La bataille des Aït Irathen ou l'expédition ottomane contre les Aït Irathen est une bataille, qui a opposé, en 1754, les tribus kabyles des Aït Irathen et leurs alliés, les Zouaoua, contre les troupes de la régence d'Alger et leurs auxiliaires.

Mohammed Ben Ali, surnommé « ed-Debbah », Bey du Titteri, après avoir échoué dans son expédition contre les Aït Betroun des Zouaoua en 1746-7 et dans la répression de la révolte des Aït Djennad en Kabylie maritime en 1752-3, s'attaqua aux Aït Irathen l'année suivante. Les Aït Irathen, sous le commandement de leur chef, Cheikh Essedik Ouarab, furent aidés par des contingents des guerriers de leurs voisins et alliés, les Zouaoua (Aït Betroun et Aït Mengellet), qui ont déjà vaincu les Turcs avant. L'expédition s'est terminée par un échec flagrant pour les Turcs, et les Kabyles ont réussi à défendre leur territoire encore une fois.

Contexte

Conflit entre la régence et les Kabyles

Le Bey du Titteri, Mohammed, avant de commencer ses campagnes militaires contre les tribus kabyles au milieu du  siècle, avait marié la fille du chef Si Ammar Ou Boukhetouch, de la famille des Aït Boukhtouch, fraction des Aït Ou el-Kadi, pour conclure une alliance avec sa famille et garder les tribus sous leur influence, principalement les Aït Irathen et leurs voisins, les Aït Fraoussen, neutres.

Après plusieurs campagnes réussies contre plusieurs confédérations et tribus de Grande Kabylie, le Bey s'est attaqué aux Aït Betroun, appartenant aux Zouaoua, mais c'est là que s'arrêtèrent ses succès, et ce furent les Kabyles qui sortirent victorieux cette fois-ci.

Un an après la victoire des Zouaoua contre les Turcs, les Aït Irathen ont rejoint le çoff ou parti anti-ottoman, ont renié leur neutralité et ont tenu une assemblée dans le village de Tizra Ouaguemoun, durant lequel ils ont pour défier la régence et ses défenseurs de l'orthodoxie islamique, les ulama d'Alger et de Béjaïa. Les Aït Betroun ont fait la même chose l'année suivante chez les Aït Ouacif, puis les Aït Fraoussen en 1752-3, grâce à l'initiative des Aït Boukhtouch, qui n'avaient pas autre choix que de se mettre en guerre contre la régence d'Alger.

Les Iflissen Lebhar et les Aït Djennad se révoltèrent peu après l'assemblée des Aït Fraoussen, et étaient soutenus par Si Ammar Ou Boukhtouch, qui combattit avec eux. La marche des troupes turques fut arrêtée chez les Aït Djennad, qui combattaient bravement. Le Bey et ses troupes combattaient en retraite, puis il décida à retirer ses troupes sans avoir obtenu aucun résultat. Un an après, le Bey revint avec une armée beaucoup plus nombreuse et puissante. Après avoir vu cette grande armée, les notables des Aït Djennad ont décidé de négocier un arrangement avec le Bey, qui demanda seulement leur neutralité absolue, sans parler d'impôts.

Peu après l'arrangement des Aït Djennad avec les Turcs en 1753-4, durant lequel ils ont accepté d'être neutres, la prochaine cible du Bey était la fameuse confédération des Aït Irathen, qui se composait de cinq tribus : Irdjen, Aït Akerma, Aït Ousammer, Aït Oumalou, Aït Aggouacha.

Déroulement

La bataille
En 1753-4, le Bey Mohammed tourna ses armes contre les Aït Irathen, confédération dont la position est centrale en Grande Kabylie.

La confédération des Aït Irathen était forte de 4,055 fusils durant la période française, et avait une population de 19,498 habitants en 1862, et c'était donc la confédération avec la deuxième plus grande densité de population en Kabylie après les Aït Betroun des Zouaoua, leurs voisins du sud.

Le Bey disposait d'une grande armée avec une artillerie formidable. Il divisa cette armée en six colonnes : la cavalerie des Amraoua occupait la plaine. La colonne de l'extrême droite montait au village de Tizi Rached, et celle de l'extrême gauche à Tala Amara, les deux appartenant aux Aït Akerma. Les trois autres colonnes attaquaient la partie comprise entre les deux villages déjà mentionnés. La sixième colonne, celle du Bey, montait vers Agouni Djilban, village important des Aït Oumalou, la tribu la plus à l'est des Aït Irathen.  Le chef des Aït Irathen, Cheikh Ouarab, encouragea les hommes de la tribu à la défense de leur territoire, en leur rappelant les souvenirs de l'indépendance. Des contingents de leurs voisins du sud, les Zouaoua (Aït Betroun et Aït Menguellet), venaient en foule pour la défense de l'indépendance kabyle.

Trois colonnes turques firent jonction au pied d'un chemin qui monte à Ighil Guefri, tandis que la colonne du Bey était encore à Agouni Djilban, mais c'est là que s'arrêta l'avancée turque. Selon la tradition orale des Aït Irathen, la colonne du Bey avait 6 frères turcs d'Alger, parmi eux 5 furent tués. Le seul survivant tua le chef de l'expédition, le Bey Mohammed, en lui tirant une balle dans le dos. Après la mort du Bey, les troupes turques abandonnèrent l'expédition, à l'exception de 300 hommes. Ils se reformèrent dans la Zmala de Tala Othman dans la rive droite du Sebaou, appartenant aux Amraoua Oufella, tribu makhzen.

Les Kabyles les ont poursuivis jusqu'à la rivière, et les Turcs renoncèrent à les confronter. Les troupes ottomanes se sont retirées jusqu'à Corso, près de Boumerdès, où ils vont enterrer le Bey sous une coupole. Les auxiliaires du camp turc se dispersèrent et entrèrent chez eux. L'expédition s'est terminée par un échec pour la régence d'Alger, et la montagne des Aït Irathen justifiait une fois encore son glorieux nom de l'Invincible.

Conséquences
Après cette victoire des Aït Irathen, la révolte continua, notamment chez les Iflissen Oumellil, les Guechtoula, et les Aït Sedka, qui ont détruit le bordj Boghni et tué son caïd turc 2 ou 3 ans après. Les Iflissen Oumellil, refusèrent de payer l'impôt en 1767, ce qui a conduit à deux batailles contre la régence dont les vainqueurs furent les Iflissen.

Les Aït Irathen et leurs voisins, les Zouaoua, demeurèrent insoumis et indépendants. Ils ne payaient aucun impôt et nommaient leurs propres chefs et la régence ne fera jamais face à eux les armes à la main.

Bibliographie

 Hugh Roberts, Berber Government: The Kabyle Polity in Pre-colonial Algeria, Bloomsbury Academic, 2014,  (lire en ligne)
 Nil Robin, La Grande Kabylie sous le régime Turc, Éditions Bouchène, 1998.
 Charles Brosselard, Les inscriptions arabes de Tlemcen, Volume 1, 1858. (lire en ligne)
 Revue des deux mondes : recueil de la politique, de l'administration et des mœurs, tome 62, 1866

Références

Voir aussi

Articles connexes

 Tribus de Kabylie
 Aït Iraten
 Zouaoua

Bataille impliquant la régence d'Alger
Bataille de 1754
Histoire de l'Algérie

Bataille des Aït Irathen


Kosmos 2076, sovjetski satelit sustava upozorenja o raketnom napadu iz programa Kosmos. Vrste je Oko (US-K; Oko br. 6045).

Lansiran je 28. travnja 1990. godine u 11:37 s kozmodroma Pljesecka, s mjesta 16/2. Lansiran je u visoku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Molnija-M 8K78M Blok 2BL. Orbita mu je 591 km u perigeju i 39.767 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 63,06°. Spacetrackov kataloški broj je 20596. COSPARova oznaka je 1990-040A. Zemlju obilazi u 717,86 minuta. Bio je mase 1900 kg.

Blok 2BL ostao je kružiti u visokoj orbiti, a tri druga dijela vratila su se iz niske orbite u atmosferu.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1990 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page US-K (73D6) (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2076


Misión Emilio fue un programa humorístico venezolano transmitido por Televen, y conducido principalmente por Emilio Lovera. El programa inició sus transmisiones el domingo 8 de mayo de 2011 a las 8:00pm. Fueron transmitidas un total de 3 temporadas, emitiendo el último programa el domingo 15 de diciembre de 2013. En 2014 contó con repeticiones los lunes a las 7:00pm.

En el programa se destacó el gran regreso a la pantalla de personajes que se popularizaron en el programa humorístico Radio Rochela de Radio Caracas Televisión (RCTV), tales como Gustavo el Chúnior, Chepina Viloria, Perolito y Escarlata, Charlie Mata, Palomino Grebel Medina Vergara, entre otros.

Elenco
El elenco estaba conformado por los actores:
 Alexandro Noguera
 Amilcar Rivero
 Héctor Vargas (actor)
 Elías Muñoz (actor)
 Daniela Belloso
 Valentina Belloso
 Rubén Morales
 Alejandra Otero
 Sheila Monterola
 Bobby Comedia
 Emilio Lovera

Formato
En la primera temporada el programa iniciaba con una sesión de chistes tipo Stand Up Comedy presentado por el mismo Emilio Lovera y en cada programa había distintos invitados especiales. El programa alternaba sketches variados y las entrevistas a los invitados. A partir de la segunda temporada sólo se presentan sketches y el stand-up de Emilio.

Para el 2013 al finalizar el programa un comediante del elenco hacia un pequeño monólogo. Desde su estreno el 8 de mayo de 2011 se han transmitido 121 episodios hasta el 15 de diciembre de 2013 o 26 de enero de 2014 con 3 temporadas.

En el 2014 los ejecutivos de Televen comunicaron que no comprarían una nueva temporada del espacio debido a motivos financieros, según por "no lograr ningún contrato con los patrocinantes".

Primera temporada
Entre los sketchs que conformaban el programa en la primera temporada se encuentran:
 Viajando con el Chúnior
 Los mafiosos
 La Corte de Chepina
 Cocinando con el Chancho
 El Dr. Gamelote
 El Embaucador de Perros
 Las Trillizas
 El Malandro Asustao
 Noticias CDLM
 El Pirao
 Voces del otro lado
 Los Chamos Puej
 Chipy y Kuky
 ¿Cual?
 La Diabla Manzano

Invitados especiales
Los invitados especiales eran entrevistados por Emilio Lovera (y en algunas ocasiones por el Chunior) siempre con un toque de humor. Algunos invitados participan en los sketch del programa. La lista de invitados especiales que han llegado al programa es la siguiente: Erika de La Vega, Luis Chataing, Laureano Márquez, Los Hermanos Naturales, Huáscar Barradas, Norah Suárez, Iván Matta, Judy Buendia, Guillermo Dávila, Norelys Rodríguez, Maite Delgado, Cesar Muñoz, Claudio Nazoa, Elba Escobar, Henrique Lazo, Rafael José Aponte Álvarez (Cayito Aponte), Grupo Malanga, la Banda Guaco, Mariana Vega, Mariaca Semprún, Kiko Bautista, Nana Cadavieco, Nelson Bustamante, Desorden Público y Oscar D'León.

Para el episodio final de la primera temporada fueron entrevistados por Emilio Lovera todos los integrantes del elenco.

Segunda y Tercera temporada
La primera temporada finalizó el 30 de octubre de 2011 y la segunda temporada inició el 19 de marzo de 2012. Esta vez, el programa estreno nuevos personajes, nuevos sketchs, nuevos integrantes al elenco y nuevo horario, los lunes a las 8 de la noche (el horario que tenía Radio Rochela). Sin embargo, a partir del 22 de julio de 2012 el programa regresa a su horario original, transmitiéndose de nuevo los domingos a las 8 de la noche.<ref>[http://dsb74a08m5klg.cloudfront.net/wp-content/uploads/2012/05/parrilla-de-15-al-21-de-julio-web-pdf.pdf Programación de Televen Semana del 16 de Julio al 22 de 2012 - Televen.com]</ref>

Se cambió el formato de entrevistas a los artistas y se conservaron distintos skeths de la primera temporada, así como la introducción de Emilio Lovera con un Stand Up Comedy.

La tercera temporada inició el 21 de abril de 2013 manteniendo el mismo formato de la temporada anterior. El último programa fue emitido el 15 de diciembre de 2013, según afirmó Emilio Lovera en su cuenta de Twitter.

 Sketch
Entre los sketch de la segunda temporada se continuó con algunos de los personajes más exitosos de la temporada anterior, tales como:
 Viajando con el Chúnior Visa para el otro lado (Voces del otro lado) Las Trillizas Diabla Manzano Los Chamos Puej El PiraoY entre los nuevos sketch que ahora conforman el programa están:
 La Casquillera Los Chamos Extremos La Niñita que Reza El Bobo Los Cazadores de Lomito Misión Palomino El Show de Rosso García Videos Burda de Asombrosos El Magozón Guillermo el emoA partir del 2013:

 Mi vicio es el servicio  Carrillo La abuela Española y su inocente Nieta A mi me gusta El líder de la mentada Súper Criollo Mala Praxis ¿Cuál?''

Referencias

Enlaces externos
 Sinopsis de Televen
 Galería de fotos de Misión Emilio - TELEVEN.COM

Televen
Programas de televisión de Venezuela
Programas de televisión humorísticos de Venezuela
Programas de televisión de Televen
Fenómenos de Internet

Misión Emilio (programa de televisión)


Elijah (), Op. 70, MWV A 25, is an oratorio by Felix Mendelssohn depicting events in the life of the Prophet Elijah as told in the books 1 Kings and 2 Kings of the Old Testament. It premiered on 26 August 1846.

Music and its style
This piece was composed in the spirit of Mendelssohn's Baroque predecessors Bach and Handel, whose music he greatly admired.  In 1829 Mendelssohn had organized the first performance of Bach's St Matthew Passion since the composer's death and was instrumental in bringing this and other Bach works to widespread popularity. By contrast, Handel's oratorios never went out of fashion in England. Mendelssohn prepared a scholarly edition of some of Handel's oratorios for publication in London. Elijah is modelled on the oratorios of these two Baroque masters; however, in its lyricism and use of orchestral and choral colour the style clearly reflects Mendelssohn's own genius as an early Romantic composer.

The work is scored for eight vocal soloists (two each of bass, tenor, alto, soprano), full symphony orchestra including 2 flutes, 2 oboes, 2 clarinets, 2 bassoons, 4 horns, 2 trumpets, 3 trombones, ophicleide, timpani, organ and strings and a large chorus usually singing in four, but occasionally eight parts. The title role was sung at the premiere by the Austrian bass Josef Staudigl.

Mendelssohn had discussed an oratorio based on Elijah in the late 1830s with his friend Karl Klingemann, who had provided him with the libretto for his comic operetta Die Heimkehr aus der Fremde, which resulted in a partial text that Klingemann was unable to finish. Mendelssohn then turned to Julius Schubring, the librettist for his earlier oratorio St. Paul, who quickly abandoned Klingemann's work and produced his own text that combined the story of Elijah as told in the Book of Kings with psalms. In 1845, the Birmingham Festival commissioned an oratorio from Mendelssohn, who worked with Schubring to put the text in final form and in 1845 and 1846 composed his oratorio to the German and English texts in parallel, taking care to change musical phrases to suit the rhythms and stresses of the translation by William Bartholomew, a chemist who was also an experienced amateur poet and composer.

The oratorio was first performed on 26 August 1846 at Birmingham Town Hall in its English version, conducted by the composer, and it was immediately acclaimed a classic of the genre. As The Times critic wrote: 'Never was there a more complete triumph  – never a more thorough and speedy recognition of a great work of art'. Notwithstanding the work's triumph, Mendelssohn revised his oratorio wholesale before another group of performances in London in April 1847  – one (23 April) in the presence of Queen Victoria and Prince Albert. The German version was first performed on the composer's birthday, 3 February 1848, in Leipzig, a few months after Mendelssohn's death, under the baton of the composer Niels Gade.

Biblical narrative

Mendelssohn uses biblical episodes relating to Elijah, which in the original,  and , are narrated in rather laconic form, to produce intensely dramatic scenes, while adding several related biblical texts, mostly taken from the Old Testament. These were doubtless well fitted to the taste of Mendelssohn's time, and a Victorian sentimentality also seems detectable in places.

Among the episodes is the resurrection of a dead youth. A dramatic episode is the contest of the gods, in which Jehovah consumes an offered sacrifice in a column of fire, while a sequence of increasingly frantic prayers by the prophets of the god Baal failed. Part I is concluded by the bringing of rain to parched Israel through Elijah's prayers. Part II depicts the persecution of Elijah by Queen Jezebel, his retirement to the desert, his vision of God appearing, his return to his work, and his ascension on a fiery chariot into heaven. The work ends with prophecies and praise.

Structure
The work in two parts opens with a declamation by Elijah, after which the overture is played. The sections are listed in the following table, with the text in both German and English, a biblical source for the passage (the dramatic action highlighted by a background colour), and the voices. The choir is mostly four-part SATB, but up to eight parts. The soloists are Elijah (baritone); soprano (S), singing the Widow, the Youth (sometimes taken by a boy treble) and Angel II; alto (A), singing Angel I and the Queen; and tenor (T), singing the parts of Obadiah and Ahab. The work is often performed with four soloists.

Some movements are simple oratorio forms such as recitative and aria, others explore hybrid combinations, such as recitative with choir, for dramatic effect. The fugal overture leads attacca to the first choral movement. The choir acts as the people ("Das Volk"), but also comments, like the choir in Greek drama. The narrative passages from the books of Kings are highlighted by green background.

Reception
Elijah was popular at its premiere and has been frequently performed, particularly in English-speaking countries, ever since. It is a particular favourite of amateur choral societies. Its melodrama, easy appeal and stirring choruses have provided the basis for countless successful performances. Prince Albert inscribed a libretto for the oratorio Elijah in 1847: "To the noble artist who, surrounded by the Baal-worship of false art, has been able, like a second Elijah, through genius and study, to remain true to the service of true art." A number of critics later treated the work harshly, however, emphasizing its conventional outlook and undaring musical style. Bernard Shaw wrote in 1892:
I sat out the performance on Wednesday to the last note, an act of professional devotion which was no part of my plan for the evening ... You have only to think of Parsifal, of the Ninth Symphony, of Die Zauberflöte, of the inspired moments of Bach and Handel, to see the great gulf that lies between the true religious sentiment and our delight in Mendelssohn's exquisite prettiness.

Similarly, after Boston's Handel and Haydn Society presented the work for the first time in February 1848, its success resulted in eight more performances that spring. In the mid-1920s, however, H.T. Parker, the city's principal music critic, described how members of the audience gazed upward at a recent performance: "How many of those eyes were there in rapture, or were counting the four dead lights in the central sunburst of the ceiling?.... Elijah is hopelessly, awfully, irremediably mid-Victorian.

However, with the widespread re-evaluation of Mendelssohn's work in the late 20th and early 21st centuries, these critical opinions have largely changed. In his definitive biography of the composer, the musicologist R. Larry Todd wrote that "the oratorio was the crowning achievement of Felix's career". And in 2005 critic and musicologist Michael Steinberg described Elijah as "thrilling to sing" and noted that it "includes some of Mendelssohn's finest music".

Mendelssohn wrote the soprano part in Elijah for the 'Swedish Nightingale', Jenny Lind, although she was unavailable to sing the Birmingham premiere. In her place, the part was created by Maria Caterina Rosalbina Caradori-Allan. Lind was devastated by the composer's premature death in 1847.  She did not feel able to sing the part for a year afterwards. She resumed singing the piece at Exeter Hall in London in late 1848, raising £1,000 to fund a scholarship in his name.  After Arthur Sullivan became the first recipient of the Mendelssohn Scholarship, she encouraged him in his career.

Charles Salaman adapted "He that Shall Endure to the End" from Elijah as a setting for Psalm 93 (Adonai Malakh), sung on most Friday nights at the sabbath-eve service of the London Spanish & Portuguese Jewish community.

References

External links

 Free scores of this work in the Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
 Full-text English-language libretto
 Three short musical excerpts from Elijah by a Swiss choir
 The History of Mendelssohn's Oratorio "Elijah" (1896)
Conference program with abstracts: "Viewing Mendelssohn, Viewing Elijah",

Oratorios
Compositions by Felix Mendelssohn
Elijah
Oratorios based on the Bible
German-language oratorios
Music for orchestra and organ
1846 oratorios

Elijah (oratorio)


Fahrzeugkilometer (Fz-km, Fzkm) oder Wagenkilometer sind im Verkehr Maßgrößen der Fahr- oder Betriebsleistung. Ein Fahrzeugkilometer entspricht der Bewegung eines einzelnen Fahrzeugs über eine Entfernung von einem Kilometer.

Fahrleistung
Die Fahrleistung (in der Einheit Fahrzeugkilometer) ist allgemein die unabhängig von der Auslastung zurückgelegte Wegstrecke eines Fahrzeuges. Sie kann etwa in der Verkehrsstatistik verwendet werden, um die Intensität der Verkehrswegenutzung zu bestimmen. Die Fahrleistung ist die auf Fahrzeuge bezogene Verkehrsleistung, also die von Fahrzeugen gefahrene Strecke in einer Zeitspanne. Sie kann auf ein spezielles Verkehrsmittel bezogen werden, etwa als Zugkilometer, Buskilometer oder Kfz-Kilometer.

Für Abrechnungszwecke werden im öffentlichen Personenverkehr die Nutz-Wagen- oder -Fahrzeugkilometer (Nkm) angegeben, die die Anzahl aller Fahrzeugkilometer abzüglich Leer- und Werkstattfahrten darstellen.

Betriebsleistung
Die Betriebsleistung ist das Angebot im öffentlichen Verkehr, wohingegen die Verkehrsleistung oder Beförderungsleistung angibt, wie viele Personen tatsächlich transportiert werden (Nachfrage). Die Betriebsleistung ist das Produkt aus bewegten Verkehrseinheiten (wie Plätzen oder Zügen) und deren zurückgelegter Entfernung je Zeitspanne. Sie kann ebenfalls in Fahrzeugkilometern angegeben werden, alternativ z. B. auch in Platz-, Zug- oder Sitzplatzkilometern.

Einzelnachweise

Verkehrsstatistik

Fahrzeugkilometer


NGC 5700 est une galaxie spirale barrée située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5700 a été découverte par l'astronome irlandais Lawrence Parsons en 1877.

NGC 5700 présente une large raie HI.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

  NGC 5700 sur le site du professeur C. Seligman

5700
Constellation du Bouvier
Galaxie spirale
Galaxie spirale barrée
Galaxie découverte en 1877
Objet céleste découvert par Lawrence Parsons

NGC 5700


Nairobi Bypasses er nogle omfartsveje der er under anlægning omkring Kenyas hovedstad Nairobi.
Omfartsvejene bliver opført af den kenyanske regering, og bliver finansieret af kinesiske regering.
Omfartsvejene skal være med til at lette den tætte trafik i Nairobi Centrum, samt de omkringliggende forstæder.

Den nordlige omfartsvej er ca. 31 km lang, mens den østlige og den sydlige omfartsvej er henholdsvis ca. 28 km og 39 km lang.

 Northern Bypass mellem Limuru Road og Thika Road
 Southern Bypass mellem Kikuyu til Mombasa Road via Ngong Road
 Eastern Bypass mellem Mombasa Road og Ruiru-Kiambu Road

Kilder

Nairobi
Veje
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kenya

Nairobi Bypasses


HR Top 40 je top-ljestvica Hrvatske diskografske udruge najemitiranijih 40 pjesama hrvatskog radijskog etera. Jedina je službena, točna i sveobuhvatna lista radijskog emitiranja hrvatske glazbe (domaćih singlova) koja pokriva najveće nacionalne, regionalne te brojne lokalne radijske postaje, njih preko 130. Službena je nacionalna lista Instituta hrvatske glazbe koja pokriva radijsko emitiranje domaćih singlova. Objavljuje se od siječnja 2013. godine.

Svakoga tjedna objavljuje se javnosti 40 aktualnih skladbi domaćih izvođača, ne starijih od 12 mjeseci od dana objave kao singla, koje su prethodnog tjedna bile najpopularnije na radio postajama u zemlji. Osim ukupnog broja emitiranja i broja postaja koje "vrte" pjesmu, kriteriji za plasman na listi su i doseg i slušanost radijskih postaja. Tako emitiranje na nacionalnoj postaji donosi pjesmi više "bodova" od emitiranja na maloj lokalnoj postaji.

Izvori

Hrvatska glazba
Radio u Hrvatskoj
Glazbene ljestvice

HR Top 40


Aleksandr Mikhajlovitj Prokhorov (, ; født 11. juli 1916 i Atherton, Queensland, Australien, død 8. januar 2002 i Moskva, Den Russiske Føderation) var en sovjetisk fysiker kendt for sin banebrydende forskning om lasere og masere, for hvilken han modtog Nobelprisen i fysik i 1964, delt med Charles Hard Townes og Nikolaj G. Basov.

Prokhorov blev født i Australien, hvortil hans forældre, der var revolutionære i zartiden, havde emigreret for at undgå undertrykkelse. Efter oktoberrevolutionen var dette ikke længere en trussel, og familien vendte tilbage til Rusland i 1923. I 1934 blev Aleksandr Prokhorov optaget på fysikstudiet på Leningrad Statsuniversitet. Han blev kandidat med udmærkelse i 1939 og rejste til Moskva for at arbejde på Lebedev Fysikinstituttet på Ruslands Videnskabsakademi i oscillationslaboratoriet under N.D. Papaleksi. Da anden verdenskrig begyndte, meldte han sig til Den Røde Hær, og han kæmpede i infanteriet. Han blev såret to gange i kamp og modtog tre medaljer for sin indsats.

Efter at have aftjent sin værnepligt i 1944 vendte Prokhorov tilbage til fysikken og arbejdede med stråling fra elektroner slynget rundt i en partikelaccelerator. Derved påviste han, at denne stråling primært er koncentreret i mikrobølgespektret. Han dannede efterhånden en gruppe af forskere, der arbejdede med radiospektoskopi af molekylære rotationer og vibrationer og senere med kvanteelektronik. Prokhorov blev leder af laboratoriet i 1954, og sammen med Nikolaj Basov udviklede han det teoretiske grundlag for fremstillingen af en molekylær oscillator og konstruerede en sådan oscillator baseret på ammoniak.

I 1955 begyndte Prokhorov at forske inden for elektronspinresonans. I den forbindelse undersøgte han blandt andet de magnetiske fasetransitioner i stoffet DPPH. Mens han studerede rubiner, kom han på den ide at bruge dette materiale som aktivt medium i en laser. Han fremførte derpå ideen om en ny type laser, som i stor udstrækning fortsat bruges i dag. Arbejdet med lasere og masere blev gjort i samarbejde med Basov, men uafhængigt af det arbejde, som Charles Hard Townes udførte på samme område i USA. De tre forskere blev derpå tildelt Nobelprisen i 1964.

Prokhorov blev professor på Moskvas statsuniversitet i 1959, og samme år blev han tildelt Leninprisen. Ud over Nobelprisen modtog han en række andre hædersbevisninger, og efter hans død blev fysikinstituttet på Videnskabsakademiet opkaldt efter ham.

Han var medlem af det sovjetiske kommunistparti fra 1950. Sammen med tre andre videnskabsmænd undsagde han Andrej Sakharovs holdning om gensidig nedrustning mellem de to supermagter i 1980'erne.

Eksterne henvisninger

Fysikere fra Rusland
Nobelprismodtagere i fysik

Aleksandr M. Prokhorov


بلدية ألتيا (بالإسبانية: Altea) هي بلدية تقع في مقاطعة أليكانتي التابعة لمنطقة بلنسية شرق إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية ألتيا 24.056 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

توأمة
لألتيا اتفاقيات توأمة مع كل من:

 هوفاليز
 باد كوتستينغ
 بيلاجيو
 بوندوران
 غرانفيل
 هولستيبرو
 ميرسن

 بروزة

 كاركيلا

 يودنبورغ
 خوينا
 كوسيغ
 سيغولدا
 سوشيتسا

 زفولن
 بريناي
 مارساسكالا
 سيريت

 شكوفجا لوكا
 تريافنا

أعلام
 خوان بورخا

مراجع

مصادر
  بلدية ألتيا

بلديات مقاطعة بلنسية
أماكن مأهولة في مقاطعة لقنت
بلديات لقنت
منتجعات ساحلية إسبانية
أماكن ذات اسم عربي الأصل في شبه الجزيرة الإيبيرية

ألتيا


Et observationstårn eller udsigtstårn er et bygningsværk (tårn) som bruges til at se ud på lang afstand, og for at skabe et 360 graders synsfelt. De er som regel mindst 20 meter høje og lavet af sten, jern og træ. Mange moderne tårne bruges også som tv-tårne, restaurant eller kirker. Deres antal er steget støt, især efter opfindelsen af elevatoren.

Observationstårne der anvendes som vagtposter eller observationsposter over en længere periode til at bevogte et område, kaldes normalt vagttårne i stedet.

Kendte observationstårne
  Pyramidenkogel
  CN Tower
  Rundetårn
  Eiffeltårnet
  Berliner Funkturm
  British Airways i360

Eksterne henvisninger

Tårntyper

Observationstårn


USS Bunker Hill (CG-52) was a  guided missile cruiser of the United States Navy constructed by Litton-Ingalls Shipbuilding Corporation at Pascagoula, Mississippi and launched on 11 March 1985. The Ticonderoga-class cruisers are equipped with the Aegis Combat System and Bunker Hill is the first of the class to be equipped with the Mark 41 Vertical Launching System (VLS) in place of the previous ships' twin-arm Mark 26 missile launchers, which greatly improved the flexibility and firepower of the ships by allowing them to fire BGM-109 Tomahawk cruise missiles for land attack missions. Other missions include ballistic missile defence and capital ship escort for anti-aircraft defense. The ship was commissioned on 20 September 1986 and was homeported at Naval Base San Diego in San Diego, California.

Bunker Hill saw service in the Persian Gulf during the Gulf War and deployed off the Somalian coast to prevent piracy. The cruiser has forward deployed to Yokosuka, Japan and has performed missions in the Pacific including monitoring missions during the Third Taiwan Strait Crisis.

Bunker Hill was decommissioned on 22 September 2023 at Naval Base San Diego.

Service history

1980s
After commissioning in Charlestown, Massachusetts, Bunker Hill entered the Pacific Ocean via the Panama Canal and began short notice work-ups to deploy to the U.S. Seventh Fleet. She made her first deployment in July 1987, nearly one year ahead of schedule.

During READIEX 87-5, Bunker Hill first operated with Battle Group Sierra which consisted of Commander, Cruiser-Destroyer Group 1, the battleship , cruiser , destroyer , frigate , and supply vessel . She deployed as part of Battle Group Sierra (Task Group 30.7). Following an upkeep period at Subic Bay in the Philippines, Bunker Hill became Anti-Air Warfare Coordinator for Battle Group Sierra (TG 70.10), now en route to the North Arabian Sea and Gulf of Oman. During the deployment she provided an anti-air warfare umbrella inside the Persian Gulf for Missouri and other US-flagged tankers and ships transiting through the Strait of Hormuz.

In August 1988, Bunker Hills homeport was shifted from San Diego to Yokosuka, Japan joining the  Carrier Battle Group. She then deployed with the Midway group for four months with the Seventh Fleet, for which she was awarded the Meritorious Unit Commendation. She was also awarded her first Battle Efficiency Award.

1990s
In November 1990, Bunker Hill sailed in support of Operation Desert Shield and Operation Desert Storm and served as the multinational Air Warfare Commander (AAWC) and as one of the first ships to launch a Tomahawk Land Attack Cruise Missile against Iraqi targets. Following the conclusion of the Persian Gulf War, Bunker Hill participated in organizing and establishing Operation Southern Watch, the complex enforcement of the United Nations-established no-fly zone over southern Iraq. Bunker Hill made a historical visit to the Russian city Vladivostok in 1993, and then one year later she made a port visit to Qingdao in the People's Republic of China.

In March 1996, during the Third Taiwan Strait Crisis, she took station south of Taiwan to monitor missile tests by the People's Liberation Army.

In July 1998, Bunker Hills homeport was shifted from Yokosuka, Japan back to San Diego.

2000s
In late 2000, Bunker Hill deployed with the  Battle Group. She again participated in Operation Southern Watch and conducted boardings and inspections of over 40 merchant vessels in support of United Nations sanctions against Iraq. Bunker Hill also escorted the  Amphibious Ready Group (ARG) while conducting humanitarian operations off East Timor and training exercises in Kuwait. Bunker Hill acted as Air Defense Commander for the ARG where she designed and implemented innovative procedures for CG integration into an ARG. Following the attack on the destroyer , Bunker Hill sortied from Bahrain to provide support and protection to seven United States Navy and United States Naval Ships (auxiliary vessels) based there and subsequently remained at sea for 67 consecutive days. Bunker Hill returned from deployment in February 2001.

Since her commissioning, Bunker Hill has deployed six times to the Persian Gulf and has earned fifteen Battle "E" Awards, including the Golden Battle "E" in 1996 and 2006 which is given when a ship receives five such awards consecutively.

In March 2003, Bunker Hill was assigned to Cruiser-Destroyer Group 3.  Bunker Hill went on to fire a total of 31 Tomahawk missiles in support of Operation Iraqi Freedom.

In December 2004 Bunker Hill left San Diego again under the command of ESG-5 for a deployment to the Middle East. In December 2004 the ship detoured to the coast of Banda Aceh to provide humanitarian assistance to the Indonesian province as one of the first responders to the earthquake and subsequent tsunami which destroyed the coastal regions of the province. After completing its humanitarian aid mission in Indonesia, Bunker Hill proceeded to the Fifth Fleet area of responsibility. After checking into CTF-150, and while off the coast of Oman, the ship deployed one of its helicopters on 31 January 2005 to medevac a Japanese mariner with a life-threatening illness from MV Apollo Sun to Seeb International Airport near Muscat, Oman. The ship returned from deployment to its home port in San Diego in May 2005.

In March 2006, it was announced that Lockheed Martin would upgrade the Aegis Combat System on 22 navy vessels; Bunker Hill was the first slated to receive the upgrade. In January 2007, Bunker Hill was sent to the coast of Somalia to conduct anti-terrorist operations as part of the  task force. She was awarded the Meritorious Unit Citation for this role. On 28 February 2008, Bunker Hill was awarded the 2007 Battle "E" award, her 6th consecutive Battle "E".

From 1 October 2009, Bunker Hill was assigned to Carrier Strike Group One, whose flagship was the aircraft carrier .

2010s
In January 2010, Bunker Hill sailed for Haiti, part of the US Navy's force providing disaster relief after the 2010 Haiti earthquake.

In February 2011, Bunker Hill along with the destroyer  broke up a pirate attack on a tanker while patrolling the Gulf of Oman. The ships chased away two skiffs, eventually sinking both after they had returned to their mothership.

In 2011–2012 the ship deployed with Carrier Strike Group One. On 22 October 2012, Bunker Hill began a five-month Drydocking Selected Restricted Availability (DSRA) maintenance period at the BAE Systems Inc. shipyard in San Diego, California.

In October 2017, Bunker Hill deployed from San Diego as part of Carrier Strike Group Nine to the Western Pacific Ocean and Persian Gulf.

2020s
In December 2020 the U.S. Navy's Report to Congress on the Annual Long-Range Plan for Construction of Naval Vessels stated that the ship was planned to be placed Out of Commission in Reserve in 2023. On 22 September 2023, Bunker Hill was decommissioned at Naval Base San Diego.

Awards
 Combat Action Ribbon - (Jan-Feb 1991)
 Navy Unit Commendation - (Jan-Feb 1991, Oct 1997-Apr 1998, Jan-May 2003)
 Navy Meritorious Unit Commendation - (Sep 1988-Dec 1989, May-Sep 1992, Jul 1994-Apr 1996, Jan 1999-Sep 2001, Aug 2000-Jan 2001, Oct 2006-May 2007, Nov 2011-May 2012)
 Battle "E" - (1987, 1992, 1993, 1994, 1996, 1997, 2000, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2015)
 Southwest Asia Service Medal - (Oct – Mar 1991)
 Humanitarian Service Medal - (Dec 2004 – Feb 2005, Jan – Feb 2010)
 Coast Guard Unit Commendation - (31 Jan – 2 Feb 2000)

Citations

External links

 U.S. Navy Story Archive, USS  Bunker Hill (CG-52)
 USS Bunker Hill webpage

Ticonderoga-class cruisers
Ships built in Pascagoula, Mississippi
1985 ships
Cold War cruisers of the United States
Gulf War ships of the United States
Cruisers of the United States
Carrier Strike Group One

USS Bunker Hill (CG-52)


Robinson McIlvaine, né le 17 juillet 1913 à Downingtown (Pennsylvanie) et mort le 24 juin 2001 à Washington DC, était un diplomate américain.

Il a été président de l'African Wildlife Foundation de 1978 à 1982.

Biographie et études
McIlvaine est née à Downingtown, Pennsylvanie en 1913. Il est diplômé du Harvard College.

Début
McIlvaine a servi dans la marine américaine au Panama avant l'attaque de Pearl Harbor en décembre 1941. Il a été nommé commandant d'un chasseur de sous-marins dans la région de Guadalcanal, puis est devenu capitaine d'une escorte de destroyers en service de convoi dans l'Atlantique, atteignant le grade de commandant.

La première épouse de McIlvaine, Jane McClary, était rédactrice pour le Times Herald et le magazine Fortune. Après leur mariage, en 1946, McIlvaine devint propriétaire, rédacteur en chef et éditeur de The Archive, un hebdomadaire du Downingtown fondé en 1853 mais qui n'était plus qu'une feuille publicitaire, avec 1 750 abonnés. Jane a écrit un livre sur leurs années au journal intitulé It Happens Every Thursday . Le livre a été transformé en un film mettant en vedette John Forsythe et Loretta Young, puis en une série télévisée.

Alors qu'il était rédacteur en chef, McIlvaine est devenu actif dans la politique républicaine. En quittant le journal, il rejoint le Département d'État en 1953 en tant que sous-secrétaire d'État adjoint aux affaires publiques. Il a occupé les postes de chef de mission adjoint à Lisbonne et de directeur du séminaire interdépartemental. Il est devenu président de la section américaine de la Commission des Caraïbes.

Carrière diplomatique
McIlvaine a été consul général à Léopoldville en République démocratique du Congo de 1960 à 1961. En juillet 1960, McIlvaine a répondu à l'enquête de la Maison Blanche sur le premier président, Patrice Lumumba. Il a dit "Lumumba est un opportuniste et non un communiste". En 1961, McIlvaine a été nommé ambassadeur au Bénin, occupant le poste jusqu'au 19 mars 1964. Le nom de McIlvaine a été soumis en 1966 pour le poste d'ambassadeur au Sénégal, mais a été rejeté par le président Lyndon Johnson qui était contre le fait d'avoir un autre diplômé de Harvard pour le poste.

Guinée
Son ami Averell Harriman a proposé son nom d'ambassadeur en Guinée, personne d'autre ne voulait le poste et il a été accepté.

Deux jours après son arrivée comme ambassadeur à Conakry, en Guinée, McIlvaine et tous les autres Américains du pays ont été assignés à résidence. La détention a été ordonnée par le président Ahmed Sékou Touré en réponse à l'arrestation de 19 Guinéens, dont le ministre guinéen des Affaires étrangères, par les autorités ghanéennes à Accra. Touré a accusé les États-Unis d'être derrière l'arrestation. Le Ghana a déclaré que les Guinéens ne seraient libérés que si la Guinée libérait 100 Ghanéens, qui, selon lui, étaient détenus illégalement. Après que le Ghana a libéré ses otages, McIlvaine a pu désamorcer la situation et même obtenir des excuses du président Touré. Bien que Washington ait par la suite fait tout un plat de la présence cubaine en Guinée et dans d'autres pays africains, McIlvaine a déclaré : « Le Département d'État n'était pas particulièrement préoccupé par la présence cubaine. Ce n'était pas un gros souci pour nous".

En 1969, McIlvaine quitta la Guinée et fut nommé ambassadeur au Kenya, occupant ce poste jusqu'à sa retraite en 1973.

Carrière ultérieure
McIlvaine a quitté le service extérieur en 1973. Il a dirigé le bureau de Nairobi de l'African Wildlife Leadership Foundation (aujourd'hui African Wildlife Foundation) pendant deux ans, puis est retourné à Washington pour devenir président de l'AWLF. L'un des projets les plus réussis qu'il a initiés a été la formation d'un consortium pour protéger les gorilles de montagne menacés du Rwanda. L'AWLF avait aidé Dian Fossey dans son étude des gorilles de montagne au Rwanda dans les années 1960. Robinson McIlvaine a déclaré plus tard qu.

Selon Farley Mowat dans son livre Woman in the Mists, Dian Fossey a demandé à Robinson McIlvaine de servir de secrétaire-trésorière du Digit Fund alors qu'il était président de l'AWLF jusqu'à ce qu'elle puisse trouver un directeur exécutif salarié pour prendre la relève. Elle avait créé le fonds pour financer des patrouilles contre les braconniers cherchant à tuer les gorilles de montagne. McIlvaine s'est associé à l'international primate protection league, au Digit Fund et à sa propre AWLF pour demander des fonds, à verser à l'AWLF. Le Digit Fund n'a reçu aucun argent et McIlvaine a suggéré à Fossey que le Digit Fund puisse être intégré à l'AWLF, ce que Fossey a refusé. McIlvaine a démissionné de son poste de secrétaire-trésorier du Digit Fund.

Vie privée et décès
McIlvaine a pris sa retraite de l'AWLF en 1982. Il est décédé à son domicile de Washington, DC le 24 juin 2001 à l'âge de 87 ans. Il laisse dans le deuil sa seconde épouse, Alice Nicolson McIlvaine, qu'il a épousée en 1961, ainsi que deux fils, une fille et trois petits-enfants. Mia McIlvaine Merle-Smith, une fille de son premier mariage, a été perdue en mer alors qu'elle tentait de traverser l'Atlantique avec son mari en 1971.

Références

Officier de l'United States Navy
Naissance en juillet 1913
Décès en juin 2001
Pages avec des traductions non relues
Décès à 87 ans
Naissance dans le comté de Chester (Pennsylvanie)

Robinson McIlvaine


Lluta Nehri (İsp.Rio Lluta), Kuzey Şili'nin Tarapacá Bölgesi'nde bir nehirdir.

Lluta Nehri Orta Andlar'ın bir kesimi olan Nevados de Putre Sıradağları'nda doğar ve Putre şehrinin birkaç kilometre ilerisinden akar. Atacama Çölü ortasında kıvrılır. Rio Lluta Vadisi, turistler tarafından oldukça sevilen bir bölge olup, çok sayıda kuş türü ve lamaya ev sahipliği yapar.

Şili Karayolu 11, nehre paralel olarak gider.

Lluta Nehri 167 km sonra Arica'da Büyük Okyanus'a dökülür.

Kaynakça

Şili'deki nehirler

Lluta Nehri


În chimie și fizică, teoria atomică este o teorie științifică a naturii materiei, care afirmă că materia este compusă din unități discrete, numite atomi. A început ca un concept filozofic în Grecia antică și a intrat în repertoriul științific începând cu secolul al XIX-lea, atunci când descoperirile din domeniul chimiei au arătat că materia se comportă, într-adevăr, ca și cum ar fi formată din atomi.

Cuvântul atom provine din adjectivul atomos din greaca veche, care înseamnă "indivizibil". Chimiștii secolului al XIX-lea au început să folosească termenul în legătură cu numărul tot mai mare de elemente chimice ireductibile. Pe la începutul secolului al XX-lea, prin diverse experimente cu electromagnetism și radioactivitate, s-a descoperit că așa-numitul "atom indivizibil" este de fapt un conglomerat de diferite particule subatomice (în principal, electroni, protoni și neutroni), care pot exista separat unele de altele. În fapt, în anumite medii extreme, cum ar fi stelele neutronice, temperatura și presiunea extremă împiedică cu totul existența atomilor. Deoarece atomii s-au dovedit a fi divizibili, fizicienii au inventat ulterior termenul de "particule elementare" pentru a descrie părțile "indivizibile", deși nu indestructibile, ale unui atom. Domeniul științific care studiază particulele subatomice este fizica particulelor, și în acest domeniu fizicienii speră să descopere adevărata natură fundamentală a materiei.

Istoria

Atomismul filosofic
Ideea că materia este alcătuită din unități discrete este una foarte veche, care apare în multe culturi antice, cum ar fi Grecia și India. Cu toate acestea, aceste idei se sprijineau pe raționamente filozofice și teologice, mai degrabă decât pe dovezi concrete și pe experimente. Din acest motiv, ele nu puteau convinge pe toată lumea, așa că atomismul a rămas una din mai multele ipoteze concurente cu privire la natura materiei. Abia în secolul al XIX-lea, ideea a fost îmbrățișată și rafinată de către oamenii de știință, știința chimiei, aflată la începuturi, producând descoperiri care puteau fi cu ușurință explicate folosind conceptul de atomi.

John Dalton
Aproape de sfârșitul secolului al XVIII-lea, au apărut două legi despre reacțiile chimice, fără a face referire la noțiunea de teoria atomică. Prima a fost legea de conservare a masei, formulată de către Antoine Lavoisier în 1789, care prevede că masa totală într-o reacție chimică rămâne constantă (adică reactanții au aceeași masă ca produsele de reacție). A doua a fost legea proporțiilor definite. Demonstrată pentru prima data de chimistul francez Joseph Louis Proust în 1799, această lege prevede că dacă un compus este descompus în elementele sale constitutive, atunci masele compușilor constituenți vor avea întotdeauna aceleași proporții, indiferent de cantitatea sau de sursa de substanță inițială.

John Dalton a studiat și a extins rezultatul anterior și a dezvoltat legea proporțiilor multiple: dacă două elemente pot fi combinate pentru a forma o serie de compuși, atunci raportul maselor celui de al doilea element care se combină cu o masă fixă din primul element va fi un raport de numere întregi mici. De exemplu: Proust a studiat  și a constatat că masele lor sunt fie 88,1% staniu și 11,9% oxigen, fie 78,7% staniu și 21,3% oxigen (acestea fiind oxidul de staniu(II) și, respectiv, ). Dalton a remarcat din aceste procente că 100g de staniu se vor combina fie cu 13,5 g, fie cu 27 g de oxigen; 13,5 și 27 fiind în raport de 1:2. Dalton a constatat că o teorie atomică a materiei ar putea explica elegant acest model comun în chimie. În cazul oxizilor de staniu ai lui Proust un atom de staniu se va combina cu unul sau cu doi atomi de oxigen.

Dalton credea că teoria atomică ar putea explica de ce apa absoarbe gaze diferite în proporții diferite de exemplu, el a constatat că apa absoarbe dioxid de carbon mult mai bine decât absoarbe azot. Dalton a emis ipoteza că aceasta se datorează diferențelor în masă și complexității particulelor gazelor respective. Într-adevăr, moleculele de dioxid de carbon (CO2) sunt mai grele și mai mari decât moleculele de azot (N2).

Dalton a propus că fiecare element chimic este compus din atomi de un singur tip unic, și, deși acestea nu pot fi modificate sau distruse prin mijloace chimice, ele se pot combina pentru a forma structuri mai complexe (compuși chimici). Acest lucru a marcat prima teorie cu adevărat științifică a atomului, deoarece Dalton a ajuns la concluziile sale prin experimentare și analiză a rezultatelor într-o manieră empirică.

În 1803, Dalton a prezentat oral prima listă de mase atomice relative pentru o serie de substanțe. Acest articol a fost publicat în 1805, dar el nu a discutat acolo exact felul cum a obținut aceste cifre. Metoda a fost descoperită mai întâi în 1807 de cunoștința lui, , în cea de-a treia ediție a manualului acestuia, A System of Chemistry. În cele din urmă, Dalton a publicat o prezentare completă în propria lui carte, A New System of Chemical Philosophy, 1808 și 1810.

Dalton a estimat masele atomice în funcție de raporturile în care se combină masele, cu atomul de hidrogen luat ca unitate. Cu toate acestea, Dalton nu concepea că, la unele elemente, există mai mulți atomi similari în molecule—de exemplu, oxigenul pur există ca O2. De asemenea, el a crezut în mod greșit că cel mai simplu compus între oricare două elemente este întotdeauna cu un atom din fiecare (deci, el a crezut că apa era HO, nu H2O). Acest lucru, în plus față de rudimentaritatea echipamentelor lui, i-au viciat rezultatele. De exemplu, în 1803 el credea că atomii de oxigen sunt de 5,5 ori mai grei decât atomii de hidrogen, pentru că în apă el a măsurat 5,5 grame de oxigen pentru fiecare 1 gram de hidrogen și deci credea că formula apei este HO. Adoptând date mai bune, în 1806 el a concluzionat că masa atomică a oxigenului trebuie să fie de fapt 7, mai degrabă decât 5,5, și a considerat această greutate pentru tot restul vieții sale. Alții, în acel moment, ajunseseră deja la concluzia că atomul de oxigen trebuie să cântărească 8 dacă hidrogenul cântărește 1, presupunând formula lui Dalton pentru molecula de apă (HO), sau 16 dacă se asumă formula modernă a apei (H2O).

Avogadro
Defectul teoriei lui Dalton a fost corectat, în principiu, în 1811, de către Amedeo Avogadro. Avogadro a propus că volume egale de gaze, la  temperatură și presiune egale, conțin același număr de molecule (cu alte cuvinte, masa particulelor de gaz nu afectează volumul pe care îl ocupă). Legea lui Avogadro i-a permis acestuia să deducă natura diatomică a numeroaselor gaze prin studierea volumelor în care reacționează ele. De exemplu: când doi litri de hidrogen reacționează cu doar un litru de oxigen pentru a produce doi litri de vapori de apă (la presiune și temperatură constantă), înseamnă că o singură moleculă de oxigen se împarte în două, pentru a contribui la formarea a două particule de apă. Astfel, Avogadro a putut oferi estimări mai exacte ale masei atomice a oxigenului și a diverselor altor elemente, și a făcut o distincție clară între molecule și atomi.

Mișcarea browniană
În 1827, botanistul englez Robert Brown a observat că particulele de praf din interiorul granulelor de polen plutind în apă se agită în mod constant fără vreun motiv aparent. În 1905, Albert Einstein a teoretizat că această mișcare browniană este cauzată de ciocnirile constante ale granulelor cu molecule de apă, și a dezvoltat un model matematic ipotetic pentru a descrie fenomenul. Acest model a fost validat experimental în anul 1908 de către fizicianul francez Jean Perrin, oferind astfel o validare suplimentară a teoriei particulelor (și, prin extensie, teoriei atomice).

Descoperirea particulelor subatomice
S-a crezut că atomii sunt cea mai mică diviziune posibilă a materiei până în 1897, când J. J. Thomson a descoperit electronul lucrând cu razele catodice.

Un tub Crookes este un recipient de sticlă sigilat în care doi electrozi sunt separate de vid. Atunci când la electrozi este aplicată o diferență de potențial, se generează razele catodice, creând o zonă strălucitoare acolo unde lovesc sticla la capătul opus al tubului. Experimental, Thomson a descoperit că razele ar putea fi deviate de un câmp electric (pe lângă câmpurile magnetice, fapt deja cunoscut). El a concluzionat că aceste raze, în loc să fie o formă de lumină, sunt de fapt compuse din particule foarte ușoare încărcate negativ, pe care le-a numit "corpusculi" (care mai târziu aveau să fie numite "electroni" de către alți oameni de știință). El a măsurat raportul masă-sarcină electrică și a descoperit că era de 1800 de ori mai mic decât cea a hidrogenului, cel mai mic atom. Acești corpusculi erau o particulă cu totul diferită de cele cunoscute anterior.

Thomson a sugerat că atomii sunt de fapt divizibili, și că corpusculii sunt elementele lor componente. Pentru a explica faptul că atomul ste per ansamblu neutru din punct de vedere electric, el a avansat ipoteza că corpusculi sunt distribuiți într-o mare uniformă de sarcini pozitive; acesta a fost modelul budincii de prune, în care electronii erau încorporați în sarcini pozitive ca prunele într-o budincă de prune (deși în modelul lui Thomson, ei nu erau staționari).

Descoperirea nucleului

Modelul lui Thomson a fost infirmat în 1909 de către unul dintre foștii săi studenți, Ernest Rutherford, care a descoperit că majoritatea masei și sarcinii pozitive a atomului este concentrată într-o foarte mică fracțiune din volumul său, într-o zonă care el a presupus că se află în centru.

În , Hans Geiger și  (colegi ai lui Rutherford care lucrau la sugestia lui), au propulsat particule alfa către foi subțiri de metal și au măsurat deformarea lor prin utilizarea unui ecran fluorescent. Dată fiind masă foarte mică a electronilor, impulsul mare al particulelor alfa și concentrația scăzută a sarcinii pozitive în modelul budincii de prune, experimentatorii se așteptau ca toate particulele alfa să treacă prin folia metalică fără devieri semnificative. Spre surprinderea lor, o fracțiune mică din particulele alfa au fost puternic deviate. Rutherford a concluzionat că sarcina pozitivă a atomului trebuie să fie concentrată într-un volum foarte mic care produce un câmp electric suficient de intens pentru a devia particulele alfa atât de puternic.

Aceasta l-a condus pe Rutherford să propună un model planetar în care un nor de electroni înconjoară un nucleu mic și compact de sarcină pozitivă. Numai o asemenea concentrare de sarcină ar putea produce câmpuri electrice suficient de puternice pentru a provoca puternicele devieri.

Primii pași spre un model cuantic al atomului
Modelul planetar al atomului a avut două deficiențe semnificative. Primul era că, spre deosebire de planetele care orbitează în jurul unui soare, electronii sunt particule încărcate. O sarcină electrică în accelerație se știe că emite unde electromagnetice potrivit  din electromagnetismul clasic. O sarcină aflată pe orbită ar trebui să piardă în mod constant energie și să cadă în spirală spre nucleu, ciocnindu-se cu el într-o mică fracțiune de secundă. Cea de-a doua problemă a fost că modelul planetar nu putea explica emisiile și spectrele de absorbție ale atomilor care au fost observate.

Teoria cuantică a revolutionat fizica la începutul secolului al XX-lea, atunci când Max Planck și Albert Einstein au postulat faptul că energia luminoasă este emisă sau absorbită în cantități discrete cunoscute sub numele de cuante. În 1913, Niels Bohr a încorporat această idee în modelul Bohr al atomului, în care un electron poate orbita nucleul numai pe anumite orbite circulare cu moment cinetic și energie fixe, distanța față de nucleu (adică raza) fiind proporțională cu energia. În acest model, un electron nu putea intra în nucleu pentru că nu putea să și piardă energia într-un mod continuu; în schimb, el putea face doar "" instantanee între nivelurile de energie fixe. Când are loc acest lucru, se emite sau se absoarbe lumină la o frecvență proporțională cu diferența de energie (de unde absorbția și emisia luminii în spectrele discrete).

Modelul lui Bohr nu era perfect. El putea prezice doar liniile spectrale ale hidrogenului; nu le putea prezice pe cele ale atomilor cu mai mulți electroni. Mai rău încă, pe măsură ce tehnologia spectrografică a evoluat, s-au observat linii spectrale adiționale ale hidrogenului, linii pe care modelul lui Bohr nu le putea explica. În 1916, Arnold Sommerfeld a adăugat orbite eliptice la modelul Bohr pentru a explica liniile de emisie în plus, dar acest lucru a făcut modelul foarte dificil de utilizat, fără a putea explica atomii mai complecși.

Descoperirea izotopilor
În timp ce experimenta cu produse de dezintegrare radioactivă, în 1913 radiochimistul Frederick Soddy a descoperit că păreau să fie mai mult decât un singur element pe fiecare poziție în tabelul periodic. Termenul de izotop a fost inventat de către Margaret Todd ca nume potrivit pentru aceste elemente.

În același an, J. J. Thomson a realizat un experiment în care a canalizat un flux de ioni de neon prin câmpuri magnetice și electrice, lovind o placă fotografică la celălalt capăt. El a observat două pete strălucitoare pe placă, ceea ce sugera două tipuri diferite de traiectorii de deviere. Thomson a concluzionat că acest lucru se întâmplă fiindcă unii dintre ionii de neon au altă masă. Natura acestor mase diferite avea să fie explicată mai târziu prin descoperirea neutronilor în 1932.

Descoperirea particulelor nucleare
În 1917, Rutherford a bombardat azot gazos cu particule alfa și a observat că gazul emite nuclee de hidrogen (Rutherford le-a recunoscut, deoarece și el obținuse în prealabil bombardând atomii de hidrogen cu particule alfa, și observând nucleele de hidrogen în produse). Rutherford a concluzionat că nucleele de hidrogen rezultă din nucleele de atomi de azot (practic, el divizase atomul de azot).

Din propria muncă și din cea a studenților săi, Bohr și Henry Moseley, Rutherford știa că sarcina pozitivă a oricărui atom putea fi întotdeauna echivalată cu un număr întreg de nuclee de hidrogen. Acest lucru, împreună cu faptul că masa atomică a mai multor elemente este  cu un număr de atomi de hidrogen pe atunci presupus a fi cea mai ușoară particulă l-au condus la concluzia că nucleele de hidrogen sunt particule singulare și un constituent de bază al tuturor nucleelor atomice. El a numit aceste particule protoni. Mai multe experimente ale lui Rutherford au arătat că masele nucleare ale majorității atomilor depășesc pe cel al protonilor pe care îi posedă; el a speculat că acest surplus de masă este compus din niște particule necunoscute, neutre din punct de vedere electric, pe care provizoriu le-a numit "neutroni".

În 1928, Walter Bothe a observat că beriliul emite o radiație neutră electric și foarte penetrantă, atunci când este bombardat cu particule alfa. S-a descoperit mai târziu că această radiație putea scoate atomi de hidrogen din ceara de parafină. Inițial, se credea că este radiațe gamma de energie mare, întrucât radiația gamma avea un efect similar asupra electronilor din metale, dar James Chadwick a descoperit că efectul de ionizare este prea puternic pentru a fi cauzat de radiații electromagnetice, atât timp cât energia și impulsul se conservă în interacțiune. În 1932, Chadwick expunea diverse elemente, cum ar fi hidrogenul și azotul, la misterioasa "radiație a beriliului" și, prin măsurarea energiilor particulelor încărcate, el a dedus că radiațiile se compun de fapt din particule neutre electric care nu puteau fi lipsite de masă ca razele gamma, ci trebuia să aibă o masă similară cu cea a unui proton. Chadwick susținea acum că aceste particule sunt neutronii lui Rutherford. Pentru descoperirea neutronului, Chadwick a primit Premiul Nobel în anul 1935.

Modelele cuantice ale atomului

În 1924, Louis de Broglie a avansat ipoteza că toate particule în mișcare—în special particulele subatomice cum ar fi electronii, prezintă un oarecare comportament de undă. Erwin Schrödinger, fascinat de această idee, a explorat dacă nu cumva mișcarea unui electron într-un atom ar putea fi mai bine explicată ca o undă, decât ca o particulă. Ecuația lui Schrödinger, publicată în 1926, descrie un electron ca o undă în loc de o particulă punctiformă. Această abordare a prezis elegant multe din fenomenele spectrale pe care modelul lui Bohr nu a reușit să le explice. Deși acest concept era convenabil din punct de vedere matematic, el era dificil de vizualizat, și s-a confruntat cu opoziție. Unul dintre criticii săi, Max Born, a propus, în schimb, că funcția de undă a lui Schrödinger nu descrie electronul, ci mai degrabă toate stările sale posibile și, astfel, ar putea fi folosită pentru a calcula probabilitatea de a găsi un electron de la orice locație din jurul nucleului. Această interpretare a reconciliat cele două teorii opuse ale naturii de particulă și de undă, și a introdus ideea dualității undă–particulă. Această teorie enunța că electronul poate expune atât proprietăți de undă, cât și de particulă. De exemplu, el se poate refracta ca o undă, și avea masă ca o particulă.

O consecință a descrierii electronilor sub formă de undă este imposibilitatea matematică de a calcula simultan poziția și impulsul unui electron. Acest lucru a devenit cunoscut ca principiul incertitudinii al lui  Heisenberg, după fizicianul Werner Heisenberg, primul care l-a descris și l-a publicat în anul 1927. Acesta invalida modelul lui Bohr cu orbitele sale circulare curate și clar definite. Modelul modern al atomului descrie pozițiile electronilor într-un atom în termeni de probabilități. Un electron poate fi găsit la orice distanță de nucleu, dar, în funcție de nivelul său de energie, există mai frecvent în anumite regiuni din jurul nucleului decât în altele; acest model de probabilități se numește orbital atomic. Orbitalii vin într-o varietate de formesferă, ganteră, tor etc. cu nucleul în centru.

Note

Lectură suplimentară
 Bernard Pullman (1998) The Atom in the History of Human Thought, , în engleză de Axel Reisinger. Oxford Univ. Press.
 Eric Scerri (2007) The Periodic Table, Its Story and Its Significance, Oxford University Press, New York.
 Charles Adolphe Wurtz (1881) The Atomic Theory, D. Appleton and Company, New York.

Legături externe
 Atomism de S. Mark Cohen.
 Teoria atomică - informații detaliate cu privire la teoria atomică cu privire la electroni și electricitate.

Cantitate de substanță
Fizică atomică
Mecanică statistică

Teoria atomică


يحيى الطاهر عبد الله (مواليد: 30 أبريل 1938 بقرية الكرنك بمحافظة الأقصر بصعيد مصر - توفي يوم 9 أبريل 1989 على طريق القاهرة الواحات. يعد واحدًا من الوجوه البارزة بين مبدعي فترة الستينيات، وهو شاعر القصة القصيرة بحق كما لُقِّب، وما زال الفيلم المأخوذ عن روايته يذكِّر الجميع به، وهو الطوق والأسورة، بالرغم من اعتباره فيلما نخبويا غير جماهيري على نحو ما.

نشأته
ولد يحيى الطاهر محمد عبد الله في(30 أبريل عام 1938) عام بقرية الكرنك بمحافظة الأقصر بصعيد مصر، وقد توفيت والدته وهو في سن صغيرة فتولت خالته رعايته والتي أصبحت زوجة أبيه فيما بعد، كان ترتيب يحيى هو الثاني بين إخوته الثمانية، وكان والده شيخا معمما يقوم بالتدريس في إحدى المدارس الابتدائية بقربة الكرنك، وكان لوالده تأثير كبير عليه في حب اللغة العربية بالإضافة إلى أنه كان مهتما بكتابات((العقاد)) و((المازني)).

تلقى تعليمه بالكرنك حتى حصل على دبلوم الزراعة المتوسطة ثم عمل بوزارة الزراعة لفترة قصيرة، في العام 1959 انتقل يحيى إلى قنا مسقط رأس الشاعرين الكبيرين عبد الرحمن الأبنودي و أمل دنقل حيث التقى بهما وقامت بينهم صداقة طويلة.

بدايته
في عام 1961 كتب يحيى الطاهر عبد الله أول قصصه القصيرة (محبوب الشمس) ثم كتب بعدها في نفس السنة (جبل الشاي الأخضر) ، وفي العام 1964 انتقل يحيى إلى القاهرة وكان قد سبقه إليها صديقه عبد الرحمن الأبنودي في نهاية عام 1961 بينما انتقل أمل دنقل إلى الإسكندرية، أقام يحيى مع الأبنودي في شقة بحي بولاق الدكرور وفيها كتب بقية قصص مجموعته الأولى (ثلاث شجيرات تثمر برتقالا).

قدمه يوسف إدريس في مجلة (الكاتب) ونشر له مجموعة محبوب الشمس بعد أن قابله واستمع إليه في مقهى ريش، وقدمه أيضا عبد الفتاح الجمل في الملحق الأدبي بجريدة المساء مما ساعد على ظهور نجمه كواحد من أبرز كتاب القصة القصيرة، وكتب يحيى الطاهر بعض القصص لمجلة الأطفال (سمير).

تزوج يحيى الطاهر من أخت صديقه الناقد عبد المنعم تليمة وأنجب بنتين هما أسماء وهالة ومحمد وقد توفي وهو صغير .

أعماله
ليحيى الطاهر عبد الله العديد من الأعمال الإبداعية المتميزة من أهمها:
 ثلاث شجيرات تثمر برتقالا - 1970.
 الدف والصندوق - 1974.
 الطوق والأسورة - 1975.
 أنا وهي وزهور العالم - 1977.
 الحقائق القديمة صالحة لإثارة الدهشة - 1977.
 حكايات للأمير حتى ينام - 1978.
 تصاوير من التراب والماء والشمس - 1981.
 حكاية على لسان كلب (قصة طويلة نُشرت في الأعمال الكاملة بعد رحيله).
 الرقصة المباحة (مجموعة قصصية نُشرت في الأعمال الكاملة).

نشرت له أعماله الكاملة في عام 1983 عن دار المستقبل العربي وضمت مجموعة قصصية كان يحيى قد أعدها للنشر ولكنه توفي قبل أن يبدأ في ذلك وهي (الرقصة المباحة)، وصدرت طبعة ثانية عام 1993.

ترجمت أعماله إلى الإنجليزية وقام بترجمتها دنيس جونسون ديفز وإلى الإيطالية والألمانية والبولندية.

وفاته
توفي يحيى الطاهر عبد الله يوم الخميس 9 أبريل 1981 قبل أن يتم الثالثة والأربعين بأيام في حادث سيارة على طريق القاهرة الواحات، ودفن في قريته الكرنك بالأقصر.

رثاه الكثير من الكتاب والشعراء.

فكتب الشاعر أمل دنقل

ليت (أسماء) تعرف أن أباها صعد..لم يمت

وهل يمت الذي (يحيى) كأن الحياة أبد .

وكتب يوسف إدريس في رثائه (النجم الذي هوى) ونشرت بالأهرام في 13/4/1981، كما رثاه عبد الرحمن الأبنودي وكتب (عدودة تحت نعش يحيى الطاهر عبد الله).

وصلات خارجية
يحيى الطاهر عبد الله

يحيي الطاهر عبد الله: الشجرة

يحيى الطاهر عبد الله: جبل الشاي الأخضر

يحيى الطاهر عبد الله حكاية للأمير حتى ينام

المصادر

الثقافة الجديدة (المصرية)، العدد 178 ، مايو 2005

أشخاص من الأقصر
كتاب مصريون في القرن 20
مواليد 1357 هـ
مواليد 1938
مواليد في معبد الكرنك
وفيات 1401 هـ
وفيات 1981
وفيات حوادث الطرق في مصر

يحيى الطاهر عبد الله


TH1RT3EN  —en español: Trece— es el decimotercer álbum de estudio de la banda norteamericana de Thrash metal Megadeth. Fue publicado el 1 de noviembre de 2011 en Estados Unidos siendo el segundo álbum de Megadeth lanzado en esa fecha (después de Youthanasia en 1994), y el 26 de octubre de 2011 en Japón. Thirteen es el tercer y último álbum de la banda acordado por contrato con Roadrunner Records. Es el primer álbum de Megadeth desde The World Needs a Hero en 2001 con la participación del bajista y miembro fundador David Ellefson.

En principio se esperaba, de acuerdo a los requerimientos contractuales, que aparecieran doce canciones en el álbum, con una de ellas siendo un bonus track sólo disponible en Japón, sin embargo, luego se reveló que fueron grabadas trece canciones.

Escritura, grabación y producción
En julio de 2010, mientras Shawn Drover estaba siendo entrevistado acerca del reciente éxito del anterior álbum de la banda, Endgame, reveló que Megadeth comenzó a "charlar acerca de un nuevo álbum" y explicó que aunque la banda se encontraba en "modo tour", ya tenían "un par de ideas" en las que habían empezado a trabajar. En una entrevista posterior con respecto a las canciones que la banda estaba grabando para su decimotercera obra, Mustaine explicó que el material es una mezcla de canciones que había escrito previamente en su carrera, y algunas nuevas composiciones.

El 17 de noviembre de 2010, Dave Mustaine hizo un anuncio oficial a través de la Megadeth Cyber Army Chat Room en la web oficial de la banda, de que Megadeth próximamente estaría grabando su nuevo trabajo de estudio, posiblemente en Vic's Garage (el estudio personal de Megadeth). Poco después, Mustaine dijo; "Ahora mismo tengo a Ken Eisennagel, tal vez lo recuerden por haber realizado la ingeniería de todas las fases de pre-produccón de los dos últimos lanzamientos de Megadeth, bueno, él está aquí en Vic's Garage utilizando las cosas nuevas en las que estoy trabajando… aunque no lo crean, ya tenemos 5 canciones terminadas!" A pesar de esto, no se reveló ninguna fecha de lanzamiento.

En una entrevista antes de un concierto en Auckland, Nueva Zelanda, Mustaine anunció que este sería el último lanzamiento que realizarán con Roadrunner Records. Al mismo tiempo, mencionó que Roadrunner estaba tratando de darle a la banda una "nueva imagen", Dave expreso su frustración para con el sello, diciendo que "El trato había sido terrible a lo largo de los años, y el simplemente no quería soportarlo más." Mustaine estableció que "Se retiraría antes de seguir tocando de esta manera", y que en el futuro, la banda podría lanzar sus discos de forma independiente.

Hablando con Ultimate Guitar en diciembre de 2010, el bajista David Ellefson dijo que "Ahora hay algunas ideas que empezamos a componer individualmente", y aclaró que la banda no llegaría al estudio hasta el 2011. Ellefson llamó a aquellas ideas "muy pesadas", especulando que podrían estar influenciadas por las interpretaciones en vivo del álbum Rust in Peace, y aseguró que los fanes no se decepcionarán con las nuevas canciones.

El 31 de enero de 2011, Mustaine publicó en Twitter: "Trabajando hoy en el estudio con las partes de guitarra! Los amo a todos.", sugiriendo que las grabaciones que seguirían a las de Endgame habían empezado. Mustaine también declaró que el nuevo álbum sería "más como Endgame." En contradicción, en junio de 2011, el líder de la banda estableció que el disco sería "Diferente, cien por ciento diferente, a todo lo que habían hecho antes ya que la guitarra sonaba muy distinta, bastante moderna." Él comparó el sonido con "el viejo y clásico Sabbath y con un poco de filo moderno como el de Queens of the Stone Age."

En julio de 2011 en una entrevista con sonicexess.com, se le preguntó a Ellefson acerca del nuevo álbum. El bajista aclaró que el álbum ya se encontraba en proceso de mezclado. Cuando se le preguntó si este álbum podía ser comparado con cualquier otro trabajo de Megadeth, Ellefson dijo que "es parecido a las interpretaciones de Countdown to Extinction". También anunció que se estaban planteando varias ideas para el título del disco y que no se había confirmado ninguna fecha para su lanzamiento.

Siendo entrevistado por Amy Kelly de Ultimate Guitar, el guitarrista Chris Broderick comparó algunas partes del álbum específicamente con Peace Sells... but Who's Buying?, Rust in Peace, o Countdown to Extinction, pero además estableció que "Es un cd muy diverso. No es como un o de esos que pones y cada tema suena como el anterior. Tiene unos duros golpes de thrash y algunas cosas de sonido oscuro bastante geniales." En otra entrevista, Broderick dijo que el disco "suena simplemente muy salvaje" y sostuvo la diversidad del álbum, "nada es como copiado y pegado del resto de la discografía de Megadeth".

Comentando acerca de la calidad de una de las canciones de Thirteen, Mustaine declaró que "nunca había escuchado un disco con esa cantidad de buenos temas en él" desde que Guns N' Roses lanzó Appetite for Destruction en 1987.

El 3 de junio de 2011, fue anunciada una nueva canción, "Never Dead", sería incluida en un tráiler promocional para el nuevo videojuego de Konami, NeverDead, marcando la tercera vez en cinco años en la que la banda contribuyó un nuevo tema para promocionar un videojuego (siendo los otros dos: "Gears of War" en 2006 para promocionar Gears of War y "Sudden Death" en 2010 para incluirse en el Guitar Hero: Warriors of Rock). "Sudden Death" fue originalmente grabada para la franquicia del Guitar Hero, pero también fue confirmado que sería incluida en Thirteen.

El álbum fue producido por el productor norteamericano Johnny K. La banda eligió a Johnny en lugar de Andy Sneap (quien produjo los anteriores dos trabajos discográficos de Megadeth) debido a conflictos de programación. Drover notificó que trabajar con Johnny K fue una "explosión" y que el "compartía la misma visión" para el nuevo álbum.

El arte del disco fue diseñado por John Lorenzi, quien había contribuido anteriormente a otros dos lanzamientos de Megadeth, Endgame y United Abominations. El 7 de julio de 2011, Mustaine anunció a través de Twitter que a había escogido el título y la portada del álbum. El día siguiente se reveló que el título sería 13, con Mustaine comentando: "Empecé a tocar la guitarra a los 13, este es nuestro decimotercer álbum y yo nací el 13 de septiembre. Tan pronto como decidí llamarlo '13', empezé a ver el 13 en todas partes." Un día después se aclaró que el título sería "Th1rt3en" en lugar de 13.

La portada y la lista de reproducción del álbum fueron reveladas el 7 de septiembre de 2011.

Acontecimientos extraños durante la grabación
Según Mustaine, la banda se encontró con varios acontecimientos extraños. En una entrevista con la revista Terrorizer, Dave relacionó estos eventos con "el número de la mala suerte (13)", explicó que "Este es nuestro decimotercer disco, y ya han pasado bastantes cosas extrañas. Problemas con el auto, desaparición del equipo, un tipo que trabajaba conmigo (que era el sujeto más correcto e impecable que pudieras imaginarte) cayó en un terrible problema de drogas y desapareció... pero todo esto me emocionó bastante!" Mustaine añadió anunciando en Twitter que el productor Johnny K "se enfermó de la nada", por lo que la banda detuvo la grabación por cierto tiempo.

Sin embargo, en una entrevista posterior en julio de 2011, cuando se le preguntó acerca del estigma que conllevaba el número 13, Mustaine dijo que "Hemos tenido muy buenas suerte, terminamos esta grabación en… en tiempo record"

Más adelante, a pesar de las supersticiones acerca del número 13, Mustaine dijo que en realidad la mala suerte estaba más relacionada con la fecha de lanzamiento del álbum, el 1 de noviembre; refiriéndose al lanzamiento de Youthanasia (que se puso en venta esa misma fecha en 1994), mencionó que MTV le "prohibió" a la banda tocar la entonces nueva canción "À Tout le Monde" (que MTV creía relacionó con el suicidio) en un show promocional televisado.

Lanzamiento y promoción
Mustaine reveló que el álbum sería lanzado el 1 de noviembre. "Tienen la intención de lanzarlo el primero de noviembre. No estoy seguro si se supone que será el 1 o el 30 de noviembre, por que están tratando de hacernos tocar en un lugar para este lanzamiento." El álbum será lanzado con un bonus track antes en Japón, el 26 de octubre de 2011.

El álbum, se filtró para su descarga en Internet aproximadamente el 23 de octubre de 2011.

Canciones
Mustaine informó que trece canciones habían sido preparadas en las sesiones, a pesar de que el contrato establecía que sólo doce serían incluidas en el álbum. Varias de las canciones del álbum había sido lanzado antes como bonus tracks en Youthanasia y en United Abominations.

"Black Swan" fue originalmente lanzado como una pista adicional para los miembros del club de fanes de la banda que preordenaron el álbum, United Abominations.

"Millennium of the Blind" fue originalmente escrita para el álbum Youthanasia, aunque Mustaine ha dicho que le recordaba demasiado a otra canción en la que estaba trabajando en ese momento, "Absolution" (la cual más tarde formaría parte de "Trust" del disco Cryptic Writings). Mustaine comentó que escribió la letra luego de ver la película Highlander.

"Never Dead" fue escrita para su inclusión en NeverDead, un videojuego de acción/fantasía en tercera persona.

"New World Order" fue previamente lanzado en forma de demo, en la remasterización de Youthanasia en 2004 y también en el soundtrack de Duke Nukem. Mustaine no usó la canción en Youthanasia porque él "no sentía que estuviera lo suficientemente terminado como para introducirlo al disco."

El 4 de julio de 2011 Megadeth estrenó una nueva canción titulada "Public Enemy No. 1" en un show en Hamburgo, Alemania. Mustaine dijo que "Public Enemy No. 1" trata del gánster de los años veinte, Al Capone. La inspración pudo haber venido de un incidente relacionado con "espíritus" mientras la banda estaba grabando en un edificio en Tennessee el cual Mustaine describió como un "escondite" de Capone.  Ellefson reveló en una entrevista que "Public Enemy No. 1" sería lanzado como sencillo.

En una entrevista con la estación de radio de Dallas–Fort Worth metropole, 97.1 KEGL, Mustaine reveló dos nuevo títulos, "We the People" y "Whose Life, is This Anyways?", y anunció que podrán formar parte del primer sencillo del álbum.

Lista de canciones

Personal

Referencias

Enlaces externos
 Youtube footage of Megadeth's debut of "Public Enemy No.1" in Germany
 Neverdead video game trailer featuring Megadeth's "Never Dead"

Álbumes de Megadeth
Álbumes de Roadrunner Records
Álbumes en inglés
Álbumes de thrash metal
Álbumes de heavy metal

Thirteen (álbum)


Clorofluorocarburile (CFC) sunt compuși halogenați derivați din hidrocarburi în care atomii de hidrogen au fost înlocuiți cu atomi de clor și fluor. Sunt un tip de fluorocarburi. O denumire tehnică mai des întâlnită a CFC este aceea de freon, un exemplu concret fiind freonul-12 (diclorodifluorometanul, CCl2F2). Există și derivați ai CFC care conțin brom, precum halotanul (C2HBrClF3).

Deoarece CFC contribuie la distrugerea stratului de ozon din atmosfera superioară, fabricarea acestor compuși a fost reglementată de Protocolul de la Montreal, așadar mai nou sunt înlocuite cu alți produși, precum hidrofluorocarburile (HFC).

Structură
Analog alcanilor simpli, atomii de carbon din moleculele de CFC au o geometrie tetraedrică. Deoarece atomii de clor și de fluor au mărimi și sarcini efective diferite față de hidrogen și față de ei, clorofluorocarburile derivate de la metan au o simetrie aproape perfect tetraedrică.

Proprietăți chimice
Majoritatea clorofluorocarburilor nu sunt reactive din punct de vedere chimic și sunt stabile la temperaturi înalte. Totuși, fiind atât de nereactive și inerte, se pot propaga în stratosferă unde, din cauza unor reacții fotochimice, produc descompunerea și distrugerea stratului de ozon:

CCl3F → CCl2F. + Cl.

Atomul de clor, notat Cl., reacționează foarte diferit față de molecula diatomică de diclor (Cl2). Radicalul Cl. are o durată de viață lungă în atmosfera superioară, unde catalizează transformarea ozonului în oxigen diatomic O2 printr-o serie de reacții înlănțuite:

 Cl· +  → ClO +
 ClO +  → Cl· + 2

Utilizări
Clorofluorocarburile sunt folosite ca propulsori în aerosoli, ca agenți frigorifici (refrigerenți) și solvenți.

Referințe

Vezi și
 Fluorocarbură

Legături externe

Fluorocarburi
Compuși ai fluorului
Compuși ai clorului

Clorofluorocarbură


Rodoguna (; ) foi uma rainha do Império Selêucida por meio do casamento com Demétrio II Nicátor. Ela era filha do rei parta Mitrídates I , e irmã de Fraates II .

Vida
Em , Rodoguna casou-se com o rei selêucida Demétrio II Nicátor (governou 146-139 a.C., 129-126 a.C.). Eles foram mantidos por seu irmão na Hircânia nas margens do Mar Cáspio, durante o qual tiveram vários filhos. Durante o casamento, Demétrio foi temporariamente refém na corte parta após uma campanha malfadada na Babilônia.

Polieno escreveu que Rodoguna, informada de uma revolta enquanto se preparava para um banho, jurou não tomar banho ou escovar o cabelo até que a revolta fosse anulada. Ela imediatamente foi para a batalha, cavalgando até a cabeça de seu exército. Ela derrotou os rebeldes e foi retratada depois em selos dos reis da Pérsia com cabelos longos e desgrenhados por causa de sua adesão ao seu voto. Este incidente também é mencionado no Tractatus de mulieribus, escrito anonimamente, que aprofunda mais sobre a história, descrevendo-a como sendo retratada com uma estátua de ouro mostrando seu cabelo meio trançado, meio sem trança.

Ela foi presumivelmente abandonada em  quando Demétrio, após inúmeras tentativas fracassadas de escapar da Pártia, foi despachado de volta para Antioquia durante a invasão da Pártia pelo irmão de Demétrio, Antíoco VII Sideta.

Fontes

Mulheres do século II a.C.
Consortes reais selêucidas
Princesas partas

Rodoguna da Pártia


Lake Kivu is one of the African Great Lakes. It lies on the border between the Democratic Republic of the Congo and Rwanda, and is in the Albertine Rift, the western branch of the East African Rift. Lake Kivu empties into the Ruzizi River, which flows southwards into Lake Tanganyika.

In the past, Lake Kivu drained toward the north, contributing to the White Nile. About 13,000 to 9,000 years ago, volcanic activity blocked Lake Kivu's outlet to the watershed of the Nile.
The volcanism produced mountains, including the Virungas, which rose between Lake Kivu and Lake Edward, to the north. Water from Lake Kivu was then forced south down the Ruzizi. This, in turn, raised the level of Lake Tanganyika, which overflowed down the Lukuga River.

Geography
Lake Kivu is approximately  long and  at its widest. Its irregular shape makes measuring its precise surface area difficult; it has been estimated to cover a total surface area of some , making it Africa's eighth largest lake. The surface of the lake sits at a height of  above sea level. This lake has a chance of suffering a limnic eruption every 1000 years. The lake has a maximum depth of  and a mean depth of , making it the world's twentieth deepest lake by maximum depth, and the thirteenth deepest by mean depth.

Some  or 58 percent of the lake's waters lie within DRC borders.

The lake bed sits upon a rift valley that is slowly being pulled apart, causing volcanic activity in the area.

The world's tenth-largest island in a lake, Idjwi, lies in Lake Kivu,  within the boundaries of Virunga National Park. Settlements on the lake's shore include Bukavu, Kabare, Kalehe, Sake and Goma in the Democratic Republic of the Congo, and Gisenyi, Kibuye, and Cyangugu in Rwanda.

Chemistry
Lake Kivu is a fresh water lake and, along with Cameroonian Lake Nyos and Lake Monoun, is one of three that are known to undergo limnic eruptions (where overturn of deepwater stratified layers releases dissolved carbon dioxide). Around the lake, geologists found evidence of massive local extinctions about every thousand years, presumably caused by outgassing events. The trigger for lake overturns in Lake Kivu is unknown, but volcanic activity and changes in climate are both suspected. The gaseous chemical composition of exploding lakes is unique to each lake. In Lake Kivu's case, it includes methane () and carbon dioxide (), as a result of lake water interaction with volcanic hot springs.

The amount of methane contained at the bottom of the lake is estimated to be . If burned in a modern combined-cycle generating plant, that amount of methane would generate around 40,000 megawatts for an entire year, which is equivalent to the power output of six Grand Coulee Dams operating at peak springtime power. The lake also holds an estimated  of carbon dioxide which, if released in an eruption event, could suffocate all of the inhabitants of the lakeshore. The water temperature is , and the pH is about 8.6. The methane is reported to be produced by microbial reduction of the volcanic . A future overturn and gas release from the deep waters of Lake Kivu would result in catastrophe, dwarfing the historically documented lake overturns at the much smaller Lakes Nyos and Monoun. The lives of the approximately two million people who live in the lake basin area would be threatened.

Cores from the Bukavu Bay area of the lake reveal that the bottom has layered deposits of the rare mineral monohydrocalcite interlaid with diatoms, on top of sapropelic sediments with high pyrite content. These are found at three different intervals. The sapropelic layers are believed to be related to hydrothermal discharge and the diatoms to a bloom which reduced the carbon dioxide levels low enough to precipitiate monohydrocalcite.

Scientists hypothesise that sufficient volcanic interaction with the lake's bottom water that has high gas concentrations would heat water, force the methane out of the water, spark a methane explosion, and trigger a nearly simultaneous release of carbon dioxide, though the entry of 1 million cubic meters of lava during the January 2002 eruption had no effect. The carbon dioxide would then suffocate large numbers of people in the lake basin as the gases roll off the lake surface. It is also possible that the lake could spawn lake tsunamis as gas explodes out of it.

The risk posed by Lake Kivu began to be understood during the analysis of more recent events at Lake Nyos. Lake Kivu's methane was originally thought to be merely a cheap natural resource for export, and for the generation of cheap power. Once the mechanisms that caused lake overturns began to be understood, so did awareness of the risk the lake posed to the local population.

An experimental vent pipe was installed at Lake Nyos in 2001 to remove gas from the deep water, but such a solution for the much larger Lake Kivu would be considerably more expensive. The approximately  of carbon dioxide in the lake is a little under 2 percent of the amount released annually by human fossil fuel burning. Therefore, the process of releasing it could potentially have costs beyond simply building and operating the system.

This problem associated with the prevalence of methane is that of mazuku, the Swahili term "evil wind" for the outgassing of methane and carbon dioxide that kills people and animals, and can even kill vegetation when in high enough concentration.

Methane extraction

Lake Kivu has recently been found to contain approximately  of dissolved biogas at a depth of . Until 2004, extraction of the gas was done on a small scale, with the extracted gas being used to run boilers at the Bralirwa brewery in Gisenyi. As far as large-scale exploitation of this resource is concerned, the Rwandan government has negotiated with a number of parties to produce methane from the lake.

In 2011 ContourGlobal, a UK-based energy company focused on emerging markets, secured project financing to initiate a large-scale methane extraction project. The project is run through a local Rwandan entity called KivuWatt, using an offshore barge platform to extract, separate, and clean the gasses obtained from the lake bed before pumping purified methane via an underwater pipeline to on-shore gas engines. Stage one of the project, powering three "gensets" along the lake shore and supplying 26 MW of electricity to the local grid, has since been completed. The next phase aims to deploy nine additional gensets at 75 MW to create a total capacity of 101 MW.

In addition, Symbion Power Lake Kivu Limited was awarded a Concession and Power Producing Agreement (PPA) in 2015, to produce 50 MW of power using Lake Kivu methane.  The project is expected to commence construction in 2019, with first power (Phase 1 - 14 MW) to be produced in first quarter 2020. The plant will be fully operational in 2021.

Symbion Power has purchased another concession for a further 25 MW and are currently negotiating a PPA with the Rwanda Electricity Group which may see 8 MW of power despatched to the Grid six months after the PPA has been signed.  This concession is on the site of the original pilot plant known as KP1.

In addition to managing gas extraction, KivuWatt will also manage the electrical generation plants and on-sell the electrical power to the Rwandan government under the terms of a long-term Power Purchase Agreement (PPA). This allows KivuWatt to control a vertically integrated energy offering from point of extraction to point of sale into the local grid. Extraction is said to be cost-effective and relatively simple because once the gas-rich water is pumped up, the dissolved gases (primarily carbon dioxide, hydrogen sulphide and methane) begin to bubble out as the water pressure gets lower. This project is expected to increase Rwanda's energy generation capability by as much as 20 times, and will enable Rwanda to sell electricity to neighbouring African countries. The firm was awarded the 2011 Africa Power deal of the year for innovation in the financing arrangements it obtained from various sources for the KivuWatt project. The $200 million power plant was operating at 26 MW in 2016.

Biology and fisheries

The fish fauna in Lake Kivu is relatively poor with 28 described species, including four introduced species. The natives are the Lake Rukwa minnow (Raiamas moorii), four species of barb (ripon barbel, Barbus altianalis, East African red-finned barb, Enteromius apleurogramma, redspot barb, E. kerstenii and Pellegrin's barb, E. pellegrini), an Amphilius catfish, two Clarias catfish (C. liocephalus and C. gariepinus), Nile tilapia (Oreochromis niloticus) and 15 endemic Haplochromis cichlids. Another c. 20 possibly undescribed species of cichlids are known from the lake. The introduced species are three cichlids, the longfin tilapia (Oreochromis macrochir), blue-spotted tilapia (O. leucostictus) and redbreast tilapia (Coptodon rendalli), and a clupeid, the Lake Tanganyika sardine (Limnothrissa miodon) The sardine is referred to locally as 'Ndagala' or 'Isambaza'.

The exploitable stock of the Lake Tanganyika sardine was estimated at  per year. It was introduced to Lake Kivu in late 1959 by the Belgian agronomist Alphonse Collart. An attempt to introduce the similar Lake Tanganyika sprat (Stolothrissa tanganicae) at the same time was unsuccessful.

At present, Lake Kivu is the sole natural lake in which L. miodon, a sardine originally restricted to Lake Tanganyika, has been introduced initially to fill an empty niche. Prior to the introduction, no planktivorous fish was present in the pelagic waters of Lake Kivu. In the early 1990s, the number of fishers on the lake was 6,563, of which 3,027 were associated with the pelagic fishery and 3,536 with the traditional fishery. The widespread armed conflict in the surrounding region from the mid-1990s resulted in a decline in the fisheries harvest.

Following this introduction, the sardine has gained substantial economic and nutritional importance for the lakeside human population but from an ecosystem standpoint, the introduction of planktivorous fish may result in important modifications of plankton community structure. Recent observations showed the disappearance during the last decades of a large grazer, Daphnia curvirostris, and the dominance of mesozooplankton community by three species of cyclopoid copepod: Thermocyclops consimilis, Mesocyclops aequatorialis and Tropocyclops confinis.

The first comprehensive phytoplankton survey was released in 2006. With an annual average chlorophyll a in the mixed layer of 2.2 mg m−3 and low nutrient levels in the euphotic zone, the lake is clearly oligotrophic. Diatoms are the dominant group in the lake, particularly during the dry season episodes of deep mixing. During the rainy season, the stratified water column, with high light and lower nutrient availability, favour dominance of cyanobacteria with high numbers of phototrophic picoplankton. The actual primary production is 0.71 g C m−2 d−1 (≈ 260 g C m−2 a−1).

A study of evolutionary genetics showed that the cichlids from lakes in northern Virunga (e.g., Edward, George, Victoria) would have evolved in a "proto-lake Kivu", much older than the intense volcanic activity (20,000-25,000 years ago) which cut the connection. The elevation of the mountains west of the lake (which is currently the Kahuzi-Biega National Park, one of the largest reserves of eastern lowland (or Grauer's) gorillas in the world), combined with the elevation of the eastern rift (located in eastern Rwanda) would be responsible for the drainage of water from central Rwanda in the actual Lake Kivu. This concept of "proto-lake Kivu" was challenged by lack of consistent geological evidence, although the cichlid's molecular clock suggests the existence of a lake much older than the commonly cited 15,000 years.

Lake Kivu is the home of four species of freshwater crab, including two non-endemics (Potamonautes lirrangensis and P. mutandensis) and two endemics (P. bourgaultae and P. idjwiensis). Among Rift Valley lakes, Lake Tanganyika and Lake Victoria are the only other with endemic freshwater crabs.

Illegal fishing
In 2018, over 400 cases of potential illegal fishing were recorded on Lake Kivu. According to the Animal Research and Technology Transfer at the Rwanda Agricultural Board, fish production in Kivu Lake dropped from 24 199 tonnes in the 2017–2018 fishing season to 16 194 tonnes in 2019–2020, which Deputy Director Solange Uwituze attributed to fishing methods that affect fish reproduction. Between May and July 2020, Rwanda Police Marine Unit operations reported 27 cases including 10 arrested poachers for illegal fishing on the lake.

Gallery

See also
Limnic eruption
Mazuku
Meromictic lake

References

African Great Lakes
Lakes of the Great Rift Valley
Lakes of the Democratic Republic of the Congo
Lakes of Rwanda
Meromictic lakes
Democratic Republic of the Congo–Rwanda border
International lakes of Africa
Limnically active lakes

Lake Kivu


Correlophus sarasinorum, also called commonly Roux's giant gecko, Sarasins' giant gecko, Sarasin's [sic] giant gecko (incorrectly), and the suras gecko, is a species of lizard in the family Diplodactylidae. The species is native to the southern portions of the outlying New Caledonian island of Grande Terre.

Etymology
The specific name, sarasinorum (masculine, genitive, plural), is in honor of Swiss zoologists Karl Friedrich Sarasin and Paul Benedict Sarasin, who were cousins.

Conservation status
C. sarasinorum is currently being evaluated by CITES for protective status and is considered vulnerable to extinction in many herpetological circles.  It has been found only in six locales in its native habitat.

Description
Since there is a considerable variation in snout-to-vent length (SVL) of C. sarasinorum, which ranges from 3.5 to 5.5 inches (9 to 14 centimeters), it has been suggested that more than one subspecies exists; there is no universal consensus on this point. The basic color of the suras gecko is brown to gray. Two color patterns exist.  A white spotted version is the recessive trait, and a white "V" pattern is the dominant trait.  The gecko's appearance has often been described as similar to a large Correlophus ciliatus, with larger eyes.

Habitat
The preferred natural habitats of C. sarasinorum are forest and shrubland, at altitudes of .

Behavior
C. sarasinorum is nocturnal, and less arboreal than the other Rhacodactylus (sensu lato) geckos.  It is often found hiding under the leaf litter or under loose bark. This species has an animal instinct of sleeping on top of plants or in small trees face up preventing the common FTS (Floppy Tail Syndrome) caused by the gecko sleeping upside down.

Diet
C. sarasinorum is an omnivore and is also considered to be frugivorous. In the wild it eats insects and fruit.

Reproduction
The female C. sarasinorum lays two eggs which are buried in a soft, damp substrate.  The eggs hatch 60–90 days after being laid.

In captivity
The species C. sarasinorum is sometimes seen in captivity.

References

Further reading
Roux J (1913). "Les Reptiles de la Nouvelle-Calédonie et des îles Loyalty ". pp. 79–160 + Plates IV-V. In: Sarasin F, Roux J (1913). Nova Caledonia: Forschungen in Neu-Caledonien und auf den Loyalty-Inseln: Recherches scientifiques en Nouvelle Calédonie et aux Iles Loyalty. A. Zoologie. Vol. I - L. II. Wiesbaden: C.W. Kreidels Verlag. pp. 79-499. (Rhacodactylus sarasinorum, new species, pp. 99–102 + Plate IV, figures 6, 6a). (description in French).

Correlophus
Geckos of New Caledonia
Taxa named by Jean Roux
Reptiles described in 1913

Correlophus sarasinorum


Otto Hauser henviser til blandt andre:

 Otto Hauser (arkæolog) (1874–1932) – schweizisk kunsthandler og arkæolog
 Otto Hauser (forfatter) (1876–1944) – østrigsk forfatter

Otto Hauser


George Abram Miller (* 31. Juli 1863 in Lynnville, Pennsylvania; † 10. Februar 1951 in Urbana (Illinois)) war ein US-amerikanischer Mathematiker, der sich vor allem mit der Gruppentheorie beschäftigte.

Leben und Werk
Miller stammte aus einer Landwirtsfamilie. Er studierte ab 1882 an der Franklin Academy und danach am Muehlenberg College in Allentown (Pennsylvania), wo er 1887 den Bachelor und 1890 den Master-Abschluss erlangte. Dabei musste er sich das Studium als Lehrer selbst finanzieren, da seine Familie zu arm war, was sein Studium verzögerte. Er leitete Schulen in Greeley in Kansas und war 1887/88 Mathematiklehrer am Eureka College in Illinois. Danach besuchte er in den Sommermonaten 1889 bzw. 1980 noch die Johns Hopkins University und die University of Michigan. 1892 promovierte er an der Cumberland University in Lebanon (Tennessee) (was mit Fernkursen und einer anschließenden Prüfung möglich war) und wurde danach Instructor an der University of Michigan, wo er sich bei Frank Nelson Cole für die Gruppentheorie zu interessieren begann. Zu seinen Doktoranden gehörten Beulah Armstrong, Josephine Elizabeth Burns Glasgow, Elizabeth Ruth Bennett, William Benjamin Fite.

Von 1895 bis 1897 war er in Europa bei Sophus Lie in Leipzig und Camille Jordan in Paris. Nach der Rückkehr 1897 wurde er Professor an der Cornell University. 1901 wurde er Professor an der Stanford University und 1906 an der University of Illinois at Urbana-Champaign, wo er bis zu seiner Emeritierung blieb.

In der Gruppentheorie befasste er sich unter anderem mit der Klassifikation endlicher Gruppen unter verschiedenen Nebenbedingungen, zum Beispiel der Ordnung der Gruppe oder der Anzahl der Generatoren. Er befasste sich auch mit Mathematikgeschichte.

1891 wurde er Mitglied der New York Mathematical Society, aus der die American Mathematical Society hervorging, deren Sektion in San Francisco er 1902 mitgründete. Er war Mitglied der DMV, der London Mathematical Society und Ehrenmitglied der Indian Mathematical Society. 1919 wurde er Mitglied der American Academy of Arts and Sciences und 1921 der National Academy of Sciences. 1909 bis 1915 gab er den American Mathematical Monthly heraus. 1921/22 war er Präsident der Mathematical Association of America.

Er war seit 1909 verheiratet. Die Ehe blieb kinderlos, und er vermachte sein beträchtliches, aus geschickter Geldanlage erworbenes Vermögen (1 Million US-Dollar) der University of Illinois.

Schriften
 Collected Works, 5 Bände, University of Illinois 1935
 Determinants, Van Nostrand 1892
 Historical introduction to mathematical literature, New York, Macmillan 1916
 mit Hans Blichfeldt, Leonard Dickson Theory and application of finite groups, New York, Wiley 1916, Reprint Dover 1961

Weblinks

Mathematiker (19. Jahrhundert)
Mathematiker (20. Jahrhundert)
Mathematikhistoriker
Hochschullehrer (Stanford University)
Hochschullehrer (University of Illinois at Urbana-Champaign)
Mitglied der National Academy of Sciences
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
Mitglied der London Mathematical Society
US-Amerikaner
Geboren 1863
Gestorben 1951
Mann

George Abram Miller


الثعلبية أو ذنب الثعلب جنس نباتي عشبي ينتمي للفصيلة النجيلية. يضم هذا الجنس 25-35 نوعاً من الحشائش الحولية أو المعمرة. اسمه العلمي .

تعتبر العديد من أنواع الثعلبية حشائش وبعضها يستخدم كنباتات زينة.

من أنواعها الواطنة في الوطن العربي
 الثعلبية البصيلية  في المغرب العربي وغرب حوض البحر الأبيض المتوسط
 ثعلبية جيرار
 الثعلبية الرفيعة
 الثعلبية الغمدية
 الثعلبية الفأرية
 الثعلبية القصبية  في بلاد الشام والمغرب العربي وأوروبا
 الثعلبية النسيجية

من أنواعها غير الموجودة في الوطن العربي
 الثعلبية البرتقالية
 الثعلبية الركبية
 ثعلبية رندل
 الثعلبية الصوفية
 ثعلبية كارولينا
 ثعلبية الحقول
 الثعلبية الماجلانية
 ثعلبية المروج
 الثعلبية اليابانية

مراجع

ثعلبية
أجناس الفصيلة النجيلية
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
أعشاب

ثعلبية