzeugungszentren mit Zugang zu hoher Sonnenleistung und Salzwasser eine hohe Wirtschaftlichkeit versprechen.

Einzelnachweise

Photochemie
Katalyse
Wasser
Wasserstoffherstellung

Photokatalytische Wasserspaltung


Margarida de Saboia (morta em 1464)  — marquesa de Monferrato e beata dominicana
Margarida de Áustria, Duquesa de Saboia  — arquiduquesa da Áustria; consorte de João de Trastâmara, príncipe das Astúrias em 1497; consorte de Felisberto II, duque da Saboia entre 1501 e 1504; governadora dos Países Baixos de 1507 a 1530
Margarida de Valois, Duquesa de Berry  — duquesa de Berry a partir de 1550; consorte de Emanuel Felisberto, duque de Saboia a partir de 1559
Margarida de Saboia, Duquesa de Mântua  — consorte de Francisco IV Gonzaga, duque de Mântua e Monferrato em 1612; vice-rainha de Portugal entre 1634 e 1640
Margarida de Saboia  — consorte do Humberto I da Itália

Ver também
Margherita di Savoia — comuna italiana da Apúlia

Desambiguações de antropônimos

Margarida de Saboia (desambiguação)


Liberty Media Corporation (commonly referred to as Liberty Media or just Liberty) is an American mass media company founded by John C. Malone in 1991. The company has three divisions, reflecting its ownership stakes in Formula One, SiriusXM, and the Atlanta Braves Major League Baseball team.

History

1991—1999
Liberty Media began in 1991 as a spin-off of TCI, a U.S. cable-television group. Peter Barton, hired by TCI's Malone, served as president until retiring in April 1997. The company took over TCI assets considered to have little value, but Barton completed "a deal every ten days for six years" and made the company a big success. Liberty was merged back into TCI in the mid-1990s.

In 1995, Liberty Media acquired a 49% ownership stake in the Faith & Values Channel (which would later be known as the Hallmark Channel), and took over operational control of the network, adding more secular and family-oriented programming. It was rebranded as the Odyssey Network in 1996.

On March 13, 1998, Liberty Media Group and TCI Group announced the merger of Encore and STARZ! into a single company—Encore Media Group, owned by Liberty. Encore was taking advantage of the growth of digital cable, while TCI, which had previously owned twenty percent of Encore, was more interested in traditional cable.

After U.S. Department of Justice approval that required TCI to sell its 23.5% interest in Sprint Corporation PSC, TCI was acquired by AT&T on March 9, 1999 for approximately $48 billion. Liberty Media merged with TCI Ventures Group LLC (TCIVA), TCI's telephone and Internet businesses, and the resulting company became part of AT&T, giving Liberty Media $5.5 billion to repurchase stock or buy other companies.

AT&T bought the other TCI businesses—@Home Corp., National Digital Television Center and Western Tele-Communications Inc.—for $2.5 billion in cash. TCI chairman Malone, who became head of the new company, said buyers would not want all of TCI, but they would be interested in Liberty Media. Malone wanted to start a finance unit similar to GE Capital, which could start new cable or Internet services. TCI had already planned digital cable set-top boxes.

On September 28, 1998, Liberty Media announced the formation of Liberty Interactive, a company which would take advantage of new technologies such as set-top boxes to develop interactive programming. The company would own 86% of TCI Music Inc. (NASDAQ symbol: TUNE/TUNEP). As of January 1, 1999, E! Entertainment President and CEO Lee Masters would become the new company's CEO, and Bruce Ravenel would be chief technology officer.

On September 10, 1999, Liberty Media Group renamed TCI Music to Liberty Digital Inc. (NASDAQ symbol: LDIG), with the new company trading on NASDAQ's National Market tier, after Liberty Media traded most of its Internet content, interactive television assets, and rights to provide AT&T's cable systems with interactive services, in addition to cash and notes valued at $150 million, for TCI Music stock. Masters, who became Liberty Digital's CEO, told The Wall Street Journal that the new company had a value of $1 billion, $650 million of that from the interactive unit of Liberty Media, which had also used the name Liberty Digital. Liberty Digital lost $244 million with revenue of $66 million in 1999, thanks to investments in struggling Internet businesses homegrocer.com, drugstore.com, TiVo and iVillage. The company bought half of the Game Show Network because of its interactive features.

On December 17, 1999, TCI Satellite Entertainment Inc. (TSAT), based in Englewood, Colorado, announced that Liberty Media was trading its interest in Sprint PCS for $300 million in TCI Satellite preferred stock. A new company, 90% owned by Liberty Media and 10% owned by TCI Satellite, would combine the satellite-related businesses and take advantage of the growing area of Internet content. Liberty Media President and CEO Robert R. Bennett said the deal would benefit stockholders of both companies.

Another new company, Liberty Livewire, was formed from Todd-AO and two other companies by Liberty Media, which provided audio and video post-production services. David Beddow of TCI became CEO.

2000—present
Liberty Media's Discovery Channel and QVC continued to do well, but the newer projects had problems and the company's stock price dropped by half. If AT&T agreed to spin off Liberty Media, new deals such as a possible News Corp. purchase of DirecTV would be easier because AT&T would no longer require federal approval to complete such deals. Liberty Media was spun off from AT&T on August 10, 2001. This was one of three possible actions to ensure federal approval of AT&T's $54 billion acquisition of MediaOne Group—the others were selling its 25.5% share of Time Warner Entertainment and dropping 11.8 million cable customers.

Also in 2001, Liberty Media acquired the remainder of Liberty Digital and Liberty Satellite & Technology (formerly TCI Satellite). Both companies were independent spinoffs of TCI, though Liberty already owned 90% of both companies after the exchange for Sprint PCS stock. Being independent increased their asset values, but the stock prices of both dropped, negating any benefits.

In June 2002, Liberty Media acquired Wink Communications, a maker of set-top boxes founded by Brian P. Dougherty (of GEOS (8-bit operating system) fame), for $100 million.

Liberty Media subsequently spent $5 billion on nine German regional cable networks. Apart from television distribution it held major interests in other groups. For example, it was the largest shareholder in News Corporation (though the founding Murdoch family owns more voting shares), and had a 4% stake in Time Warner.

In June 2005, Liberty Media International combined with UnitedGlobalCom, creating Liberty Global.

In May 2006, Time Warner acquired Liberty Media's 50% stake in Court TV for $735 million.

On May 16, 2006, IDT sold its IDT Entertainment division to Liberty Media "for all of Liberty Media's interests in IDT, $186 million in cash and the assumption of existing indebtedness". IDT Entertainment's assets and Starz Entertainment Group's line of premium television channels combined to produce content for all distribution platforms.

Liberty negotiated an asset swap with News Corp. and Time Warner that would give it control of DirecTV and the Atlanta Braves baseball team. On February 12, 2007, the deal was completed with Time Warner wherein Liberty would receive the Atlanta Braves and a group of craft magazines, along with $1 billion in cash in exchange for 60 million shares of Time Warner stock (valued at $1.27 billion as of market close on February 12, 2007). The deal was approved by Major League Baseball and then completed on May 16, 2007. On February 20, 2008, the Federal Communications Commission approved the exchange of 16.3% of News Corp. for 38.4% of DirecTV, an $11 billion deal that also gave Liberty sports networks in Denver, Pittsburgh and Seattle plus $550 million in cash.

In April 2007, Liberty completed a purchase of Green Bay, Wisconsin, television station WFRV-TV, and satellite station WJMN-TV in Escanaba, Michigan, which serves the Marquette, Michigan, market. The deal was part of a swap of 7.59 million shares of common stock in CBS, the stations' owner, that was held by Liberty Media; in exchange for the stock, CBS gave Liberty the stations and $170 million in cash. Liberty announced plans in April 2011 to sell WFRV and WJMN to Nexstar Broadcasting Group for $20 million.

On September 3, 2008, Liberty Media decided to initiate the process of spinning off Liberty Entertainment to Liberty Media shareholders, leaving Malone with a majority ownership of the new company. On May 4, 2009, The DirecTV Group Inc. said it would become a part of Liberty's entertainment unit, part of which would then be spun off as a separate company called DirecTV. The new company would also acquire Liberty's 100% interests in the three FSN networks and its 50% interest in GSN. The rest of the unit would be traded as Liberty Starz. Liberty would increase its share of DirecTV from 48 to 54%, with Malone and his family owning 24%. On May 4, 2009, Liberty announced that it would split off Liberty Entertainment, Inc., a subsidiary owning the three Fox Sports Net (FSN) channels (now Root Sports) acquired under the swap with News Corp. and Liberty's 65% interest in GSN, into a separate company that would merge with The DirecTV Group, reducing Liberty owner John Malone's stake in DirecTV to 24%. The merger was completed on November 19, 2009, with The DirecTV Group and Liberty Entertainment becoming subsidiaries of a new company named DirecTV.

On February 17, 2009, Liberty announced that it would invest up to $530 million into the struggling Sirius XM Radio Inc., in a structured deal that would help the satellite radio provider avoid filing bankruptcy protection by meeting its obligations. The deal provided two board seats for Liberty Media, and provided cash for operations and development, with a maturity date of December 2012 for the loan. On March 6, the two companies approved the second part of the deal, with Sirius XM getting $250 million immediately and Liberty receiving 12.5 million shares of preferred stock convertible into a 40% ownership of Sirius XM common stock.

On June 16, 2010, Malone exchanged his preferred stock in DirecTV with equivalent amounts of common stock, reducing his voting interest in the company from 24% to 3%, with Malone resigning as chairman and ending his managerial role at DirecTV.

In 2010, Liberty Media announced that it would spin off Liberty Starz and Liberty Capital and keep Liberty Interactive. The spinoff took the name Liberty CapStarz, but renamed itself Liberty Media in 2011.

On the Fortune 500 list 2011, Liberty Media was ranked 224, moving up from 2010 when they were ranked 227.

In May 2011, Liberty announced it was in talks to buy the Barnes & Noble bookstore chain for $1.02 billion. It eventually bought a 16% stake in the form of preferred stock in Barnes & Noble for $204 million.

On August 8, 2012, Liberty Media announced that it would spin off Starz into a separate publicly traded company. The spin-off of Starz Inc. was completed on January 15, 2013.

The company agreed in March 2013 to pay $2.62 billion for 27.3% of Charter Communications from Apollo Global Management, Oaktree Capital Management and Crestview Partners with the provision that Liberty would not increase its stake past 35% until after January 2016 but no more than 39.99%. By May 1, Liberty completed the transaction and placed four directors on Charter's board.

In 2014, Liberty Media spun off TruePosition and its holdings in Charter Communications into a new company, Liberty Broadband.

In late 2016, Liberty Media agreed to buy the Formula One Group for US$4.4 billion (£3.3 billion). The deal was finalized in January 2017 for a total of US$4.6 billion (£3.44 billion).

On November 17, 2022, Liberty Media announced that it would split off the Atlanta Braves and its associated real estate development project, and create a new Liberty Live Group tracking stock to hold Liberty's 35% stake in Live Nation. Liberty Media acquired ticket distributor and hospitality group QuintEvents for $313 million in September 2023.

Divisions
Liberty has issued tracking stocks for each of the three divisions, and each tracking stock is in three individual series (A, B and C) having individual voting rights, meaning that the company's common stock trades under nine individual stock symbols. Seven of the nine are listed on the Nasdaq stock market and two trade over the counter.

Braves Group (LBRDA/B/K)
 Atlanta Braves

Liberty SiriusXM Group (LSXMA/B/K)
 Sirius XM Satellite Radio (76%)
 Live Nation Entertainment Inc. (35%)

Formula One Group (FWONA/B/K)
 Formula One Group
 Associated Partners, L.P. (33%)
 Braves Group (11%)
 Clear Secure, Inc. (<1%)
 Drone Racing League (3%)
 INRIX, Inc. (4%)
 Kroenke Arena Company, LLC (7%)
 Liberty Media Acquisition Corporation (20%)
 Liberty Technology Venture Capital, LLC (80%)
 Meyer Shank Racing (30%)
 Tastemade (6%)

Former assets
 Court TV (now TruTV)—this was a 50% stake with Time Warner which bought the other 50% of Court TV on May 12, 2006, for $735 million.
 Two CBS affiliates—WFRV-TV (Channel 5), in Green Bay, Wisconsin, and its semi-satellite, WJMN-TV (Channel 3), in Escanaba, Michigan, (under "WFRV and WJMN Television Station, Inc.") (Sold to Nexstar Broadcasting Group)
 DirecTV Sports Networks: Owners of FSN Pittsburgh, FSN Rocky Mountain/FSN Utah, and FSN Northwest (now AT&T SportsNet)
 Liberty's 48% interest in DirecTV
 Liberty's 50% interest in GSN (Game Show Network)
 FUN Technologies, including Fanball
 Overture Films
 Starz Entertainment (including Starz and Encore)—(75%); The Weinstein Company, (25%) Spun off as Starz Inc. on January 15, 2013. Acquired by Lionsgate on December 8, 2016.
 Sportsnet (formerly CTV Sportsnet) (20%)—now wholly owned by Rogers Media.
 MacNeil/Lehrer Productions (67%)—sold to WETA-TV.
 TruePosition, a company providing law enforcement and security agencies with position data.
 Liberty's 35% interset on BET with Robert Johnson, sold to Viacom in 2001, along with Johnson.
 Liberty's 35% interest on Telemundo with Sony, sold to NBC in 2001.

Controversies
Liberty Media has come under pressure from People for the Ethical Treatment of Animals (PETA), thanks to GCI Communication Corporation (GCI), an Alaskan subsidiary of Liberty Broadband. GCI is a corporate sponsor of the Iditarod, an Alaskan dogsledding race that has lost multiple participants and sponsorships over the years. More than a dozen companies, including ExxonMobil, Alaska Airlines, and Chrysler, have dropped their Iditarod sponsorships over the years, amidst campaign efforts from People for the Ethical Treatment of Animals (PETA) showing the conditions endured by dogs during and between races. Animal advocates have made pleas to Liberty Media CEO Greg Maffei to end GCI's Iditarod sponsorship. According to PETA , more than 150 dogs have died while running the Iditarod, and that number doesn't include dogs they say are killed during the off-season because they aren't fast or fit enough. Maffei has not released a statement on GCI's sponsorship.

See also

 List of Colorado companies

References

External links

American companies established in 1991
Mass media companies established in 1991
Douglas County, Colorado
Companies based in Colorado
Corporate spin-offs
Conglomerate companies of the United States
Holding companies of the United States
Companies listed on the Frankfurt Stock Exchange
Companies listed on the Nasdaq
Film production companies of the United States
Atlanta Braves owners
Formula One
Companies traded over-the-counter in the United States

Liberty Media


La bataille de Mykolaïv est une opération militaire menée à partir du  par les forces armées russes contre les forces armées ukrainiennes pour atteindre et prendre le contrôle de Mykolaïv dans le sud de l'Ukraine. Cette bataille est dans la continuation de l'offensive de Kherson, dans le cadre de l'invasion russe de l'Ukraine en 2022.

Contexte
Mykolaïv (en , en , Nikolaïev) est une ville portuaire et industrielle du sud de l'Ukraine et la capitale administrative de l'oblast de Mykolaïv. Sa population s'élève à  en 2021.

Bombardements préliminaires

Les 24 et , une tentative de frappe aérienne a eu lieu au-dessus de Mykolaïv, bien qu'elle ait été repoussée par un équipement anti-aérien. Les forces russes auraient bombardé la base aérienne de Nikolaïev-Koulbakino. Bien que peu de rapports aient fait état d'une intervention terrestre, certains rapports sur les médias sociaux indiquent que les forces russes sont arrivées un peu plus tard.

Combats principaux
Dans l'après-midi du 26 février, douze chars ont réussi à percer à Kakhovka sur le Dniepr et se dirigeraient vers Mykolaïv. Vitaly Kim, le gouverneur de l'oblast, a déclaré que la ville avait 5 heures pour se préparer. De l'artillerie et d'autres armes ont été préparées pour permettre une défense complète.

Vers  heure locale, des chars se trouvaient à la périphérie de la ville et le maire a ordonné aux citoyens de rester chez eux, aussi loin que possible des fenêtres. Peu de temps après, les troupes sont entrées dans la ville et une bataille sur le Boug méridional a éclaté environ dix minutes plus tard. Selon certains rapports, des chars « ont traversé la ville ».

Le 26 février, vers , des combats se déroule au zoo de la ville. Après trois heures de combat, les forces russes ont été repoussées. Le gouverneur, Vitaly Alexandrovitch Kim, et le maire, Nikolaev Alexander Senkevich, ont félicité la victoire qui s'approchait.

Au petit matin, il a été confirmé que la ville est resté aux mains des Ukrainiens. « Mykolaïv est à nous ! Gloire à l'Ukraine ! », a déclaré Kim sur les réseaux. Certains soldats russes auraient été capturés par les défenseurs.

De nombreux dégâts ont été provoqué par les féroces combats urbains détruisant le centre-ville. Un projectile a mis le feu à un supermarché.

La raison de la faible envergure de l'assaut sur la ville est la résistance ukrainienne lors de la [[Première bataille de Kherson
|bataille de Kherson]] et les ponts qu'ils ont fait sauter. Des soldats russes ont été sortis des égouts où ils s'étaient réfugiés.

Le , les autorités ukrainiennes revendiquent la capture d'un petit groupe de soldats russes effectuant une action de reconnaissance à l'extérieur de Mykolaïv. Le  Vitaliy Kim diffuse l'image de l'un d'entre eux sur la messagerie Telegram.

Le 3 mars, la Marine ukrainienne saborde dans le port sa seule frégate, le navire amiral Hetman Sahaydatchniy (F130), afin d'éviter sa capture par l'armée russe.

Le , les combats à Mykolaïv se poursuivent alors que plusieurs explosions dues à des frappes militaires ont touché la ville. Les échanges de tirs entre les armées des deux belligérants se sont concentrés autour de la base militaire située au sud-est de la ville. Selon l'administrateur régional de la région de Mykolaïv, Vitali Kim, les Russes auraient perdu deux blindés. L'aéroport serait inutilisable et toujours en proie à de violents combats pour son contrôle.

Le , des combats sont signalés à Voznessensk, à environ  au nord-ouest de Mykolaïv en suivant la rive orientale du Boug méridional. La présence de soldats russes à cet endroit, alors que l'armée ukrainienne défend toujours la capitale de l'oblast, indique qu'au moins une petite partie des troupes russes a contourné la zone de front pour tenter de poursuivre son offensive vers le nord.

Dans les jours suivants, Mykolaïv continue de faire l'objet de combats intenses. Plusieurs immeubles sont détruits dans les bombardements le .

Le  au matin, des dizaines de soldats ukrainiens sont tués dans une caserne du nord de la ville frappée par 6 roquettes.

Attaque au missile d'une base militaire ukrainienne
Le 18 mars, deux missiles russes Kalibr ont frappé une caserne de l'armée ukrainienne, utilisée pour entraîner des soldats locaux, située dans la banlieue nord de Mykolaïv. L'attaque s'est produite pendant la nuit, alors que les soldats dormaient dans leurs couchettes. On annonça d'abord que 45 soldats ukrainiens auraient été tués, mais que le nombre de morts devrait augmenter. Le journal belge HLN a rapporté que, selon la morgue de la ville, au moins 80 soldats ukrainiens auraient été tués. On suppose que presque tous les 200 soldats ont été tués, car un seul survivant a été tiré des décombres le lendemain et les températures ont atteint -6°C pendant la nuit.

Références

Mykolaiv
2022 en Ukraine
Février 2022
Mykolaïv

Bataille de Mykolaïv


Chanel Preston (Fairbanks, Alaska; 1 de diciembre de 1985) es una actriz pornográfica estadounidense.

Biografía
De ascendencia inglesa, española y alemana, Preston nació y creció en Alaska. Antes de entrar al cine para adultos, trabajó como estríper en Hawái hasta que conoció alguien en la industria del porno que le vio potencial y le sugirió que probara fortuna como actriz.

Debutó en la industria para adultos en enero de 2010, con 24 años, grabando su primera escena con Nick Manning para la serie de Brand New Faces. Poco después llegó su primera película titulada 3rd Degree's Bikini Land y su primera portada de revista en Franc's Hot Video. A la misma le siguieron las portadas de Club, Cheri y High Society. Fue premiada con los premios CAVR y XCritic a la mejor actriz y a la mejor actriz revelación respectivamente del año 2010. También recibió cuatro nominaciones a los Premios AVN del año 2011 aunque no se alzó con ninguno de ellos. Sus escenas en Fashion Fucks, Speed y This Aint Avatar XXX 3D le valieron gran parte de sus nominaciones.

En 2012 fue nombrada Penthouse Pets del mes de marzo de la revista Penthouse. Ese mismo año se convirtió también en la protagonista de la versión porno de Tomb Raider rodada por Exquisite Films encarnando a Lara Croft.

Premios como actriz
 2010: CAVR Award - Mejor actriz del año
 2010: Xcritic Award - Mejor actriz revelación

Referencias

Enlaces externos

Actrices pornográficas de Estados Unidos
Actrices de Alaska
Modelos eróticas de Estados Unidos
Penthouse Pets
Ganadoras del premio AVN
Ganadores del premio XBIZ

Chanel Preston


Freya Flamme var et tysk apparat beslægtet med Freya-radaren, der blev anvendt under 2. Verdenskrig, også i Danmark. Modsat den almindelige Freya-radar, var Freya Flamme ikke en rigtig radar, hvor en elektromagnetisk impuls reflekteres fra målet og detekteres af modtageren. I stedet var apparatet baseret på, at de allierede fly var udstyret med en IFF-transponder, der svarede med et identifikationssignal, når den modtog en impuls fra en allieret radar. Ved at lade Freya Flamme sende impulser med samme karakteristika som allieret radar, kunne man få transponderen til at svare. Dette svar kunne opfattes på meget stor afstand (over 450 km), således at man fik skabt et apparat, der kunne give en meget tidlig advarsel om, at allierede fly samledes (antageligt som forberedelse af et angreb på tysk kontrolleret område).

Derpå blev de egentlige radarstationer adviseret om, at noget muligvis var i vente. De kunne så give mere nøjagtige oplysninger om angrebets størrelse og retning.

Teknikken kunne naturligvis imødegås, hvis de allierede fly slukkede for deres IFF, når de var på vej mod Tyskland.

I Danmark fandtes denne type i Nymindegab og ved Ringkøbing.

Kilder og henvisninger

Radarer fra 2. verdenskrig
Danmark under 2. verdenskrig
Tysklands militær

Freya Flamme


هفيزد (Гвізд) هي مدينة في مقاطعة إفانو-فرانكيفسكا في أوكرانيا.

مراجع

مدن أوكرانيا
مواقع هولوكوست في أوكرانيا

هفيزد (إفانو-فرانكيفسكا)


Žilvinas ist  ein litauischer männlicher Vorname, abgeleitet von žilvis (dt. jung, unreif).

Namensträger

 Žilvinas Bazaras (* 1946), Ingenieur, Professor und Direktor Des Instituts Panevėžys der Technischen Universität Kaunas
 Žilvinas Kuklierius (* 1985), Fußballspieler bei Juventus Utena
 Žilvinas Lapėginas, Schachspieler
 Žilvinas Lilas, Professor der Kunsthochschule für Medien Köln
 Žilvinas Marcinkevičius (* 1967), Unternehmer der VP Grupė
 Žilvinas Padaiga (* 1962), Politiker und Mediziner, Minister, Professor
 Žilvinas Šilgalis (* 1970), Politiker
 Žilvinas Tomkus (* 1981), Politiker, Vizeminister der Verteidigung

Männlicher Vorname
Litauischer Vorname

Žilvinas


The American Federation of Teachers (AFT) is the second largest teacher's labor union in America (the largest being the National Education Association). The union was founded in Chicago. John Dewey and Margaret Haley were founders.

About 60 percent of AFT's membership works directly in education, with the remainder of the union's members composed of paraprofessionals and school-related personnel; local, state and federal employees; higher education faculty and staff, and nurses and other healthcare professionals. The AFT has, since its founding, affiliated with trade union federations: until 1955 the American Federation of Labor, and now the AFL–CIO.

History

AFT was founded in Chicago, Illinois, on April 15, 1916. Charles Stillman was the first president and Margaret Haley was the national organizer. On May 9, 1916, the American Federation of Labor chartered the AFT. By 1919, AFT had 100 local affiliates and a membership of approximately 11,000 teachers, which amounted to 1.5% of the nation's teaching force. In its early days, AFT distinguished itself from the National Education Association (NEA) by its exclusion of school administrators from membership. Facing opposition from politicians and boards of education, membership in AFT declined to 7,000 by 1930. During this period, the organization had little impact on local or national education policy.

AFT membership climbed during the Great Depression, reaching 33,000 by 1939. During the 1930s, AFT, whose members had historically been primary school teachers, saw influential college professors join the union. Also during the 1930s, the Communist Party gained influence within the AFT. In 1941, under pressure from the AFL, the union ejected three local unions in New York City and Philadelphia (including its prominent early member, the New York City Teachers Union, AFT Local 5) for being communist-dominated. The charter revocations represented nearly a third of the union's national membership.

The 1940s were marked by a series of teacher strikes, including 57 strikes that occurred from 1946 through 1949. By 1947, AFT had a membership of 42,000. The 1960s and 1970s also saw numerous teacher strikes, including 1,000 strikes involving more than 823,000 teachers between 1960 and 1974.

AFT membership was 59,000 in 1960, 200,000 in 1970, and 550,000 in 1980. In 2017, membership was around 1.6 million, and the union had due income of $35 million.

Since 1977, AFT has published a quarterly magazine for teachers covering various issues about children and education called American Educator. In 1998, the membership of the NEA rejected a proposed merger with AFT. The AFT's membership is half that of the NEA.

In 2021, the DC chapter of the Sunrise Movement called for the removal of three Jewish organizations from a voting rights coalition due to their Israeli ties and support for Zionism. However, the chapter did not call for the removal of the AFT, despite the union's deep ties to the Israeli government. Sunrise DC apologized after Jewish organizations condemned the chapter for antisemitism.

Presidents of the AFT
Albert Shanker
In 1974, Albert Shanker was elected president of AFT. He served in this role until his death on February 22, 1997. For 27 years, Shanker wrote a weekly column entitled "Where We Stand" that ran as an advertisement in The New York Times. Shanker was an early advocate of charter schools. He also called for a national competency test for teachers, merit pay for teachers, and more rigorous requirements for high school graduation. During his tenure as AFT president, Shanker was jailed twice for leading illegal strikes.

Sandra Feldman
Sandra Feldman served as AFT's president from 1997 to 2004. Feldman helped craft the No Child Left Behind Act.

Edward J. McElroy
Edward J. McElroy, the AFT's secretary-treasurer since 1992, was elected president of the AFT in 2004, replacing Feldman. On February 12, 2008, McElroy announced he would retire at the union's regularly scheduled biennial convention in July. On July 14, 2008, Randi Weingarten was elected to succeed him.

Randi Weingarten
On July 14, 2008, Randi Weingarten, then the president of the United Federation of Teachers, was elected to succeed McElroy as AFT president. In September 2008, she announced the launch of the AFT Innovation Fund, a union-led, private foundation-supported effort to provide grants to AFT unions to develop and implement innovations in education. In 2014, Weingarten announced that AFT was ending a five-year funding relationship between the Bill & Melinda Gates Foundation and the AFT Innovation Fund. According to Department of Labor filings, Weingarten earned nearly $560,000 in total compensation during the 2013–2014 school year.

Political activities
Since 1980, AFT and the NEA have contributed nearly $57.4 million to federal campaigns, an amount that is about 30 percent higher than any single corporation or other union. About 95 percent of political donations from teachers unions have gone to Democrats.

In 2008, AFT provided a campaign contribution of $1,784,808.59 to Hillary Clinton and $1,997,375.00 to Barack Obama.

In July 2015, AFT endorsed Democrat Hillary Clinton in the 2016 presidential race. Clinton and AFT president Randi Weingarten are longtime friends. AFT's official endorsement of Clinton caused controversy among some AFT members who felt that the endorsement came too soon and did not reflect the wishes of rank-and-file AFT members, some of whom supported Bernie Sanders.

Members' dues underwrite much of AFT's political activities. In 2015, four California teachers sued AFT and its California unit, the California Federation of Teachers, over the use of member dues for political activities. The plaintiffs argued that unions were violating their constitutional right to free speech by forcing them to either support union-favored causes and candidates or lose access to important job benefits such as disability and life insurance.

In 2018, the landmark Supreme Court ruling in Janus v. AFSCME resolved this matter, concluding that public sector union fees violate the First Amendment, compelling nonmembers to "subsidize private speech on matters of substantial public concern". Unions will, subsequently, need to gain the affirmative consent of individual teachers before enrolling them in the union.

Activities

Race relations
The AFT was one of the first trade unions to allow African-Americans and minorities to become full members of their trade union. In 1918, the AFT called for equal pay for African-American teachers, the election of African Americans to local school boards and compulsory school attendance for African-American children. In 1919, the AFT called for equal educational opportunities for African-American children, and in 1928 called for the social, political, economic, and cultural contributions of African Americans to be taught in the public schools.

In 1951, the union stopped chartering segregated locals. It filed an amicus brief in the 1954 U.S. Supreme Court desegregation case Brown v. Board of Education. In 1957, the AFT expelled all locals that refused to desegregate. This resulted in the loss of over 7,000 members. In 1963, the AFT actively supported the March on Washington for Jobs and Freedom.

Collective bargaining
By the late 1940s, AFT was slowly moving toward collective bargaining as an official policy. By the end of the 1970s, collective bargaining agreements covered 72% of public school teachers.

Active shooter drills
In 2020, the union along with the National Education Association issued a report expressing opposition to active shooter drills being held in schools, calling on the drills to be revised or eliminated.

Share My Lesson
In 2012, AFT partnered with Britain's TES Connect to create a curriculum sharing website called Share My Lesson. The AFT and TES invested $10 million to develop the site.

Reception
In 2010, four American film documentaries, most notably Waiting for Superman, portrayed the AFT as hurting children by opposing charter schools and protecting incompetent teachers.

Leadership

Presidents
1916: Charles Stillman
1923: Florence Rood
1925: Mary C. Barker
1931: Henry R. Linville
1934: Raymond F. Lowry
1936: Jerome C. Davis
1939: George S. Counts
1942: John M. Fewkes
1943: Joseph F. Landis
1947: John M. Eklund
1952: Carl J. Megel
1964: Charles Cogen
1968: David Selden
1974: Albert Shanker
1997: Sandra Feldman
2004: Edward J. McElroy
2008: Randi Weingarten

Secretary-Treasurers
1916: F. G. Stecker
1926: Florence Curtis Hanson
1935: George Davis
1936: Irvin R. Kuenzli
1953: Post vacant
1963: Robert Porter
1992: Edward J. McElroy
2004: Nat LaCour
2008: Antonia Cortese
2011: Lorretta Johnson
2020: Fedrick C. Ingram

Notable AFT members
 J. Quinn Brisben, Socialist Party USA candidate for President of the United States in the 1992 U.S. presidential election
 Ralph Bunche, former United Nations Under-Secretary-General and Nobel Peace Prize winner
 Tony Danza, film and television actor
 Paul Douglas, U.S. Senator from Illinois
 John Dewey, educator
 Albert Einstein, scientist
 Michael Harrington, political activist
 Hubert Humphrey, U.S. vice-president and U.S. Senator from Minnesota
 Mike Mansfield, former United States Senate Majority Leader and U.S. Ambassador to Japan
 Frank McCourt, Pulitzer Prize-winning author
 Robert Oppenheimer, scientist
 Donna Shalala, former U.S. Representative from Florida and former United States Secretary of Health and Human Services
 Elie Wiesel, Nobel Peace Prize winner
Kshama Sawant, socialist activist and member of the Seattle City Council

Notable AFT locals and federations
Chicago Teachers Union
Cincinnati Federation of Teachers
Education Minnesota
Florida Education Association
Health Professionals and Allied Employees
Montana Federation of Public Employees
New York State United Teachers
Ohio Federation of Teachers
Professional Staff Congress (City University of New York)
Public Employees Federation (New York state)
Rhode Island Federation of Teachers and Health Professionals
Temple University Graduate Students Association
United Federation of Teachers (New York City)
United Teachers Los Angeles
United Teachers of New Orleans
University Health Professionals (Connecticut state)
Washington State Nurses Association

See also

 Coalition of Graduate Employee Unions
 Teachers Union
 Teachers Guild

References

Further reading
 Archives of Labor History. Wayne State University. An American Federation of Teachers Bibliography. Detroit: Wayne State University Press, 1980.  online
 Berube, Maurice R. Teacher Politics: The Influence of Unions Vol. 26. Westport, Conn.: Greenwood Publishing Group, 1988.
 Braun, Robert J. Teachers and Power: The Story of the American Federation of Teachers. New York: Simon & Schuster, 1972.  online
 Cain, Timothy Reese. "For Education and Employment: The American Federation of Teachers and Academic Freedom, 1926–1941." History of Higher Education Annual, 26 (2007), 67–102.

 Commission on Educational Reconstruction of the American Federation of Teachers. Organizing the Teaching Profession: The Story of the American Federation of Teachers (1955) see online book review

 Dewing, Rolland. "The American Federation of Teachers and Desegregation," Journal of Negro Education Vol. 42, No. 1 (Winter, 1973), pp. 79–92 in JSTOR
 Eaton, William Edward. The American Federation of Teachers, 1916–1961: A History of the Movement. Urbana, IL: Southern Illinois University Press, 1975.  online
 Gaffney, Dennis. Teachers United: The Rise of New York State United Teachers. Albany, N.Y.: State University of New York Press, 2007.
 Gordon, Jane Anna. Why They Couldn't Wait: A Critique of the Black-Jewish Conflict Over Community Control in Ocean-Hill Brownsville, 1967–1971. Oxford: RoutledgeFalmer, 2001.
 Haley, Margaret. Battleground: The Autobiography of Margaret A. Haley. Robert L. Reid, ed. Chicago: University of Illinois Press, 1982.
 Kahlenberg, Richard. "Tough Liberal: Albert Shanker and the Battles Over Schools, Unions, Race and Democracy Columbia University Press, 2007.
 Knudsen, Andrew. Communism, Anti-Communism, and Faculty Unionization: The American Federation of Teachers Union at the University of Washington, 1935–1948, Great Depression in Washington State Project, 2009.

 Moe, Terry M. Special Interest: Teachers Unions and America's Public Schools (Brookings Institution Press; 2011) 513 pages; argues that teachers' unions cause serious problems with education in the US and contribute to the slowness of reform.
 Murphy, Marjorie. Blackboard Unions: The AFT and the NEA, 1900–1980. Ithaca, N.Y.: Cornell University Press, 1991.  online
 O'Connor, Paula. "Grade School Teachers Become Labor Leaders." Labor's Heritage. 7:2 (Fall 1995).
 Podair, Jerald.  The Strike That Changed New York: Blacks, Whites, and the Ocean Hill-Brownsville Crisis.  New Haven: Yale University Press, 2004.
 Walter P. Reuther Library, Wayne State University. AFT Historical Timeline. No date. Accessed June 18, 2006.

Archives
 American Federation of Teachers Local 200 Photograph Collection. approximately 1964-1975. 69 photographic prints (1 box); various sizes, 12 negatives.
 AFT Antecedents to Historical Reform, a digital library project to host primary resources from the AFT historical collections in the Walter P. Reuther Library that document various education reform initiatives that union and school boards have collaborated on from 1983 to present.

External links

 The Washington State Teacher (1945–1951), from The Labor Press Project
AFT on OpenSecrets
American Federation of Teachers Oral History Collection, Tamiment Library & Robert F. Wagner Labor Archives, New York University
Tamiment Library and Robert F. Wagner Labor Archives Printed Ephemera Collection on the American Federation of Teachers, Tamiment Library & Robert F. Wagner Labor Archives, New York University
Joyce Wheeler American Federation of Teachers Papers, Tamiment Library & Robert F. Wagner Labor Archives, New York University

1916 establishments in the United States
AFL–CIO
Education trade unions
Education International
Public Services International
American education-related professional associations
Teacher associations based in the United States
Educational organizations based in Washington, D.C.

American Federation of Teachers


João Paulo Silva (São Paulo, 21 de dezembro de 1991), conhecido como Silva João, é um ilustrador e quadrinista brasileiro. Conhecido pelo seu trabalho majoritariamente composto por webcomics, venceu o 32º Troféu HQ Mix na categoria Web Tira.

Biografia
Silva nasceu em São Paulo, mas cresceu na cidade de Rio Claro, no interior do estado. Apesar de inicialmente ter demonstrado interesse em pintura, ao ingressar no curso de Letras da Universidade de São Paulo (FFLCH-USP), Silva se dedicou a estudar desenho e ilustração.

Após cogitar largar a produção de arte, foi convencido por seus amigos a publicar sua obra HQ de Briga em seu perfil no Twitter. A publicação viralizou rapidamente na rede social, o que o motivou a continuar o desenvolvimento da obra. Em 2018, Silva lançou sua primeira HQ, Combo Breaker, em parceria com Angelo Dias. Em julho de 2019, João foi aprovado para integrar a ala dos artistas da Comic Con Experience, evento realizado anualmente em São Paulo. A versão física de HQ de Briga foi oficialmente lançada durante o evento, após uma campanha de financiamento coletivo que alcançou mais do que o dobro de sua meta inicial. Tanto Combo Breaker como HQ de Briga foram impressas e lançadas pela editora independente Atelier Compacto, gerida por Priscila Tioma, sua companheira.

Em 2020, foi nomeado em duas categorias do Troféu HQ Mix: "Novo talento: roteirista" e "Web tira", consagrando-se como vencedor da segunda. No mesmo ano, o quadrinista iniciou a série de webtiras Pelas Ruas de Açucena, que se baseia livremente em suas experiências crescendo no interior do Brasil.

Bibliografia

Prêmios

 2020 — Vencedor na categoria Web Tira do 32º Troféu HQ Mix

Ganhadores do Troféu HQ Mix
Alunos da Faculdade de Filosofia, Letras e Ciências Humanas da Universidade de São Paulo

Silva João


دوريون (Δώριον) هي مدينة في ميسينيا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 885 نسمة.

مراجع

مدن اليونان

دوريو


Frances Margaret Leighton (8 mars 1909 - 8 janvier 2006) était une botaniste et éducatrice sud-africaine. Après avoir obtenu son diplôme de maîtrise en sciences à l'Université de Rhodes en 1931, elle a travaillé à l'Herbier Bolus jusqu'en 1947. Ses principaux intérêts de recherche étaient axés sur les monocotylédones et ses travaux ont eu un impact sur les genres Ornithogalum et Agapanthus.

Frances Leighton a épousé le botaniste William Edwyn Isaac en 1936, et le couple a eu trois enfants. Dans les années 1950, Frances était politiquement actif dans le mouvement Black Sash  (écharpe noire), pour protester contre l'apartheid. Après avoir déménagé à Nairobi en 1961, elle a étudié les herbes marines le long de la côte est-africaine. Frances et son mari se sont finalement retirés dans la péninsule de Mornington en Australie, où Frances s'est impliquée dans des mouvements environnementaux communautaires et a été élue botaniste honoraire par la « Society for the Protection of Indigenous Flora and Fauna of Australia »

Biographie
Frances est née à King William's Town et a fait ses études à l'université Rhodes entre 1927 et 1931. Elle a obtenu un M.Sc., rejoignant par la suite le personnel de l'Herbier Bolus en 1931  jusqu'en 1947. Son principal intérêt était les monocotylédones, ce qui a conduit à une révision des genres Ornithogalum (1944-5) et Agapanthus, et à des monographies publiées sur les deux taxons.

À l'Herbier Bolus, elle a rencontré William Edwyn Isaac, un jeune botaniste gallois, qu'elle a épousé en 1936 - une union qui a duré jusqu'à sa mort en 1995. William, botaniste marin, a publié « La recherche biologique marine et l'industrie de la pêche sud-africaine » en 1943, et a prononcé sa conférence inaugurale, « Les plantes de la mer », devant l'Université du Cap en avril 1955. Le couple a eu trois enfants - Rhys et Glynn, des jumeaux nés en 1937, et une fille en 1948. Rhys a remporté le prix Pulitzer d'histoire en 1983 pour son livre "La transformation de la Virginie, 1740-1790" . Frances Leighton a également enseigné dans une école en Afrique du Sud. À la fin des années 1950, elle était devenue politiquement active et avait rejoint le mouvement « Black Sash » (écharpe noire), l'une des premières organisations blanches à protester contre l'apartheid.

En 1961, le couple s'installe à Nairobi. William est devenu le professeur fondateur de botanique à l'Université de Nairobi à la veille de l'indépendance du Kenya, et a écrit « Botanique marine de la côte du Kenya » en 1967. Frances s'est lancée dans une étude sur les herbiers marins de la côte est-africaine et s'est portée volontaire pour gérer un programme d'alphabétisation des adultes et d'apprentissage de la vie quotidienne pour les femmes, impliquant l'enseignement dans une auberge de jeunesse abritant des prostituées.

À la retraite, et avec deux de leurs trois enfants vivant déjà en Australie, William et Frances se sont installés à Blairgowrie sur la péninsule de Mornington, qui sera leur domicile pendant 35 années. Frances s'est étroitement impliquée dans le bien-être des habitants de la région et a assisté à des conférences informelles sur l'écologie des herbiers marins de la baie de Port Phillip et les dangers des espèces exotiques envahissant le maquis côtier australien. Elle a rapidement cherché d'autres personnes retraitées mais actives, a rejoint la « Friends of the Rosebud Library Society » à Rosebud, Victoria, et en est devenue plus tard la présidente. Avec un autre militant, elle a créé un groupe environnemental de quartier visant à entretenir les routes de campagne et à planter des espèces indigènes le long des berges. Elle a été élue botaniste honoraire au sein de la 'Society for the Protection of Indigenous Flora and Fauna of Australia'. Avec la fondation de l'Université du Troisième Âge, elle en devient l'une des plus ferventes partisanes.  Elle est décédée à Blairgowrie, Victoria, à l'âge de 96 ans.

Les plantes nommées en son honneur comprennent:
 Delosperma leightoniae Lavis
 Mesembryanthemum leightoniae L.Bolus  , = Lampranthus dulcis (L.Bolus) L.Bolus
 Lampranthus francesiae H.E.K.Hartmann  , = Lampranthus dulcis (L.Bolus) L.Bolus
 Bergeranthus leightoniae L.Bolus , = Bergeranthus concavus    L.Bolus

James Leighton
L'oncle de Frances Leighton, James Leighton FRHS (19 janvier 1855 Kincardine O'Neil - 22 janvier 1930 King William's Town) était jardinier à Kew 1878-1880, 1881-1887 conservateur des jardins botaniques de King William's Town, développant en même temps sa propre pépinière, 1888-1922, il était conseiller municipal, 1910-1911, il était maire de King William's Town. Il était passionné par la fabrication du papier et connaissait bien les fibres de plantes indigènes et exotiques qui convenaient au papier .

La King William's Town Horticultural Society a vu le jour en 1898. Un éditorial de Cape Mercury, dans un long rapport sur sa formation, a qualifié son comité d'« hommes de valeur dans la communauté, pratiques et expérimentés ». Ce fut certainement le cas. Parmi ses membres se trouvaient le rédacteur en chef du Daily Watchman, l'officier forestier du district, certains des principaux marchands, le conservateur des jardins botaniques et un pépiniériste (qui était également conseiller municipal, à savoir James Leighton). L'axe principal des activités de la société semble avoir été la tenue de spectacles. Le premier d'entre eux, le Flower Show and Art Exhibition, a eu lieu en avril 1898. Parmi les catégories jugées figuraient les fleurs, les travaux d'aiguille, les plantes en pot, la cuisine, l'art et la sculpture sur bois. Des conférences ont été occasionnellement données, comme celle de James Leighton sur "Practical Hints at the Various Methods of Plant Propagation" . Mais la société n'était pas aussi active que ses membres l'avaient souhaité lorsqu'ils l'ont initiée. Les pourparlers réguliers qu'ils envisageaient ne semblent pas s'être concrétisés car rien d'autre n'est paru dans la presse.
 — Webb, 1993

Publications

Références

Liens externes

 Biography of Frances Margaret Leighton on Biographical Database of Southern African Science {S2A3}
 Nécrologie de Rhys Isaac
 Notice biographique de James Leighton

Botaniste sud-africain du XXe siècle
Femme botaniste
Femme scientifique du XXe siècle
Naissance en mars 1909
Décès en janvier 2006
Pages avec des traductions non relues
Décès à 96 ans

Frances Margaret Leighton


State Anthem of the Latvian SSR (; ) was the anthem of the Latvian Soviet Socialist Republic from 1945 to 1990 when Latvia was part of the Soviet Union.

During Soviet rule, the previous anthem, "Dievs, svētī Latviju!", composed by Kārlis Baumanis was illegal and the anthem was approved by the Supreme Soviet of the Latvian Soviet Socialist Republic on 19 July 1945. The original lyrics had references to Joseph Stalin until its replacement in 1977 when the references of him were removed. After Latvia regained independence in 1990, Dievs, svētī Latviju! was restored as its anthem on 15 February 1991.

Background

The music was composed by Anatols Liepiņš, and the lyrics were written by Fricis Rokpelnis and Jūlijs Vanags.

Lyrics

1977–1990 version

1945–1956 version
The pre-1977 version of the anthem was almost identical to the above version. The only differences were "Te skan mūsu pilsētas, Rīga te dimd" ("Here our cities ring out, here Riga resounds") was "Te mirdz mūsu pilsētas, Rīga te dimd" ("Here our cities shine, here Riga resounds"), "Mēs kļuvām par spēku, kas pretvaru veic." ("We became a power to wage revolution") was "Mēs kļuvām par spēku, kas naidnieku veic." ("We became the force that carries the enemy"), and ''Ar Oktobra karogu iesim mūždien" ("With the flag of October we will go on forever") was: "Ar Staļinu sirdī mēs iesim mūždien" ("With Stalin in our hearts we will go forever").

Notes

The chorus at the last stanza is repeated twice respectively.

References

External links
 Instrumental recording in MP3 format (Full version)
 Instrumental recording in MP3 format (Short version)
 MIDI file
 Vocal recording in MP3 format
 Lyrics - nationalanthems.info
 Original version (1945)

Latvian SSR
Latvian music
Latvian Soviet Socialist Republic

Anthem of the Latvian Soviet Socialist Republic


Județul Caraș-Severin: Împliniri este un film românesc din 1989 regizat de Felicia Cernăianu.

Vezi și
 1989 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1989

Județul Caraș-Severin: Împliniri


Ilse Kiewiet (* 17. September 1927 in Berlin; † 2015 oder 2016) war eine deutsche Schauspielerin und Synchronsprecherin.

Leben
Ilse Kiewiet besuchte die Schauspielschule des Hebbeltheaters in Berlin, an dem sie auch ein erstes Bühnenengagement erhielt. Es folgten Stationen in Rostock sowie an verschiedenen Berliner Theatern wie dem Renaissance-Theater, der Tribüne sowie dem TheaterClub im British Centre.

Daneben spielte sie in verschiedenen Film- und Fernsehproduktionen mit. So wirkte sie unter der Regie von Erik Ode in So ein Affentheater mit, unter der Regie von Imo Moszkowicz in Die Träume von Schale und Kern, in Dietrich Haugks Adaption von George Bernard Shaws Helden, in Josef von Bákys Drama Gestehen Sie, Dr. Corda! sowie in einem Film der Reihe Tatort mit Paul Esser als ermittelndem Kommissar.

Darüber hinaus arbeitete Ilse Kiewiet umfangreich im Bereich Hörspiel und Synchronisation. Sie lieh ihre Stimme zahlreichen international bekannten Schauspielkolleginnen wie Doris Day in Spion in Spitzenhöschen und in Der Mann in Mammis Bett, Annie Girardot in Spione unter sich, Vanessa Redgrave in Maria Stuart und Jean Simmons in Scheidung auf amerikanisch.

In erster Ehe war Kiewiet mit dem Komponisten und Kabarettisten Klaus Günter Neumann verheiratet, in zweiter Ehe seit 1964 bis zu ihrem Tod Ende 2015 oder Anfang 2016 mit dem Schauspieler und Regisseur Michael Günther.

Filmografie (Auswahl)
 1953: So ein Affentheater
 1954: Der Mann meines Lebens
 1955: Das kleine ABC – Ein Quintett, als Scherzo zu spielen
 1958: Gestehen Sie, Dr. Corda!
 1958: Windhund und Seehund
 1960: Heldinnen
 1960: Die Gaunerkomödie
 1960: Die Träume von Schale und Kern
 1964: Frühling mit Verspätung
 1964: Jenny und der Herr im Frack
 1964: Das Pferd
 1964: Angeklagter: Onkel Daniel
 1964: Der Mitternachtsmarkt
 1966: Der Floh im Ohr
 1967: Bei uns daheim
 1969: …tot im Kanapu
 1972: Tatort: Rattennest
 1972: Das Klavier
 1972: Jetzt nicht, Liebling!

Hörspiele (Auswahl)
 1952: Nicola Manzari: Partie zu viert (Claretta) – Regie: Rolf von Sydow (RIAS Berlin)
 1953: Hermann Sudermann: Die Schmetterlingsschlacht – Regie: Walter Süssenguth (Theatermitschnitt – RIAS Berlin)
 1957: Paul Schaaf: Für zwei Mark fünzig Glück. Heiteres Spielchen von Paul Schaaf (Elisabeth) – Komposition: Heinrich Riethmüller, Regie: Ivo Veit (RIAS Berlin)
 1958: Thierry: Pension Spreewitz (Fräulein Birkels Liebesgeschichte, Folge 7, Erstsendung 8. März 1958) (Fräulein Birkel) – Regie: Ivo Veit (RIAS Berlin)
 1960–1963: Thierry: Pension Spreewitz (Sie sprach 1960–1963 in vielen Folgen die Rolle der "Carola") – Regie: Ivo Veit (insgesamt 150 Folgen) (RIAS Berlin)
 1959: Noël Coward: Quadrille (Charlotte Diensen) – Regie: Wolfgang Spier (RIAS Berlin)
 1962: Die Nashörner (nach Eugène Ionesco) (RIAS Berlin)
 1963: Hans Kasper: Die Flöte von Jericho (Claudine) – Regie: Wolfgang Spier (RIAS Berlin)
 1959: Brandenburger Tor (SFB)
 1969: Michael Maaßen: Am hellen Tag (Hausfrau) – Regie: Siegfried Niemann (SFB)
 1971: Peter Albrechtsen: Der Pappberg (Marianne) – Regie: Volker Kühn (SFB / RB)

Synchronrollen (Auswahl)
Quelle: Deutsche Synchronkartei

Literatur
 Herbert A. Frenzel, Hans Joachim Moser (Hrsg.): Kürschners biographisches Theater-Handbuch. Schauspiel, Oper, Film, Rundfunk. Deutschland, Österreich, Schweiz. De Gruyter, Berlin 1956, , S. 353.

Weblinks

Anmerkungen

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Synchronsprecher
Hörspielsprecher
Deutscher
Geboren 1927
Gestorben im 21. Jahrhundert
Frau

Ilse Kiewiet


Aktivizm, aksiyonizm veya etkincilik, toplumsal değişme ya da politik değişiklik meydana getirmek için kasıtlı bir biçimde yapılan eylem olarak tanımlanabilir. Bu eylem çelişmeli tartışmalarda taraflardan birini desteklemek ya da muhalefet etmektir.

Aktivizm kelimesi sıklıkla protesto veya muhaliflik ile eş anlamlı olarak kullanılmaktadır, ancak aktivizm sayısız politik yönlendirmede yer bulabilir ve geniş bir biçim yelpazesi içinde oluşabilir. Örnekleri, bir gazeteye ya da politikacıya bir mektup yazmaktan, politik kampanyadan, ekonomik aktivizmden (tercih edilen şirketleri desteklemek veya boykot etmek gibi), toplantılardan, blog yazmaktan ve sokak yürüyüşlerinden, grevlere ve hatta gerilla taktiklerine kadar çeşitli şekillerde olabilir. Daha keskin çelişkili durumlarda, yorumlayanın aktivistin yaptıklarını destekleyip desteklememesine bağlı olarak bir kesim tarafından özgürlük savaşçısı diye adlandırılanlar, karşı kesim tarafından terörist olarak tanımlanabilmektedir.

Bazı durumlarda aktivizmin protesto ya da karşı koymayla hiçbir ilişkisi yoktur: Örneğin kimi dinî, feminist ya da etyemez aktivistler hükûmetin yasaları değiştirmesini sağlamak yerine doğrudan insanları davranışlarını değiştirmeye ikna etmeye çalışırlar. Kooperatif hareketi, kooperatif ilkelerine uygun yeni kurumlar oluşturmaya çalışır ve genellikle ne lobi ne de siyasi protesto yapar.

Online Etymology Dictionary, İngilizce "activism" ve "activist" kelimelerinin siyasal anlamdaki ilk kullanımlarının tarihinden 1915 ve 1920 olarak bahseder.

Dönüşümcü aktivizm
Dönüşümcü aktivizm düşüncesi dünyada anlamlı bir değişiklik yaratmak için dışlarında olduğu kadar kendi içlerinde de dönüşmeleri gerektiğini söylemektedir.

Dönüşümcü aktivizmin bir örneği Birleşmiş Milletler tarafından şu şekilde tanımlanan; "sürdürülebilir barış için, çelişkiler nedeniyle harap olmuş bir ülkede gerekli şartları oluşturmak adına bir yardım yolu" barışgücüdür. Barışgücü çatışma sonrası bölgelerde barış süreçlerini izler ve gözlemler ve tarafların imzalamış olabilecekleri barış antlaşmalarının uygulanmasında taraflara yardımcı olur. Bu yardım birçok biçimde olabilir; güven oluşturucu durumlardan, güç paylaşım düzenlemelerine, seçim desteğinden, hukukun üstünlüğünün desteklenmesine ve ekonomik ve toplumsal gelişime kadar. Bu açıdan BM Barışgücü (kafalarına taktıkları mavi berelerden dolayı sıklıkla Mavi Bereliler olarak anılırlar) askerlerden, polis yetkililerinden ve diğer sivil personelden oluşabilir.

Diğer bir örnek ise farklı ırklardan oluşan toplumlarda yaşama seçeneklerini artırmanın cesaretlendirilmesidir. Bu tür toplumlar üyelerinin zihinlerinin yeni fikir, kültür, tarihsel perspektifler açılmasıyla tam anlamıyla dönüşebilir ve dar görüşlü hayata bakış toplumsal ilişkilerden eninde sonunda yarar görebilir.

Dönüşümcü aktivizmin bir diğer örneği dönüşümcü ekonomidir. Bu düşünce insanın kendi farkındalığını artırarak bir toplumda kaynak akışını değiştirebileceğini dile getirmektedir. İnsanlar kendi ihtiyaçlarının gerçekte ne olduğuna dair kendilerini gözlemler. Bu onların gerçekten nelere ihtiyaçları olup olmadığını fark etmelerini sağlar. Gelişen farkındalık ile toplumdaki kaynak akışı değişir.

Dönüşümcü siyaset insanların gerçek gücün ne olduğunu hissetmeleri için kendi içlerine bakmaları konusunda rehberlik edilmesidir. Kişiler gerçek gücün herkesin birbiri ile derin bir bağı olduğunu görebilmek ve bulunduğu yere iz bırakmak olduğunu keşfedebilir. Bu durumda güç bir kişi üzerindeki güç değil artık yeni bir toplum yaratmada toplu yaratıcılığın serbestleştirilmesindedir.

Aktivizm, sanatın yaratılması, bilgisayar korsanlığı veya basitçe kişinin parasını nasıl harcamayı seçtiği, dahil olmak üzere çok çeşitli şekillerde günlük olarak gerçekleştirilebilir.

Aktivizm tipleri
 Sivil itaatsizlik
 Komün oluşturma
 Aktivizm endüstrisi
 Kooperatif hareketi
 Elişi aktivizmi
 Basit yaşama aktivizmi
 Ekonomik aktivizm
 Boykot
 Yatırım boykotu
 Franchise aktivizm
 Lobicilik
 Medya aktivizmi
 Kültür çeşitliliği aktivizmi
 Hacktivizm
 İnternet aktivizmi
 Propaganda
 İletişimde gerillacılık
 Şiddet karşıtlığı
 Şiddet aktivizmi
 Asilik
 Protesto
 Gösteri
 Doğrudan tepki
 Toplumsal değişim için tiyatro
 Protest müzik
 Grev
 Gençlik aktivizmi
 Öğrenci aktivizmi
 Gençlerin yönettiği medya

Başvuru kaynakları
 Randy Shaw, The Activist's Handbook: A Primer for the 1990s and Beyond (University of California Press, 1996). ISBN 0-520-20317-8
 David Walls, The Activist's Almanac: The Concerned Citizen's Guide to the Leading Advocacy Organizations in America (Simon & Schuster/Fireside, 1993). ISBN 0-671-74634-0
 Victor Gold, Liberwocky (Thomas Nelson, 2004). ISBN 978-0-7852-6057-8

Ayrıca bakınız
 Devrim
 Reform

Bazı aktivistler

Kaynakça

 İng. Aktivizm maddesi

Aktivizm