Luis Marcano-Berti (Carúpano, 7 de marzo de 1940) es un botánico, y profesor universitario venezolanoneerlandés.

Carrera
Fundador de la revista Pittieria, especialista en Vochysiaceae, autor del género Ruizterania (Vochysiaceae), dedicado al Prof. Luis Ruiz-Terán; del género Uladendron (Malvaceae), dedicado a la Universidad de Los Andes, Mérida, Venezuela, y de la familia Euphroniaceae. Debe señalarse que es el único botánico venezolano autor de una familia botánica. Fue durante muchos años jefe de la Cátedra de Dendrologia del Departamento de Botánica y Director-Curador del Herbario, Facultad de Ciencias Forestales, Universidad de Los Andes, Mérida, Venezuela. Se jubiló como profesor titular de la Facultad de Ciencias Forestales de la Universidad de los Andes, Mérida, Venezuela, en el año 1989.

Es colector de Angiospermas, cuyos especímenes se encuentran en el Herbario Nacional de Venezuela y en el herbario Carlos Liscano en Mérida. Desde el 15 de septiembre de 1963 hasta el 24 de enero de 1966 ejerció como Dendrólogo en el Laboratorio Nacional de Productos Forestales, estado Mérida, Venezuela, adscrito a la Reserva Forestal de Imataca, estado Bolívar, desde enero de 1964 hasta febrero de 1965; y desde marzo hasta diciembre de 1965, al Instituto Botánico de Venezuela, Caracas, Venezuela. Desde 1968 hasta 1989 se desempeñó como profesor de Dendrología del Departamento de Botánica en la Facultad de Ciencias Forestales de la Universidad de Los Andes, Mérida, Venezuela. Fue investigador visitante en las siguientes instituciones: Conservatoire et Jardin Botaniques de Genève, Ginebra, Suiza (1° de agosto de 1967 hasta el 1° de abril de 1968); Instituto Central de Biología en la Universidad de Concepción, Chile (1° de mayo de 1972 hasta agosto de 1972); Laboratory of Paleobotany and Palynology, State University of Utrecht, Países Bajos (mayo de 1973 hasta septiembre de 1974); Laboratoire de Phanerogamie, Museum National d'Histoire Naturelle, Paris, Francia (octubre de 1984 hasta 26 de agosto de 1985); New York Botanical Garden, Nueva York, Estados Unidos de América (agosto-octubre de 1988); Abteilung Spezielle Botanik (BIO V), Universität Ulm, Ulm, Alemania (abril-julio de 1989); Herbarium Division. Department of Plant Ecology and Evolutionary Biology, Utrecht, Países Bajos (1991-1994); Royal Botanic Gardens, Kew, Richmond, Surrey, Reino Unido (mayo de 1998 hasta diciembre de 1998).

Sociedades Científicas y profesionales

 Sociedad de Ciencias Naturales, Venezuela.
 Sociedad Botánica de Venezuela.
 Asociación Latinoamericana de Botánica.
 Sociedad Venezolana de Ingenieros Forestales.
 Colegio de Ingenieros de Venezuela.

Publicaciones

 Marcano-Berti, L. 1964. Estudio Dendrológico del Bosque Experimental "Caimital",Edo. Barinas, Venezuela. Universidad de Los Andes, Mérida, Venezuela, 420 pp.
Steyermark, J.A. & Marcano-Berti, L. 1966. Una Especie Nueva de Sloanea. Boletín de la Sociedad de Ciencias Naturales 26:467-471.
Marcano-Berti, L. 1967. Dos nuevas especies colombianas de Vochysia. Pittieria 1: 2-9
Marcano-Berti, L. 1969. Un Nuevo Género de las Vochysiaceae. Pittieria 2:3‑27.
Marcano-Berti, L. 1972. Uladendron, Un Nuevo Género de las Malvaceae. Pittieria 2:3-27.
Marcano-Berti, L. 1973. Vochysiaceae .In L. Aristeguieta, Familias y géneros de los árboles de Venezuela. Caracas.
Marcano-Berti, L. 1981. Dos nuevas especies de Vochysia. Pittieria 9: 20-32.
Marcano-Berti, L. 1982. Nuevas especies de Vochysia (Vochysiaceae) Pittieria 10:3‑16.
Marcano-Berti, L. 1982. El Género Vochysia en Venezuela. Universidad de Los Andes, Mérida, Venezuela. 94 pp.
Marcano-Berti, L. 1984. Estudio de la morfología del polen de la familia Vochysiaceae. Universidad de Los Andes. Mérida, Venezuela. 55 pp.
Marcano-Berti, L. 1986. Nuevas Vochysiaceae. Pittieria. 13:5-21.
Marcano-Berti, L. 1986. Tapirira velutinifolia: una nueva combinación. Pittieria 13:23-28.
Marcano-Berti, L. 1989a. Vochysiaceae: Novedades y Correcciones. Pittieria 18: 5‑14.
Marcano-Berti, L. 1989b. Euphroniaceae: una nueva familia. Pittieria 18:15‑17.
Marcano-Berti, L. 1993. Nuevas especies de Vochysia de Venezuela y Colombia. Pittieria 20:111-115.
Marcano-Berti, L. & J. BAUTISTA BAUTISTA. 1996. Vochysia ortegae: una nueva especie de las Vochysiacea. Pittieria 24: 63-67.
Marcano-Berti, L. 1998. Vochysiaceae. In Flora of The Guainas (Gört van – Rijn, A. R. A. & J. Jansen- Jacobs, eds) Series A: Phanerogams. Fasc. 123: pp.1-44. Royal Botanic Gardens, Kew.
Marcano-Berti, L. 1998. Euphroniaceae. In Flora of The Guainas (Gört van – Rijn, A. R. A. & J. Jansen- Jacobs, eds) Series A: Phanerogams. Fasc. 123: pp.45-48. Royal Botanic Gardens, Kew.
Steyermark, J. A. & L. Marcano-Berti. 1999. Euphroniaceae. In Flora of the Venezuelan Guayana. Eriocaulaceae-Lentibulariaceae (Steye rmark, J.A., P. E.Berry, B. K. Holst & K. Yatskievych, eds), Vol. 9: pp.500-524. Missouri Botanical Garden Press, St Louis.
Marcano-Berti, L. 2002 Studies on the Flora of The Guianas N° 101. New Vochysiaceae: Qualea johannabakkeri and Qualea marionii. Acta Bot. Venez 25(2)111-118.
Kelly, D.  L, G. O'Donovan, J. Feehan, S. Murphy, S. O. Drangeid & Luis Marcano-Berti, 2004. The Epiphyte Communities of a Montane Rain Forest in the Andes of Venezuela: Patterns in the Distribution of the Flora. Journal of Tropical Ecology Vol. 20, No. 6:  643-666.
Marcano-Berti, L. 2005 Vochysiaceae. In Flora of the Venezuelan Guayana. Vol. 9:500-524. Missouri  Botanical Garden Press, St. Louis.
Marcano-Berti, L.  2005. Vochysiaceae. In Flora of the Venezuelan Guayana. Rutaceae-Zygophyllaceae (Steye rmark, J.A., P. E.Berry, K. Yatskievych  & B. K. Holst , eds), Vol. 9: pp.500-524. Missouri Botanical Garden Press, St Louis.
Marcano-Berti, Luis, 2007, Una nueva Vochysiaceae de Peru. Acta Bot.Venez 30 (2)357-360
Marcano-Berti, Luis ,2014 Apopetala, una nueva sección de Vochysia (Vochysiaceae), Pittieria 38: 15-42.
Marcano-Berti, L. & Odile Poncy, 2016, Vochysia sofiae (Sección Pachyantha, Vochysiaceae) una nueva especie de la Guayana Francesa. Pittieria 40: 174-180.
Marcano-Berti, L. &  G. A. Aymard. 2021. Studies in Neotropical Vochysiaceae: a new species of Vochysia (section Ciliantha) from a pluvial forect of western Colombia. Harvard Papers in Botany 26(1): 119-130.

Honores
1967-1989: Fundador y editor de la Revista Pittieria.
1983: Condecoración Henry Pittier (segunda clase).
2017: Condecoración Orden Pedro Rincón Gutiérrez.

Eponimia

 Lecointea marcano-bertii Barneby.
 Coespeletia marcana (Cuatrec.)Cuatrec.
 Rudgea marcano-bertii Steyerm.
 Guapira Marcano-bertii Steyerm.

Referencias

Profesores de Venezuela
Botánicos de Venezuela
Escritores en español
Escritores en inglés

Luis Marcano-Berti


Prințul Heinrich al XXII-lea Reuss de Greiz (28 martie 1846 – 19 aprilie 1902) a fost suveran de Reuss, un mic principat al statelor germane, din 1859 pînă la moartea sa, în 1902.

Biografie
Heinrich a fost al treilea copil și al doilea fiu al lui Heinrich al XX-lea, Prinț Reuss de Greiz și a celei de-a doua soții, Prințesa Caroline de Hesse-Homburg. Fratele său mai mare a murit la numai patru luni, cu doi ani înainte de nașterea lui Heinrich, iar din prima căsătorie tatăl său nu a avut copii, așa încât Heinrich era prinț moștenitor al principatului.

Domnie
După decesul tatălui său, la 8 noiembrie 1859, Prințul Heinrich i-a succedat ca Prinț Reuss de Greiz. Cum Heinrich avea doar 13 ani, mama sa Caroline a servit ca regentă până la majoratul său, la 21 de ani, în 1867. Ca fiică a unui general austriac și soție a unui ofițer austriac, Caroline era vehement anti-prusacă. Drept rezultat, în timpul Războiului austro-prusac, Reuss s-a situat de partea austriacă. După înfrângerea suferită de partea austriacă, Reuss a scăpat de alipirea la regatul Prusiei, dar a fost ocupat de prusaci și a trebuit să plătească o compensație de 100.000 de taleri și să adere la Confederația Germană de Nord la 26 septembrie 1866.

La 28 martie 1867, Heinrich a luat puterea guvernării în mâinile sale. Având putere deplină el a dat principatului său prima sa constituție. La fel ca părinții săi, Heinrich a rămas anti-prusac toată viața, respingând în mod repetat măsuri prusace ca Kulturkampf și stabilirea căsătoriilor civile. Heinrich, precum și supușii săi din Reuss, a refuzat să accepte pe deplin că împărații germani Hohenzollern aveau prioritate față de alte case regale.

Heinrich nu a pierdut nici o ocazie de a-l nemulțumi pe împărat, refuzând să permită construirea unui memorial al împăratului Wilhelm I, bunicul iubit al împăratului Wilhelm al II-lea. De asemenea, a refuzat să tolereze orice demonstrații de doliu, fie oficiale fie particulare în cazul deceselor împăraților Wilhelm I și Frederic al III-lea, și a interzis orice sărbătoare a aniversărilor victoriilor germane.

Prințul Heinrich a fost foarte bogat, cea mai mare parte din teritoriul principatului fiind proprietatea sa privată. La sfârșitul domniei sale, Reuss conținea puțin peste 70.000 de oameni și cuprindea o suprafață de 122 de mile pătrate.

Prințul Heinrich a murit de inimă la 19 aprilie 1902. Moartea sa însemna ca singurul său fiu, care era handicapat mental și fizic, să devină Prinț suveran Reuss de Greiz. Cum era clar că prințul nu ar fi putut să își îndeplinească îndatoririle, s-au făcut aranjamente pentru o regență. O ramură mai tânără a familiei Reuss ar fi fost următoarea în linia de succesiune la titlu, însă cum Heinrich nu-i plăcea, în cele din urmă a fost ales un văr îndepărtat al lui Heinrich, Prințul Heinrich al XXVII-lea, a cărui soție era verișoară cu împărăteasa Augusta Viktoria. Prințul însuși servise în regimentul de husari ai împăratului și deci ar fi putut repara relațiile dintre Casa de Hohenzollern și Casa de Reuss.

Căsătorie și copii
La 8 octombrie 1872, el s-a căsătorit cu Prințesa Ida de Schaumburg-Lippe, o fiică a lui Adolf I, Prinț de Schaumburg-Lippe. Ei au avut șase copii:

 Heinrich al XXIV-lea, Prinț Reuss de Greiz (1878–1927)
 Prințesa Emma (1881–1961); s-a căsătorit în 1903 cu graful Erich von Ehrenburg (1880–1930)
 Prințesa Marie (1882–1942); s-a căsătorit în 1904 cu Ferdinand von Gnagnoni (1878–1955)
 Prințesa Caroline (1884–1905); s-a căsătorit în 1903 cu Wilhelm Ernst, Mare Duce de Saxa-Weimar-Eisenach (1876–1923)
 Prințesa Hermine (1887–1947); s-a căsătorit în 1907 cu prințul Johann Georg de Schoenaich-Carolath (1873–1920); s-a recăsătorit în 1922 cu fostul împărat Wilhelm al II-lea (1859–1941)
 Prințesa Ida (1891–1977); s-a căsătorit în 1911 cu prințul Christoph Martin III de Stolberg-Roßla (1888–1949)

Note

Nașteri în 1846
Decese în 1902
Casa de Reuss
Monarhi protestanți
Prinți germani

Heinrich al XXII-lea, Prinț Reuss de Greiz


Nassauvieae, tribus glavočika iz potporodice  Mutisioideae. Postoji 25 rodova

Rodovi

 Moscharia Ruiz & Pav. (2 spp.)
 Polyachyrus Lag. (7 spp.)
 Oxyphyllum Phil. (1 sp.)
 Leucheria Lag. (40 spp.)
 Spinoliva G. Sancho, Luebert & Katinas (1 sp.)
 Jungia L. fil. (31 spp.)
 Dolichlasium Lag. (1 sp.)
 Trixis [P. Browne] Lag. (45 spp.)
 Berylsimpsonia B. L. Turner (2 spp.)
 Acourtia D. Don (81 spp.)
 Perezia Lag. (30 spp.)
 Burkartia Crisci (1 sp.)
 Nassauvia Comm. ex Juss. (40 spp.)
 Lophopappus Rusby (6 spp.)
 Proustia Lag. (2 spp.)
 Holocheilus Cass. (7 spp.)
 Ameghinoa Speg. (1 sp.)
 Criscia Katinas (1 sp.)
 Leunisia Phil. (1 sp.)
 Marticorenia Crisci (1 sp.)
 Macrachaenium Hook. fil. (1 sp.)
 Pamphalea DC. (10 spp.)
 Triptilion Ruiz & Pav. (7 spp.)
 Cephalopappus Nees & Mart. (1 sp.)
 Oriastrum Poepp. & Endl. (17 spp.)

Izvori

Mutisioideae

Nassauvieae


Weiße Villa steht für:

Weiße Villa (Bielefeld), Museum in Bielefeld
Weiße Villa (Klein-Glienicke)
Weiße Villa (Löwenberger Land), Wohnplatz der Gemeinde Löwenberger Land
Weiße Villa (Potsdam)
Weiße Villa (Wickede), Baudenkmal in Wickede

Siehe auch:
Weißes Haus
Weißes Schloss

Weiße Villa


Karl Kristian Nicolaisen (født 29. marts 1883 i Råsted ved Holstebro, død 1. april 1951 i Aalborg) var en dansk folkeskolelærer, foredragsholder, oplæser og forfatter.

Nicolaisen var søn af gårdejer Jens Bjerg Nicolaisen (født i 1836, død i 1898) og Christiane Christensen (født i 1842, død i 1901).

Nicolaisen tog sin lærereksamen fra Ranum statsseminarium i 1906. Han underviste dansk på de danske folkeskole for Aalborgs kommunale skolevæsen.

Karl Kristian Nicolaisen er mest kendt som forfatter af biografier om andre forfattere fra sammen periode som for eksempel: Jeppe Aakjær, Johs. V. Jensen, Johan Skjoldborg og Martin Andersen Nexø Hans evne til at gøre skønlitteratur let tilgængeligt har bidraget til udbredelsen af disse. Desuden var han ofte til stede ved litterære aftener i Aalborg såvel på folkefester, hvor han sikkert har bidraget med forelæsning fra en af disse forfattere.

Han giftede sig den 30. oktober 1915 med aalborgensiske Sigmor Valborg Elna Margrethe Jensen (født 18. december 1886, død 12. juli 1966)

Værker
Enkelte af hans værker er:
 Jeppe Aakjær: en lille biografi og karakteristik (1913)
 Johannes V. Jensen. Bidrag til hans biografi og karakteristik (1914)
 Johan Skjoldborg: en lille Biografi og Karakteristik (1918)
 Martin Andersen Nexø: en litterær skitse (1919)
 m.fl.

Noter

Kilder
 Svend Dahl: K.K. Nicolaisen i Dansk Biografisk Leksikon, 3. udg., Gyldendal 1979-84. Hentet 26. februar 2018

Biografiforfattere fra Danmark
Litteraturkritikere fra Danmark
Personer fra Jylland
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Danskere i 1900-tallet
Lærere fra Danmark

Karl Kristian Nicolaisen


Mazlumoğlu, Samsun ilinin Ladik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Bu mahallenin ilk sakinlerinin, yaklaşık, 200 yıl önce göl kenarına yerleştikleri

bilinmektedir. Buraya yerleşen ailenin pehlivan olduğu rivayet edilmektedir.

İki kardeş kendi aralarında bir gün güreşe tutuşurlar. Küçük kardeşin büyük

kardeşin kolunu kırmasıyla araları açılır. Bu olaydan sonra kolu kırılan mazlum

olduğu için eski yerleşim yerinin doğusuna, diğeri ise batısına yerleşir. Doğudaki

köy zamanla Mazlumoğlu, diğeri ise Kıranboğaz adıyla anılır.

Tersakan çayı ,Kıranboğaz'ın sınırlarından doğmaktadır.

Coğrafya
Samsun iline 70 km, Ladik ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Ladik'in mahalleleri

Mazlumoğlu, Ladik


Miss Americana (poznata i kao Taylor Swift: Miss Americana ) je dokumentarni film, redateljice Lane Wilson, koji prati američku kantautoricu Taylor Swift i njezin život tijekom nekoliko godina karijere.

Film Miss Americana je predstavljen na filmskom festivalu 2020. u Sundanceu 23. siječnja 2020., a na Netflixu će izaći 31. siječnja 2020.  Netflix je film opisao kao "sirov i emocionalno otkrivajući pogled na Swift" tijekom transformacijskog razdoblja u njenom životu dok ona uči kako prihvatiti svoju ulogu ne samo kao tekstopisac i izvođač, već kao ženu koja koristi svu snagu svoga glasa".

Pozadina
Swift je dokumentarni film najavila još u studenom 2019., kada je rekla da su vlasnici i osnivači njene bivše izdavačke kuće Big Machine Records, Scooter Braun, odnosno Scott Borchetta, blokirali da koristi starije glazbe i izvedbene snimke za dokumentarac. Dodala je da se u dokumentarcu ne spominju Braun, Borchetta ili Big Machine. Big Machine je negirao optužbe.  U prosincu je potvrđeno kako je Big Machine dopustio korištenje tih materijala.

Promocija
15. siječnja 2020. Swift je putem društvenih medija otkrila datum izlaska i plakat filma.

Izvori

Vanjske poveznice

 Miss Americana on Netflix

Američki filmovi
Dokumentarni filmovi

Miss Americana


أيمن دعيس، (28 يونيو 1978 -) لاعب كرة سلة أردني معتزل، مواليد عمان. لعب في المنتخب الأردني لكرة السلة والنادي الأرثوذكسي، وحقق مع المنتخب وناديه بطولات كثيرة بالإضافة إلى أنه مثل نادي مجموعة زين وحقق معه بطولات كثيرة.، اعتزل اللعب رسميًا في 5 مايو 2015.

موهبته واحترافه
ظهرت موهبته في كرة السلة في المدرسة والتحق بالأرثوذكسي عام 1996، حيث تقدم مستواه بشكل لافت وانضم للمنتخب الوطني الأول منذ عام 1997.

حصل مع نادي الأرثوذكسي على بطولة الدوري 5 سنوات متتالية (من 98 إلى 2002) ولقب كأس الكؤوس الأول 2002. كما أحرز مع الأرثوذكسي لقب تصفيات غرب آسيا عام 1998 وفي النهائيات حل مع الفريق سادسا. وحصل على لقب أفضل لاعب في الموسم 2001 بالتقاسم مع زيد الخص وموسم 2002 بالتقاسم مع موسى بشير.

انضم إلى نادي فاست لينك موسم 2003 وشارك في تحقيق كافة الإنجازات المميزة لفريقه الجديد حيث حل بطلا لكأس الأردن والدوري العام مواسم 2003 و2004 و2005، على التوالي.

ونافس على لقب أفضل لاعب في الدوري مواسم 2003 و2004 و2005.

وخارجيا حقق مع فاست لينك لقب دورة الشارقة 2003 ووصافة دورة دبي وبطولتي الاندية العربية والآسيوية موسم 2005.

تألق مع المنتخب الوطني وحقق أفضل الإنجازات في الدورة العربية التاسعة (دورة الحسين) حيث حل المنتخب في المركز الثاني خلف مصر، ولقب تصفيات غرب آسيا وبطولة قطر الدولية الثانية وكأس الملك عبد الله الثاني الدولية الثالثة 2004.

لم يشارك مع المنتخب في نهائيات آسيا 2003 في الصين و2005 في قطر بسبب الإصابة وقد اثر غيابه على المنتخب بشكل كبير حيث حل بالمركز العاشر والسابع على التوالي.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
لاعبو بطولة كأس العالم لكرة السلة 2010
لاعبو كرة سلة أردنيون
لاعبو كرة سلة في دورة الألعاب الآسيوية 2006
لاعبو وسط كرة سلة
منافسون في الألعاب الآسيوية من الأردن
مواليد 1398 هـ
مواليد 1978

أيمن دعيس


Kedi Kadın (Özgün adıyla Catwoman), DC Comics'in Kedi Kadın karakterini konu alan 2004 Amerikan süper kahraman filmi. Yönetmenliğini Pitof, senaristliğini John Rogers, John Brancato ve Michael Ferris, hikâye yazarlığını Theresa Rebeck, Brancato ve Ferris üstlenmiş ve müziği Klaus Badelt tarafından bestelenmiştir. Ana karakter Halle Berry tarafından oynanırken Benjamin Bratt, Lambert Wilson, Frances Conroy, Alex Borstein ve Sharon Stone yardımcı rollerde oynamıştır.

Konusu
Grafik tasarımcı Patience Phillips, insanları memnun eden uysal bir kişidir. Esas desteği en iyi arkadaşı Sally'dir.Yaşlanmanın etkilerini tersine çevirebilen 'Beau-line' adlı yeni bir cilt kremini göndermeye hazır olan Hedare 'Beauty' adlı bir kozmetik şirketi için çalışmaktadır. Ancak Patience, yeniden yaptığı bir reklam tasarımını sunmak için firmanın Ar-Ge laboratuvar tesisini ziyaret ettiğinde, bilim insanı Dr. Ivan Slavicky ile şirket sahibi George Hedare'nin karısı Laurel Hedare arasında, ürünü sürekli kullanmanın tehlikeli yan etkileri hakkında bir tartışmaya kulak misafiri olmuştur. Laurel'in adamları, Patience'ı keşfeder ve derhal ondan kurtulmalarını ister. Patience, bir kanal borusu bularak o yoldan kaçmaya çalışır, ancak işçiler onu kıstırırlar ve onu içeride boğarlar, sonrasında yoldan çıkartarak bertaraf ederler. Kıyıya vuran Patience, daha önce dairesinde beliren Midnight adlı Eski Mısırlı bir Mau kedisi tarafından gizemli bir şekilde yeniden canlanır; o andan itibaren kedi benzeri yetenekler geliştirerek süper güçler elde eder. Eksantrik araştırmacı Ophelia Powers, Patience'e Mısırlı Mau kedilerinin, tanrıça Bast'ın habercileri olarak hizmet ettiğini söyleyerek bunu ona öğretmiştir. Patience, artık hem bir lütuf hem de bir lanet olan yetenekleri ile yeniden doğmuş bir "Kedikadın" olduğunu fark eder. Kimliğini gizlemek için kedikadın takma adı ile gizemli bir suçlu kılığına giren Patience, karanlığın kılıfı altında onu kimin ve neden öldürdüğüne dair cevaplar arar. Bununla birlikte, Patience, başka bir kadınla bir opera gösterisine katılan George'u, kedi kadın ile karşı karşıya getirip, kremin yan etkiler hakkında hiçbir şey bilmediğini ortaya koyar. Daha sonra Laurel, George'u sadakatsizliğinden dolayı öldürür ve Dr. Slavicky'yi de, ürünün çıkışını iptal etmek istediği için öldürttüğünü kabul eder. Kedi kadın ile temasa geçer ve onu oyuna getirerek cinayetle suçlar. Tom daha sonra kedi kadını gözaltına alır. Ancak Laurel ürünün yan etkilerini ortaya çıkarmadan sonra: kremi kullanmayı bırakmak cildi parçalamakta, kullanmaya devam etmek ise cildi mermer gibi sertleştirmektedir. Laurel, Ayrıca Beau-line'ı ertesi gün halka duyurmayı planlar.

Oyuncular

2004 çıkışlı filmler
Amerika Birleşik Devletleri süper kahraman filmleri
Los Angeles'ta çekilmiş filmler
Amerika Birleşik Devletleri vigilante filmleri
DC Comics'e dayalı filmler
Denise Di Novi'nin yapımcısı olduğu filmler
Warner Bros. filmleri
Klaus Badelt'in müziğini yaptığı filmler
2000'lerde süper kahraman filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
Antik çağ tarihine dayanan filmler

Kedi Kadın (film)


Íþróttafélagið Leiftur var fjölgreinaíþróttafélag frá Ólafsfirði sem stofnað var árið 1931. Það var sameinað Knattspyrnufélagi Siglufjarðar árið 2010 í Knattspyrnufélag Fjallabyggðar. Leiftur keppti í efstu deild karla í knattspyrnu fyrst árið 1988 og aftur á árunum 1995-2000. Það var um skeið eitt sterkasta knattspyrnulið landsins og lék m.a. í Evrópukeppni og til úrslita í bikarkeppni KSÍ árið 1998.

Saga
Íþróttafélagið Leifur var stofnað árið 1931 í Ólafsfirði með knattspyrnuiðkun að meginmarkmiði. Var félagið því einungis opið körlum í fyrstu. Síðar voru aðrar greinar teknar á keppnisskránna og í kjölfarið var samþykkt, eftir nokkrar umræður, að heimila konum aðgang að félagið árið 1936. Við stofnun Leifturs var starfrækt ungmennafélag í bænum. Félögin voru sameinuð nokkrum árum síðar og gekk hið sameinaða félag um skeið undir nafninu Sameining en fljótlega varð Leifturs-heitið ofan á.

Auk íþróttastarfs kom félagið að ýmsum framfaramálum bæjarins. Það sinnti lengi snjómokstri fyrir bæjarbúa í fjáröflunarskyni og eignaðist réttindi til öflunar á heitu vatni um 1940. Í kjölfarið hafði það forgöngu um stofnun hitaveitu Ólafsfjarðar, sem er ein elsta bæjarhitaveita landsins. Í tengslum við gerð hennar var komið upp myndarlegri sundlaug á Ólafsfirði.

Ólafsfjörður var um áratugaskeið eitt öflugasta bæjarfélag landsins á sviði skíðaíþrótta og getur Leiftur státað af ótal Íslandsmeisturum í gegnum tíðina.

Knattspyrnan á Ólafsfirði
Leiftur sendi fyrst lið til keppni á Íslandsmóti í knattspyrnu sumarið 1970, en þá var tekin upp svæðaskipt riðlakeppni í þriðju efstu deild í fyrsta sinn og fjölgaði þátttökuliðum af landsbyggðinni þá stórlega. Ólafsfirðingar ráku lestina í sínum riðli þetta fyrsta skipti og næstu tvö ár varð árangurinn litlu betri. Ekkert lið var sent til leiks sumarið 1973 en frá og með árinu 1974 tók Leiftur þátt í Íslandsmóti karla í hvert einasta sinn á meðan félagið starfaði.

Í neðstu deildum
Frá 1974 til 1981 léku Leiftursmenn í þriðju og neðstu deild og voru nær botninum en toppinum, ef frá er talið árið 1977 þegar liðið hafnaði í öðru sæti á eftir Siglfirðingum. Leiftri tókst því ekki að halda sæti sínu í deildinni þegar fjórða deildin sett á laggirnar og var félagið því meðal stofnmeðlima hennar sumarið 1982. Fallárið 1981 bar það helst til tíðinda að Leiftursmenn komust í fyrsta sinn í 16-liða úrslit bikarkeppninnar og töpuðu þar 0:1 fyrir efstudeildarliði Þórs Akureyri.

Leiftursmenn unnu D-riðil fjórðu deildar 1982 með fullu húsi stiga, en máttu sætta sig við annað sætið á eftir Val Reyðarfirði í B-riðli úrslitakeppninnar eftir harða baráttu. Ólafsfirðingar sneru aftur reynslunni ríkari og fóru taplausir í gegnum sinn riðil í fjórðu deild sumarið 1983, með markatöluna 34:4. Úrslitakeppnin var sem fyrr tvískipt eftir landshlutum. Leiftursmenn áttu ekki í vandræðum með að sigra Leikni Fáskrúðsfirði og Hvöt Blönduósi. Sætið í 3. deild var tryggt en til að fullkomna tímabilið unnu Ólafsfirðingar sigur á Stjörnunni Garðabæ í úrslitaleik á Akureyrarvelli.

Rokkað upp og niður
Þrátt fyrir að vera nýliðar, höfðu Leiftursmenn talsverða yfirburði í NA-riðli 3.deildar sumarið 1984. Við tók æsilegt einvígi um meistaratitilinn við Fylki. Leikið var heima og heiman. Leiftur vann 2:1 á Ólafsfirði en Fylkismenn 2:0 í Reykjavík þrátt fyrir að ljúka leik tveimur færri. Leiftur var kominn í næstefstu deild í fyrsta sinn.

Það tók Leiftursmenn of langan tíma að venjast því að leika á efra stigi, því fyrsti sigurleikurinn sumarið 1985 leit ekki dagsins ljós fyrr en í 9. umferð. Það var of seint í rassinn gripið og Leiftur lauk keppni í tíunda og neðsta sæti með tólf stig.

Dvölin í 3. deild varð stutt. Sumarið 1986 unnu Leiftursmenn NA-riðilinn eftir harða keppni við Tindastól sem hafði á að skipa markakóngnum Eyjólfi Sverrissyni. Einn úrslitaleikur var látinn nægja að þessu sinni og unnu Leiftursmenn 3:2 sigur á ÍR-ingum á Akureyri.

Þótt Leiftursmenn kæmu mun sterkari til leiks sumarið 1987 en tveimur árum fyrr óraði fæsta fyrir velgengninni þá um sumarið. Bræðurnir Steinar og Óskar Ingimundarsynir voru báðir iðnir við kolann og urðu markahæstir með sjö mörk hvor. Deildin var með ólíkindum jöfn, þannig voru aðeins fjögur stig á milli efsta liðs og þess sjöunda þegar þrjár umferðir voru eftir. Í lokaumferðinni mættu Leiftursmenn Þrótturum á Valbjarnarvelli, þar sem Þróttarar þurftu sigur til að eiga von um fyrstu deildar sæti en gestunum dugði jafntefli. Leiftursmenn gerðu betur og unnu 2:1. Leiftursliðið var komið í hóp hinna bestu einungis fimm árum eftir að hafa leikið í neðstu deild. Vegna þessa afreks útnefndi Víðir Sigurðsson, ritstjóri bókaflokksins Íslensk knattspyrna Leiftur sem lið ársins 1987. Sama ár veittu Leiftursmenn Frömurum harða keppni í fjórðungsúrslitum bikarkeppninnar, en töpuðu að lokum 1:3 á heimavelli að viðstöddum 600 áhorfendum.

Eitt ár í sólinni
Fáir höfðu nokkra trú á Leiftursliðinu í efsstu deild sumarið 1988. Raunin varð sú að Norðurlandsliðin Leiftur og Völsungur fóru lóðbeint niður, með níu stig hvort lið - helminginn af því sem þriðja neðsta liðið endaði með. Leiftursliðið varðist vel og fékk ekki nema 26 mörk á sig, minna en fimm önnur lið í deildinni en skoraði fæst allra - aðeins tólf.

Litlu mátti muna að Ólafsfirðingar upplifðu bikarævintýri en Leiftur tapaði 0:1 Keflavík á Ólafsfjarðarvelli í undanúrslitum bikarkeppninnar eftir hörkuleik.

Aftur á uppleið
Bræðurnir Steinar og Óskar Ingimundarsynir hurfu á braut fyrir leiktíðina 1989. Leiftursliðið fór illa af stað og endaði að lokum í sjöunda sæti, með langfæst mörk allra liða skoruð, fimmtán talsins, en fengu hins vegar ekki nema átján mörk á sig. Árið eftir féllu nágrannaliðin Leiftur og KS niður í 3. deild eftir harða baráttu við Tindastól og Grindavík.

Dvölin í 3. deild var ekki nema eitt ár. Leiftursmenn unnu deildina með allnokkrum yfirburðum undir stjórn Aðalsteins Aðalsteinssoanr og varð framherjinn Þorlákur Árnason markakóngur með 20 mörk.

Sumarið 1992 hafnaði Leiftur í fjórða sæti í næstefstu deild. Staðan í töflunni sagði þó ekki alla söguna því Keflvíkingar voru með heilum tólf stigum meira í öðru sætinu. Þjálfari Leiftursliðsins þetta ár var Marteinn Geirsson sem komið hafði Víðismönnum í efstu deild nokkrum árum áður.

Marteinn var aftur við stjórnvölinn árið 1993 þar sem Leiftur og Stjarnan háðu æsilegt einvígi um annað sætið á eftir Breiðabliki. Leiftursliðið, rækilega styrkt af ungum leikmönnum úr félögum frá Akureyri og að sunnan, endaði stiginu á eftir Stjörnunni og tveimur á eftir Blikum. Í bikarkeppninni féllu Ólafsfirðingar úr keppni í fjórðungsúrslitum í Keflavík, 4:2 eftir að hafa komist 0:2 yfir í leik þar sem ýmis vafaatriði féllu heimamönnum í vil.

Marteinn Geirsson lét af störfum eftir tímabilið 1993 til að taka við stjórnartaumunum hjá Fram. Í hans stað kom Óskar Ingimundarson. Grindavík, Leiftur og Fylkir bitust um sætin tvö í efstu deild. Í lokaumferðinni gerðu Grindavík og Leiftur markalaust jafntefli sem tryggði fyrrnefnda liðinu meistaratitilinn en Ólafsfirðingum annað sætið. Athygli vakti að einu tveir tapleikir leiftursmanna um sumarið voru gegn botnliðinu Þrótti Neskaupsstað, sem reyndust líka einu sigrar Austfjarðaliðsins.

Synt með stórfiskunum
Leiftursmönnum var spáð sjöunda sæti í 1. deild sumarið 1995. Yfirburðir Skagamanna voru algjörir. Leiftur átti veika von um að hreppa þriðja sætið og komast þannig í Evrópukeppni en tapaði tveimur síðustu leikjunum og mátti sætta sig við fimmta sæti. Ljóst var að aðstandendur liðsins stefndu enn hærra og að móti loknu bættu Ólafsfirðingar við sig sterkum leikmönnum.

Viðbæturnar skiluðu svo sannarlega sínu og sumarið 1996 hafnaði Leiftur í þriðja sæti, talsvert þó á eftir KR-ingum í sætinu fyrir ofan. Þetta þótti talsvert afrek og var Gunnar Oddsson, fyrirliði liðsins, valinn leikmaður Íslandsmótsins. Þriðja sætið tryggði Ólafsfirðingum einnig keppnisrétt í hinni svokölluðu Intertoto-keppni árið eftir.

Leiftur í Evrópukeppni
Kristinn Björnsson tók við þjálfun Leiftursliðsins fyrir sumarið 1997. Miklar mannabreytingar urðu milli ára og vakti virkni Ólafsfirðinga á leikmannamarkaðnum talsverða athygli. Gáfu gárungar liðinu viðurnefnið Keyptur vegna fjölda aðkomumanna í leikmannahópnum. Ekki leið þó á löngu uns slík liðsöfnun varð alvanaleg hjá íslenskum knattspyrnuliðum.

Þátttakan í Intertoto-keppninni tók sinn toll og um miðbik mótsins söfnuðust upp frestaðir leikir vegna þessa. Undir lokin sóttu Ólafsfirðingar hins vegar í sig veðrið og nældu í þriðja sætið með sigri á nýkrýndum Íslandsmeisturum ÍBV í lokaleiknum. Í annað sinn í sögunni máttu Leiftursmenn sætta sig við 1:0 ósigur gegn Keflvíkingum í undanúrslitum bikarsins, að þessu sinni eftir sigurmark í undir lok framlengingar.

Hápunktur leikársins var þó þátttakan í Intertoto. Keppnin hófst í seinni hluta júní og var því utan keppnistímabils flestra keppnisliðanna af meginlandinu. Leikin var einföld umferð í fimm liða riðli. Byrjað var með látum þegar þýska stórliðið Hamburger SV mætti til Ólafsfjarðar. Mikill áhugi var á leiknum og um 1.700 áhorfendur mættu á Ólafsfjarðarvöll, mun fleiri en heildaríbúafjöldi bæjarins. Gestirnir unnu 1:2, en Rastislav Lazorik minnkaði muninn fyrir Leiftur undir lokin. Lazorik skoraði svo fyrsta mark Ólafsfirðinga í afar óvæntum 3:4 útisigri á Odense Boldklub í næstu umferð.

Leiftursmenn fóru illa að ráði sínu á heimavelli gegn FBK Kaunas frá Litháen og töpuðu 2:3 eftir að hafa fengið á sig þrjú slysaleg mörk á tíu mínútna kafla í fyrri hálfleik. Ekki mættu nema 200 manns á leikinn gegn Kaunas á Ólafsfjarðarvelli. Ólíku var saman að jafna viku síðar þegar 10 þúsund manns sáu tyrkneska liðið Samsunspor vinna auðveldan 3:0 sigur á Leiftursmönnum sem sköpuðu sér engin færi. Leiftursmenn enduðu því í fjórða og næstsíðasta sæti riðilsins en frammistaða þeirra á Íslandsmótinu þýddi að liðið myndi snúa aftur til leiks í sömu keppni að ári.

Bikarúrslit
 Enn á ný varð mikil endurnýjun í leikmannahópi Leifturs fyrir leiktíðina 1998. Ellefu nýjir leikmenn komu til liðsins og álíka margir hurfu á braut. Páll Guðlaugsson tók við þjálfun liðsins en hann hafði mikla reynslu af þjálfun í Færeyjum. Hann tók með sér færeyska landsliðsmarkvörðinn Jens Martin Knudsen og framherjann Uni Arge. Urðu erlendir leikmenn áberandi í liðum Leifturs á næstu árum, m.a. vegna tengsla Páls á leikmannamarkaðnum.

Ólafsfirðingar komust á topp deildarinnar í sólarhring í byrjun fimmtu umferðar en soguðust fljótlega niður í miðja deild, enduðu í sjötta sæti og komu hvorki við sögu í topp- né botnbaráttunni. Intertoto-keppnin var með öðru sniði en árið áður. Leiftur tók ekki þátt í riðlakeppni en lék heima og að heiman gegn liðin Vorskia Poltava frá Úkraínu. Leiftursemnn unnu heimaleikinn 1:0 eftir að hafa leikið manni færri nær allan seinni hálfleik. Grátleg mistök urðu þó til þess að ónýta sigurinn, þar sem Leiftursmenn höfðu fyllt rangt út leikskýrslu og taldist leikurinn því tapaður 0:3. Staðan var því orðin vonlaus fyrir leikinn ytra. Honum lauk með 3:0 sigri Úkraínumanna.

Hápunktur leikársins var þó vafalítið bikarkeppni KSÍ. Ólafsfirðingar þurftu ekki að sigra nema eitt efstudeildarlið á leið sinni í úrslitin, Grindvíkinga 0:2 á útivelli í undanúrsltium. Meira en 4.600 áhorfendur mættu á úrslitaleik tveggja landsbyggðaliða: Leifturs og ÍBV. Eyjamenn höfðu tapað í úrslitaleiknum tvö ár í röð en Ólafsfirðingar höfðu enga reynslu á þessum vettvangi. Á 36. mínútu var dæmd vítaspyrna á Pál Guðmundsson fyrir að verja með hendi á marklínu. Páli var vísað útaf og eftir að skorað var úr vítinu voru Leiftursmenn komnir undir og manninum færri. Lokatölur urðu 2:0 fyrir ÍBV en leikurinn fékk þó þær umsagnir að hafa verið einhver skemmtilegasti bikarúrslitaleikur í áraraðir. Uni Arge varð markahæstur í bikarkeppninni þetta árið með sex mörk.

Efsta deildin kvödd
Leiftur fékk einu stigi meira í deildinni 1999 en árið fyrr en það dugði þó í þriðja sæti. Athygli vakti að fyrir mótið sótti Páll Guðlaugsson þrjá brasilíska leikmenn til félagsins en Suður-ameríkubúar máttu heita óþekktir í deildinni.

Stærstu leikir sumarsins hjá Leiftri voru tvímælalaust viðureignir við belgíska stórliðið Anderlecht í UEFA-bikarnum, en með liðinu lék hinn kunni markahrókur Jan Köller. Með réttu hefðu Leiftursmenn átt að keppa í Evrópukeppni bikarhafa en hún var sameinuð UEFA-bikarnum þetta árið. Belgarnir reyndust miklu sterkari og unnu heimaleik sinn 6:1. Munurinn var litlu minni í seinni leiknum, 0:3, sem fram fór á Akureyri að viðstöddum 1.300 áhorfendum en Ólafsfjarðarvöllur taldist ekki uppfylla skilyrði fyrir keppnina.

Jens Martin Knudsen tók við stjórn Leifturs fyrir átökin sumarið 2000. Búist var við erfiðri baráttu og Leiftursmönnum spáð þriðja neðsta sæti í spá forráðamanna liðanna. Ólafsfirðingar lentu snemma á botninum og sátu þar nær allan tímann og óhagstæð úrslit í öðrum leikjum gerðu það að verkum að liðið var fallið fyrir lokaumferðina. Ljósið í myrkrinu þetta sumarið var góð frammistaða í Intertoto-keppninni þar sem Leiftur gerði sér lítið fyrir og sló út Luzern frá Sviss á útivallarmörkum eftir 2:2 og 4:4 jafntefli, þar sem Örlygur Helgason jafnaði á lokamínútunni ytra. Við tóku tveir leikir gegn Sedan frá Frakklandi sem báðir töpuðust.

Basl og samkrull
Páll Guðlaugsson tók aftur við stjórntaumunum árið 2001. Næstefsta deildin var sannkölluð Norðurlandsdeild þetta sumarið með sex af tíu liðum frá því landsvæði. Leiftur endaði í sjötta sæti, stigi ofar en nágrannarnir frá Dalvík. Kostnaðurinn við rekstur deildarinnar var orðinn sligandi. Niðurstaðan varð sú að sameina liðin tvö. Haustið 2001 lauk því rúmlega þriggja áratuga sögu Leiftursmanna sem sjálfstæðs liðs á Íslandsmótinu í knattspyrnu.

Hið sameinaða lið Leiftur/Dalvík lék heimaleiki sína á þremur völlum: Ólafsfjarðarvelli, Dalvíkurvelli og Árskógsstrandarvelli sumarið 2002. Árangurinn varð undir væntingum. Leiftur/Dalvík nældi í sitt fimmtánda stig í fjórtándu umferð. Í kjölfarið tapaði það þremur af fjórum síðustu leikjunum og hélt sér naumlega í deildinni. Í bikarkeppninni sló liðið Valsmenn úr leik og stóðu því næst rækilega uppi í hárinu á Eyjamönnum í fjórðungsúrslitum.

Leiftur/Dalvík sá ekki til sólar sumarið 2003. Liðið missti marga leikmenn og náði ekki að byggja upp sterka liðsheild í staðinn. Botnsætið varð útkoman og Ólafsfirðingar því komnir í þriðju efstu deild í fyrsta sinn í langan tíma.

Hið sameinaða lið endaði fyrir neðan miðja deild sumarið 2004 eftir slaka byrjun. Ekki tók betra við á árinu 2005. Leiftur/Dalvík lenti fljótlega á botninum og tókst ekki að vinna átta leiki í röð. Athygli vakti þó að af einungis þremur sigurleikjum sumarsins voru tveir á útivelli og báðir með fjögurra marka mun. Einungis fimm árum eftir að Ólafsfjörður átti lið í efstu deild blasti fjórða efsta deildin við.

Nýtt samstarf
Það kom reyndar ekki til þess að Ólafsfirðingar þyrftu að leika í neðstu deild sumarið 2006. Leiftur og Dalvík ákváðu að slíta samstarfi sínu. Knattspyrnufélag Siglufjarðar hafði kolfallið úr næstefstu deild sumarið 2005 og ákváðu Leiftur og KS að taka höndum saman. Slík sameining var orðin raunhæfur kostur í ljósi þess að vinna við Héðinsfjarðargöng var í fullum gangi og farið að ræða um sameiningu sveitarfélaganna tveggja.

Frá 2006 til 2010 gekk hið sameinaða lið undir nafninu KS/Leiftur en það ár var Knattspyrnufélag Fjallabyggðar stofnað og er hefð fyrir að miða deildarsögu KF við árið 2006.

Skammlífur kvennaflokkur
Leiftur tefldi í fyrsta sinn fram kvennaliði á Íslandsmóti sumarið 1991. Við ramman reip var að draga í töpuðust allir leikirnir sex og flestir með talsverðum mun. Næstu tvö sumur mátti Ólafsfjarðarliðið aftur sætta sig við að tapa öllum sínum leikjum. sumarið 1994 náði liðið tveimur jafnteflum og sló Aftureldingu út úr bikarnum. Í næstu umferð komu Valsstúlkur norður og unnu 0:17.

Fyrsti deildarsigurinn leit dagsins ljós sumarið 1995, á móti Knattspyrnufélagi Siglufjarðar. Leiftursliðið var þá undir stjórn Sverris Sverrissonar leikmanns karlaliðsins. Liðsfélagi hans, Gunnar Már Másson tók við liðinu árið eftir. Leiftursstúlkur hlutu þá níu stig í átta leikjum og unnu m.a. 8:1 sigur á Tindastóli. Sumarið 1997 voru Ólafsfirðingar á svipuðu róli. Eftir það var ákveðið að tefla fram sameiginlegu liði með Dalvíkingum í kvennaflokki.

Tilvísanir

Íþróttafélög frá Norðurlandi
Íþróttafélagið Leiftur

Íþróttafélagið Leiftur


Ales Víktaravítsj Bjaljatskí (hvítrússneska: Алесь Віктаравіч Бяляцкі; f. 25. september 1962) er hvítrússneskur aðgerðasinni sem er þekktur fyrir störf sín með Vjasna-mannréttindamiðstöðinni. Bjaljatskí vann til friðarverðlauna Nóbels árið 2022 ásamt rússnesku mannréttindasamtökunum Memorial og Miðstöð borgaralegra réttinda frá Úkraínu.

Bjaljatskí hefur setið í fangelsi í heimalandi sínu frá 14. júlí 2021 vegna meintra skattsvika. Málsvarar mannréttindahreyfinga telja fangelsisdóm hans pólitíska ofsókn og skilgreina Bjaljatskí því sem samviskufanga.

Æviágrip
Ales Bjaljatskí er menntaður í bókmenntafræði og tók þátt í andófsaðgerðum gegn stjórn Sovétríkjanna á 8. áratug 20. aldar. Eftir að Sovétríkin liðu undir lok hélt Bjaljatskí áfram andófsaðgerðum gegn stjórnvöldum og baráttu í þágu mannréttinda í nýsjálfstæða lýðveldinu Hvíta-Rússlandi.

Árið 1996 stofnaði Bjaljatskí mannréttindasamtökin Vjasna ("Vor" á hvítrússnesku) sem viðbrögð gegn aðgerðum hvítrússnesku lögreglunnar eftir mótmæli gegn einræðisherranum Alexander Lúkasjenkó. Samtökin berjast gegn mannréttindabrotum hvítrússneskra stjórnvalda og pyntingum fanga.

Bjaljatskí hefur margsinnis verið fangelsaður fyrir störf sín í Hvíta-Rússlandi. Hann var handtekinn þann 4. ágúst 2011 og dæmdur í fjögurra ára fangelsi fyrir að nota bankareikninga sína í Litháen og Póllandi til að fjármagna störf Vjasna. Frá árinu 2003 höfðu hvítrússnesk stjórnvöld neitað að skrá Vjasna og þannig meinað samtökunum að notast við bankareigning í eigin nafni í heimalandinu. Amnesty International taldi réttarhöldin yfir Bjaljatskí ekki réttlát og benti á að sum sönnunargögnin gegn honum hafi verið nafnlaus eða óstaðfest og að yfirheyrslur yfir vitnunum hafi ekki tengsl ákærunum heldur mannréttindastarfi Bjaljatskí og vitnanna sjálfra.

Árið 2013 hlaut Bjaljatskí Václav Havel-verðlaunin, mannréttindaviðurkenningu Evrópuráðsþingsins, við fyrstu veitingu þeirra. Þar sem Bjaljatskí var í fangelsi tók eiginkona hans, Natallía Píntsjúk, við verðlaununum fyrir hans hönd.

Þrýstingur frá alþjóðasamfélaginu stuðlaði að því að Bjaljatskí var látinn laus sumarið 2014. Næsta ár flutti hann erindi fyrir mannréttindanefnd Sameinuðu þjóðanna í Genf þar sem hann lýsti ofsóknum gegn sér og öðru mannréttindafólki í Hvíta-Rússlandi.

Bjaljatskí var meðal helstu bakherja Svetlönu Tsíkjanovskaju, sem bauð sig fram til forseta Hvíta-Rússlands á móti Lúkasjenkó árið 2020. Lúkasjenkó var lýstur sigurvegari kosninganna en talið er að hann hafi haft rangt við og flest vestræn ríki viðurkenndu ekki niðurstöðu þeirra. Bjaljatskí var handtekinn eftir mótmæli gegn kosningunum 2020 og hefur verið í haldi án dóms og laga síðan þá.

Árið 2022 hlaut Bjaljatskí friðarverðlaun Nóbels ásamt rússnesku mannréttindasamtökunum Memorial og Miðstöð borgaralegra réttinda frá Úkraínu. Nóbelsnefndin sagði verðlaunahafana hafa "sýnt fram á mikilvægi þess að halda gagnrýni á valdahafa á lofti og vernda grundvallarréttindi borgara."

Bjaljatskí var dæmdur í tíu ára fangelsi þann 3. mars 2023.

Tilvísanir

Hvítrússneskir aðgerðasinnar
Handhafar friðarverðlauna Nóbels

Ales Bjaljatskí


An Cymbopogon khasianus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard Hackel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Otto Stapf och Norman Loftus Bor. An Cymbopogon khasianus in nahilalakip ha genus nga Cymbopogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cymbopogon

Cymbopogon khasianus


قصر الخلد أو قصر الشعب في طرابلس، ليبيا.
هو القصر الذي كان مقرا ملكيا ليبيا بين عامي 1951 - 1964 حيث اتخذه الملك إدريس الأول كمقرا رسمي في الفترة بين 1951 وحتى 1964.

تأسس القصر ليكون مقرا للحاكم العام الإيطالي لليبيا ابان فترة الاستعمار الإيطالي حيث قام ببنائه إيتالو بالبو وليعرف باسم قصر الحاكم "Palazzo del Governatore " حتى أواخر العام 1943.

تأثر القصر ببعض الضرر عقب الغارة الأمريكية على ليبيا العام 1986. القصر يوجد في حي الظهرة في المدينة، وتم تحويله وحدائقه إلى «متحف ليبيا».

انظر أيضًا
 القصر الرئاسي (أسمرة)

مراجع

 Guida d'Italia del TCI, Possedimenti e colonie, Milano, 1929

وصلات خارجية

قصور في إفريقيا
قصور في ليبيا
مبان ومنشآت في طرابلس
مكتبات في ليبيا
ملكية ليبية
منازل اكتملت في القرن 20

قصر الخلد


Angélique Léonard est chercheuse et professeure ordinaire de la faculté de sciences appliquées de l'université de Liège.

Biographie
Elle passe son examen d'admission au Val Benoît en FSA en 1993. Elle obtient son diplôme d'ingénieur civil chimiste en 1998 à l'université de Liège, puis un doctorat en sciences appliquées en 2003, toujours à l'université de Liège. Elle a organisé en 2008 la première édition de Conférence européenne sur la gestion des boues d'épuration à l'Université de Liège. Elle a ensuite dirigé le Département de Chimie appliquée de 2011 à 2015. Actuellement, depuis 2016, elle est directrice de l'Unité de Recherche en Chemical Engineering. Par ailleurs, elle dirige également une équipe d'analyse du cycle de vie (ACV). Elle fut présidente du comité Femmes et Sciences de la Fédération Wallonie Bruxelles de 2018 à 2020, dont elle est toujours membre. Depuis 2022, elle est nommée au Conseil scientifique de l'AUF pour un mandat de quatre ans.

Publications
Angélique Léonard a écrit et co-écrit plus de 120 articles dans des revues internationales et plus de 120 actes de conférences. Ci-dessous quelques uns de ses travaux:

 From sludge drying to LCA: 20 years of activities at ULiège. Paper presented at Séminaire dans le cadre du cours 'Ethique' de Roland Urbain, Virton, Belgium.
 Le casse-tête de l'emballage : Comment s'orienter vers des solutions durables ? Paper presented at Keyfood annual event, Mons, Belgium.

 Etat de lieux des programmes de recherches sur les boues de station d'épuration en Europe. Paper presented at Evolution de la place et du rôle des boues de station d'épuration et des boues de dragage en Wallonie : enjeux économiques, environnementaux, énergétiques et agronomiques, Moulin de Beez (Namur), Belgium.
 Conclusions of the 6th European Drying Conference. Paper presented at 6th European Drying Conference, Liège, Belgium.

Prix et distinctions
Elle a été nommée par les Fonds belge de la recherche scientifique (FNRS)de 2007 à 2009 en tant que chercheuse qualifiée.

Elle a obtenu le "Prix Frédéric Swarts" de la Division des Sciences de l'Académie Royale de Belgique pour le 33ème biennal, de 2002 à 2004. Elle a également reçu le "Award for the Best Scientist under the age of 35 years" (prix pour le meilleur scientifique de moins de 35 ans) décerné par le WFCFD ( World Forum for Crystallization, Filtration and drying), en 2008.

Liens externes

Références

Chimiste belge du XXIe siècle
Universitaire belge du XXIe siècle
Femme chimiste

Angélique Léonard


Basthorst Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 10,82 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 415 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Christian Zernig tarafından yürütülmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 www.amt-schwarzenbek-land.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Basthorst


Maribo Rådhus eller Maribo Gamle Rådhus (efter et nyere blev opført i 1984-85) er et tidligere rådhus, der ligger på Torvet i Maribo midt på Lolland. Det blev opført i 1857, og huser i dag byens turistinformation.

Bygningen er blandt byens bygningsmæssige attraktioner.

Historie

Rådhuset blev opført i 1857. Et tidligere rådhus, der lå i det nuværende Torvegade, fra 1819 var blevet opført i så dårlige materialer, at det allerede ved færdiggørelsen var nødvendigt med udbedringer, og i 1823 blev det renoveret og igen i 1846. I 1856 blev det revet ned og erstattet med det nye rådhus på Torvet, hvor der også tidligere havde været rådhus. Det blev opført af en lokal bygmester ved navn J.C. Mertins.

I 1879 donerede en lokal købmand ved navn Laurits Schrøder ca. 400 forskellige oldsager og antikviteter til Maribo Kommune, som valgte at udstille dem i rådhuset under navnet "Mariebo Antiqvitetssamling" i 1880. I takt med at flere borgere donerede genstande til museet voksede samlingen, og i 1890 kunne man flytte samlingen over i den nyendviet bygning, hvorved Stiftsmuseet Maribo var etableret på sin nye adresse.

I 1949 blev der foretaget en mindre tilbygning.

Rådhuset var administrationcentrum for den tidligere Maribo Kommune fra 1970 og frem til strukturreformen i 2007, hvor kommunen blev lagt sammen med flere nabokommuner og dannede den nye Lolland Kommune med administrationscenter i Nakskov.

Bygningen blev brugt som filmlokation i komedien Fængslende feriedage fra 1978.

I anlægget ved rådhusets gavl findes Kaj Munks statue, skabt af billedhugger Henry Luckow-Nielsen og doneret til byen som en gave fra Henry Petersen, direktør for P. Hatten og Co. 1964.

Beskrivelse
Maribo Rådhus er opført i en blanding af nygotik og nyrenæssance. Bygningen er to etager høj og med sadeltag. På forsiden ud mod Torvet er et ottekantet trappetårn midt på bygningen, og gavlene har kamtakker. Sokkelen er fremstillet i kløvet granit, mens facaden er hvidpudset.

Taget på tårnet er løgformet og udført i kobber. Over hovedindgangen ud mod pladsen står opførelsesåret. På første sal, over hovedindgangen, er en altan, hvorover der står skrevet "Retfærdighed ophøier et Folk" med Frederik 7.'s initialer over. Endnu højere oppe sidder et ur.

Referencer

Litteratur
 Haugner, C.C. (1938) Maribo Historie, bind 2, Maribo

Gamle Rådhus
Rådhuse i Danmark

Maribo gamle Rådhus


Hrabová Roztoka este o comună slovacă, aflată în districtul Snina din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 62 de locuitori. Se învecinează cu , , Ruský Hrabovec, Ruská Bystrá, Vyšná Rybnica și .

Istoric
Localitatea Hrabová Roztoka este atestată documentar din 1568.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Hrabová Roztoka, Snina


ලංකාරාමය යනු ශ්‍රී ලංකාවේ අනුරාධපුර පැරණි රාජධානිය තුල, වළගම්බා රජු විසින් ඉදිකරවන ලද ස්ථූපයක් සහිත පූජා භූමියකි.

ලංකාරාම දාගැබ
වර්ථමානයේ ලංකාරාම ස්තූපය ලෙස හඳුන්වන්නේ, වළගම්භා රජු විසින් කරවූ සිලාසොබ්භකණ්ඩක චේතිය වෙයි. මෙම ස්තූපයෙහි මුල් ස්වරූපය පිළිබඳ පැහැදිලි විස්තරයක් නොමැති අතර, වර්ථමානයේ දැක ගැනීමට තිබෙන්නේ පසු කාලීනව ප්‍රතිසංස්කරණයන්ට ලක්වූ ස්තූපයයි.

ස්තූපය ඉදිකොට තිබෙන්නේ පිහිටි පොළවට වඩා අඩි 10 ක් පමණ උස්ව තනන ලද වෘත්තාකාර වේදිකාවක් මතයි. අතීතයේදී ස්තූපය වට කරමින් නිර්මාණය කර තිබූ ථූපඝරයේ කුළුණු, වර්ථමානයේ පවා ඒ මත දැකගත හැකිවේ. ස්තූපය වටා බුදු පිළිම තැම්පත් කර තිබූ බවටද සාධක පවතී.

ස්තූපයෙහි සමස්ථ විෂ්කම්භය අඩි 45 ක් (මීටර 14) පමණ වන අතර, ස්තූපය තනා තිබෙන උස් වෘත්තාකාර වේදිකාවෙහි (ඇතුල් මළුව) විශ්කම්භය අඩි 132 ක් පමණ වෙයි. ඇතුල් මළුවට පිවිසීම සඳහා දොරටු හතරක් පවතී. මුල් යුගයේදී ස්තූපය සතුව පහත මළුවක්ද පැවැති බව කියැවෙයි.

අභයගිරි විහාරයේ භික්ෂුණී ආරාමය මෙයයි. written by Sithum Sathtsara
 අටමස්ථානය

බාහිර සබැඳි

අනුරාධපුරය
ශ්‍රී ලංකාවේ ඉතිහාසය
වටදාගෙවල්

ලංකාරාමය


Belle Air Europe era uma companhia aérea italiana privada de baixo custo fundada em 2009 como uma subsidiária da Belle Air com sede em Ancona.

História
A Belle Air Europe foi fundada em 28 de julho de 2009 e iniciou as operações em 28 de setembro de 2010. Em 26 de novembro de 2013, a Belle Air Europe encerrou as operações devido a problemas financeiros, dois dias depois que a empresa-mãe Belle Air encerrou as operações.

Destinos

Frota

A frota da Belle Air Europe consistia nas seguintes aeronaves (Novembro de 2013):

Ver também

 Lista de companhias aéreas fora de operação

Ligações externas

 Sítio oficial

Empresas aéreas extintas da Itália
Empresas aéreas fundadas em 2009
Empresas aéreas extintas em 2013

Belle Air Europe


Maria Lerch (* 25. Januar 1884 in Abtsgmünd, Württemberg; † 13. Mai 1962 in Bamberg, Oberfranken, Bayern) war eine deutsche Zeichnerin, Skulpteurin bzw. Bildhauerin.

Schule und Studium
Nach dem Besuch der Volksschule war sie an der Oberschule für Mädchen in Rheinberg bei Gailingen und schloss diese mit der Mittleren Reife ab. 1904 bis 1906 bereitete sich in Biberach auf ein Studium vor. Ab 1906 studierte sie in München an der Königlichen Kunstgewerbeschule, wo sie bei Jakob Brandl Bildhauerei belegte, der ihr Hauptinteresse galt. Studienreisen führten sie nach Italien, Griechenland und in die Türkei sowie nach Paris. Nach acht Semestern legte sie in München ihr Staatsexamen als Zeichenlehrerin ab.

Wirken
Sie ließ sich in Bamberg nieder, wo sie bis zu ihrem Tod in der Alten Schmiede der Alten Hofhaltung wohnte und darin ihr Atelier unterhielt. In dieser Stadt war sie ab 1915 an der Höheren Mädchenschule als Turn- und Zeichenlehrerin tätig.

In den 1920er und 1930er Jahren war sie ein häufiger Hausgast der Familie des Kunstsammlers und Kunstmäzens Otto Bamberger in dessen Jugendstil-Villa Sonnenhaus in Lichtenfels. Dieser erwarb verschiedene Werke von Lerch, darunter christliche Skulpturen aus Ton wie Maria mit dem Jesuskind. Zu ihrem Freundeskreis zählten auch der Kunstmaler Otto Boveri (1868–1946) und der Grafiker Alfred Heinz Kettmann.

Ab 1933 wirkte sie künstlerisch für die Stadt Herzogenaurach, wo sie unter anderem 1934 die Kiliansfigur am Brunnen an der Hauptstraße und eine Marienstatue an der Steinernen Brücke schuf sowie 1937 ein Mahnmal für den Jagdflieger Rudolf Berthold.

1944 verließ sie den Schuldienst und arbeitete von diesem Zeitpunkt an als freie Künstlerin. Nachdem Bamberg zum Ende des Zweiten Weltkrieges von den US-Amerikanern besetzt worden war, wirkte Maria Lerch als Leiterin der Abteilung für Bildhauerei an der von den US-Amerikanern für einen Zeitraum von rund 18 Monaten provisorisch zur Umerziehung eingerichteten Kunstschule im Bamberger Wasserschloss Concordia.

Im Jahr 1948 wurde sie aus Anlass der Einweihung der neu errichteten Steinernen Brücke zur Ehrenbürgerin Herzogenaurachs ernannt.

Die tiefreligiöse Maria Lerch arbeitete mit den Werkstoffen Gips, Stein, Ton und Wachs, schuf Grab- und Kriegerdenkmale sowie Heiligenfiguren. Ihre Werke entstanden als Auftragsarbeiten für Städte und Kirchengemeinden in ganz Franken. Von Lerch stammen unter anderem ein Terrakottarelief im Trauzimmer des Stadthauses in Herzogenaurach, das einen Lebensbaum zeigt, und der Kreuzweg in der katholischen Kirchengemeinde St. Kunigund in Bamberg.

Ausstellungen ihrer Werke fanden in Bamberg, Bayreuth, München und Regensburg statt.

Maria Lerch verstarb im Bürgerspital zu Bamberg und wurde auf dem dortigen Städtischen Friedhof, Abteilung III B 33, beigesetzt. Ihr Grab ist Teil des Kulturhistorischen Grabmalsweges der Stadt.

Den Nachlass Maria Lerchs erwarb die Stadt Bamberg.

Mitgliedschaften
 Christliche Künstlergilde Nürnberg (ab 1946)

Ehrungen
 3. September 1948: Ehrenbürgerin der Stadt Herzogenaurach
 Benennung eines Weges in Bamberg-Gaustadt
 Benennung einer Straße in Herzogenaurach

Schausammlung
Die Stadt Herzogenaurach zeigt in der Schausammlung ihres Stadtmuseums Werke von Maria Lerch und in einer Inszenierung deren früheres Atelier.

Ausstellungen
 2009 – Maria Lerch, aus Anlass des 125. Geburtstages, Stadtmuseum Herzogenaurach, 25. April bis 26. Juli

Literatur

Einzelnachweise

Bildhauer (Deutschland)
Ehrenbürger von Herzogenaurach
Deutscher
Geboren 1884
Gestorben 1962
Frau

Maria Lerch


Joseph Sabine FRS ( ; 6 June 1770 – 24 January 1837) was an English lawyer, naturalist and writer on horticulture.

Life and work

Sabine was born into a prominent Anglo-Irish family in Tewin, Hertfordshire, the eldest son of Joseph Sabine. His younger brother was Sir Edward Sabine.

Sabine practised law until 1808, when he was appointed Inspector General of Taxes, a position he held until 1835. He had a lifelong interest in natural history and was an original fellow of the Linnean Society, elected on 7 November 1779.
Sabine was honorary secretary of the Royal Horticultural Society from 1810 to 1830 and treasurer, receiving their gold medal for organising the accounts left in a state of disarray by Richard Anthony Salisbury. The society's gardens at Hammersmith, then Chiswick, were established under his guidance. He sent David Douglas and others to collect specimens, initiating local societies as extensions of the society. He contributed around forty papers for their Transactions, on garden flowers and vegetables. His management of the accounts led to large debts and after a threat of censure by a committee he resigned in 1830.

Sabine then focused on the position of secretary and vice-chairman of the Zoological Society of London, significantly increasing their collection of animals. He was a recognised authority on the moulting, migration and habit of British birds. He was elected a Fellow of the Royal Society in November 1799.

Edward Sabine was a member of John Ross's Arctic voyage in 1818. He sent Joseph a specimen of a new gull which had been discovered during the expedition, which Joseph named Sabine's gull (Larus sabini) in honour of his brother.

Sabine died in Mill Street, Hanover Square, London, on 24 Jan. 1837 and was buried in Kensal Green Cemetery on 1 February. There is a lithograph of him after a portrait by Eddis and his name was commemorated by de Candolle for a leguminous genus Sabinea.

List of selected publications

References

1770 births
1837 deaths
People from East Hertfordshire District
18th-century British botanists
Botanists with author abbreviations
English zoologists
Fellows of the Royal Society
Fellows of the Linnean Society of London
Burials at Kensal Green Cemetery
19th-century British botanists

Joseph Sabine


المبيد 2: يوم الحساب  هو فيلم حركة وخيال علمي أمريكي من تأليف وإنتاج وإخراج جيمس كاميرون. الفيلم من بطولة آرنولد شوارزنيجر وليندا هاميلتون وروبرت باتريك وإدوارد فورلونغ. هو الإصدار الثاني ضمن سلسلة المبيد متمم لفيلم سنة 1984 المبيد. الفيلم يتبع سارة كونور (هاميلتون) وابنها صاحب العشرة سنوات جون كونور (فورلونغ) حيث يحاولان الهرب من مبيد جديد أكثر تطوراً تي-1000 (باتريك)، الذي أرسل عبر الزمن لقتل جون كونور ومنعه من أن يصبح قائد المقاومة البشرية في المستقبل. مبيد ثاني أقل تطوراً (شوارزنيجر) يرسل أيضاً عبر الزمن لحماية جون.

المؤثرات البصرية للفيلم عدت طفرة كبيرة في الصور المنشأة بالحاسوب (CGI)، منها أول استخدام للاقط حركة بشري طبيعي لشخصية مصنوعة بالحاسوب، وأول شخصية رئيسة مصممة جزئياً بالحاسوب. المبيد 2 حقق نجاح تجاري ونقدي كبير، وتلقى عدة جوائز، منها 4 جوائز أوسكار لأفضل مونتاج صوتي وأفضل خلط أصوات وأفضل مكياج وتصفيف شعر وأفضل تأثيرات بصرية.

القصة
بعد تدمير سارة كونور ليندا هاميلتون للسايبورغ والذي كان يلعب دوره الممثل آرنولد شوارزنيجر في الجزء الأول ضمن مكبس هيدروليكي وهربها لتلد ابنها «جون كونور» قائد المقاومة البشرية ضد الألات في المستقبل. لم يبق من السايبورغ سوى ذراع بحالة سليمة.تقوم شركة سكاي نت الأمنية "Skynet" بدراسة هذه الذراع المتطورة جداً ومحاولة تكملة النموذج لإنسان ألي كامل بنفس الميكانيكية المستخدمة للذراع، وهذا النموذج هو بذرة الألات الشريرة في المستقبل. تقوم الألات من المستقبل بإرسال سايبورغ جديد لللأرض متطور من الموديل T-1000 للعام 1995م للقضاء على جون كونور زعيم المقاومة بالمستقبل.
تقوم المقاومة في المستقبل بالإمساك بسايبورغ من موديل السايبورغ المرسل بالجزء الأول وتقوم بتعديل برمجته وتصبح مهمته الأساسية حماية جون كونور. السايبورغ الحديث T-1000 مكون من مادة تفاعلية كالزئبق هي "mimetic polyalloy" والتي تعيد تشكيل نفسها تلقائياً عند تجزئها لذلك فإن الطلقات النارية لا تؤثر به لأنه يعيد تشكيل نفسه بسهولة لأي هيئة، لذلك فهو يتخذ أشكال أشخاص بنسخ طبق الأصل. في هذا الوقت تكون سارة كونور ليندا هاميلتون والدة جون كونور في أحد المستشفيات النفسية، وجون يعيش مع عائلة بالتبني وعمره 11 سنة. يصل السايبورغ على دراجته لمنزل جون ويأخذه ليهربان بعيداً عن متناول السايبورغ T-1000، ويجبر جون أرنولد عل الذهاب للمستشفى لحماية والدته لأنها ستكون الهدف الثاني لـ T-1000. يصل الأليان للمستشفى ويتجابهان في أحداث شيقة جداً.يبقى T-1000 يلاحق جون وسارة وتنتهي الأحداث في مصنع لصهر المعادن وهناك يسقط T-1000 في حمم المعادن المنصهرة ويذوب فيها
بعد تدميرT-1000 يقوم جون كونور الصغير بتدمير اليد الألية ورقاقة عندها يقرر المدمر أنه ما تزال رقاقة واحدة ويجب تدميرها عندها يطلب المدمر آرنولد شوارزنيجر من سارة كونور ب إنزاله إلى حمم المعادن المنصهرة لكن جون كونور يحاول إقناع المدمر بعدم الذهاب والبقاء معه وفي النهاية يودع المدمر جون كونور وأمه وينزل إلى حمم المعادن المنصهرة ويقوم بتدمير نفسه.

مراجع

وصلات خارجية

 Terminator 2: Judgment Day - Script

أفلام أمريكية
أفلام أمريكية عن انتقام
أفلام أمريكية في عقد 1990
أفلام أنتجها جيمس كاميرون
أفلام السفر عبر الزمن
أفلام المخرج جيمس كاميرون
أفلام إثارة وحركة أمريكية
أفلام إستوديو كانال
أفلام إنتاج 1990
أفلام إنتاج 1991
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1990
أفلام ترمنايتور
أفلام تري ستارز بيكشرز
أفلام تقع أحداثها في 1997
أفلام تقع أحداثها في 2029
أفلام تقع أحداثها في المستقبل
أفلام تقع أحداثها في سنة 1995
أفلام تقع أحداثها في كاليفورنيا
أفلام تقع أحداثها في لوس أنجلوس
أفلام تقع أحداثها في نيومكسيكو
أفلام تكنو وإثارة
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل تأثيرات بصرية
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل خلط أصوات
أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل ماكياج
أفلام خيال علمي مغامرات
أفلام خيال علمي وحركة أمريكية
أفلام خيال علمي وحركة عقد 1990
أفلام ديستوبيا
أفلام ديستوبيا إنتاج عقد 1990
أفلام سايوبرغ
أفلام صنعت باستخدام صور الحاسوب
أفلام عن تأثير التقنية
أفلام فتيات مع أسلحة
أفلام كارلوكو بيكشرز
أفلام ليون غيتز إنترتينمنت
أفلام ما بعد نهاية العالم
أفلام متممة أمريكية
أفلام متممة إنتاج عقد 1990
أفلام مصورة في كاليفورنيا
أفلام مصورة في لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أفلام مصورة في نيومكسيكو
أفلام مطاردة أمريكية
أفلام مطاردة في عقد 1990
أفلام من إنتاج غيل آن هيرد
أفلام نهاية العالم
تغير الشكل في الأفلام
تغيير الشكل في الأعمال الخيالية
تقنية النانو في الأعمال الخيالية
حروب خيالية
نصوص سينمائية كتبها جيمس كاميرون

ترمنايتور 2: جادجمنت داي


تعداد الولايات المتحدة 1950 كان التعداد السابع عشر للسكان يجرى في الولايات المتحدة. تم إجراء التعداد في 1 أبريل 1950. تم تقدير العدد الكلي للسكان بحوالي 150,520,798 بزيادة 14.5% عن التعداد السابق في عام 1940.

مراجع

وصلات خارجية
 بيانات تاريخية لتعداد سكان الولايات المتحدة

الولايات المتحدة في 1950
تعداد سكان الولايات المتحدة
تعداد السكان في 1950

تعداد الولايات المتحدة 1950


A discografia de Onew é composta por dois extended plays, oito singles (incluindo três como artista convidado) e seis aparições em trilhas sonoras.

Antes de estrear oficialmente como um artista solo, Onew lançou singles para projetos especiais e trilhas sonoras. Como "Starry Night", um single colaborativo com Lee Jin-ah para o projeto Station.

O primeiro extended play de Onew, intitulado Voice, foi lançado em 5 de dezembro de 2018, tendo como lead single a canção "Blue". Logo após seu lançamento o EP alcançou o primeiro lugar nas paradas do iTunes em 23 países, além de debutar na segunda posição na parada oficial de álbuns da Coreia do Sul, Gaon, e vender mais de 69 mil cópias em seu primeiro mês de lançamento. Em 11 de abril de 2022, seu segundo EP, Dice, foi lançado juntamente com o lead single de mesmo nome.

Álbuns de estúdio

Extended plays

Singles

Como artista principal

Como artista convidado

Colaborações

Aparições em trilhas sonoras

Composições

Vídeos musicais

Notas

Discografias de músicos da Coreia do Sul
Discografias de música pop

Discografia de Onew


An Dendrochilum cootesii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henrik Aerenlund Pedersen. An Dendrochilum cootesii in nahilalakip ha genus nga Dendrochilum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dendrochilum

Dendrochilum cootesii


Giorgio Kienerk, né à Florence le  et mort à Fauglia le , est un artiste peintre, sculpteur, graphiste, enseignant et illustrateur italien.

Biographie
Fils de Marco Kienerk, d'origine suisse, employé au ministère de l'Instruction publique alors basé à Florence, et de Stéphanie Gallyot, d'origine française, Giorgio Kienerk est placé par son père pour apprendre le dessin et la sculpture auprès d'Adriano Cecioni, avec qui il resta jusqu'à sa mort, en mai 1886. L'académie des beaux-arts de Bologne décerne à Kienerk en 1892 le prix Baruzzi pour L'Anguille, une pièce en marbre ; entre-temps, il complète sa formation auprès du peintre Telemaco Signorini. Ses maîtres sont proches du mouvement pictural des Macchiaioli. Entre 1886 et 1892, il expose sculptures et peintures à la galerie Promotrice de Florence.

Vers 1890, avec d'autres jeunes artistes toscans comme Plinio Nomellini, Oscar Ghiglia, Mario Puccini, Ludovico Tommasi qui formeront plus tard le mouvement des « peintres post-Macchiaioli », Kienerk se tourne vers de nouvelles orientations artistiques et culturelles de tendance internationale, telles que le divisionnisme, le symbolisme et l'Art nouveau, qui lui permettent de montrer son travail sur la scène européenne. En 1901, Aby Warburg visite son atelier florentin.

Kienerk est présent à la Biennale de Venise de 1899 à 1905 et au salon de la Société nationale des beaux-arts en 1902 et 1903, années durant lesquelles il séjourne à Paris.

Au tournant du siècle, il s'intéresse non seulement à la peinture et à la sculpture, mais aussi aux arts graphiques. Faisant preuve d'une certaine inventivité, il travaille comme illustrateur pour des magazines tels que Cocorico, Gil Blas, Emporium, Fiammetta, Il cavalier Cortese, Italia Ride, Novissima, La Riviera Ligure (1903-1919), Avanti! della domenica, particulièrement significatives de l'évolution de son style.

À partir de 1905, pendant trente ans, il occupe le poste de directeur de l'École civique de peinture (Civica Scuola di Pittura) de Pavie, tout en se consacrant pleinement à l'enseignement, et sans négliger sa propre activité d'artiste.

En 1921, il expose cinq tableaux à la Società per le Belle Arti ed Esposizione Permanente à Milan, pour l'exposition des artistes vénitiens-toscans-lombards : Strada di campagna, Mattino d'estate, Nel parco, Sera, et Il Pagliaio.

Kienerk meurt en 1948 dans la maison familiale située à Poggio alla Farnia près de Fauglia, où il passait chaque été depuis 1919, lieu qui inspira un grand nombre de ses œuvres ; la ville lui dédie un musée en 2009.

Annexes

Notes et références

Liens externes

Art nouveau en Italie
Peintre italien du XIXe siècle
Peintre italien du XXe siècle
Sculpteur italien du XIXe siècle
Sculpteur italien du XXe siècle
Illustrateur italien
Naissance en mai 1869
Naissance à Florence
Décès en février 1848
Décès dans la province de Pise

Giorgio Kienerk


Semion Solomonovici Gerștein (în ; ) a fost un fizician teoretician rus.

Gerștein a absolvit Universitatea de Stat din Moscova în 1951; după trei ani ca profesor în Regiunea Kaluga, s-a întors la Moscova, unde a făcut parte din grupul de cercetare al lui Lev Landau. A obținut titlul de doctor în 1958 și titlul de doctor docent în 1963. A fost, succesiv, cercetător la Institutul Unificat de Cercetări Nucleare (Dubna) și la Institutul de Fizica Energiilor Înalte (acceleratorul de particule de la Serpuhov), apoi profesor la Institutul de Fizică și Tehnologie din Moscova.

Semion Gerștein, împreună cu Iakov Zeldovici, a dat o formulare a teoriei V–A a interacției slabe, independentă de lucrările lui Richard Feynman, Murray Gell-Mann, Robert Marshak și George Sudarshan; tot ei au stabilit o limită superioară pentru masa neutrinului, pe baza unor considerații cosmologice.

Note

Legături externe

Nașteri în 1929
Decese în 2023
Fizicieni ruși
Membri ai Academiei Ruse de Științe

Semion Solomonovici Gerștein


Kim Haagensen (født 10. august 1972) er en dansk floorballspiller og regnet som en af de bedste spillere, Danmark har haft, og er blevet kåret til årets spiller i Danmark, været topscorer i ligaen samt deltaget VM.

I 1990 spiller han sin første kamp mod Hirtshals. Kampen blev vundet og Kim Haagensen var med til at stifte Frederikshavn Bulldogs i 1991/92, hvor han i mange år skulle være en dominerende spiller på banen.

Som spiller deltog han i sit første DM i sæsonen 1991/92, hvor han med Frederikshavn vandt sølv.

Kim Haagensen debuterede på landsholdet ved Danmarks første VM i 1998, 26 år gammel.

Kim er gift med Anne-Mette Haagensen og sammen har de datteren Maria Haagensen.

Karriere

Frederikshavn Bulldogs
6 sæsoner blev det til i Frederikshavn Bulldogs, hvor Kim Haagensen var den farligste angriber i Danmark i de sæsoner. Kim Haagensen var i 4 DM finaler uden at vinde guld, samt fik 2 bronzemedaljer.

Brønderslev
Med skiftet til Brønderslev blev det til endnu en tabt DM finale, og sæsonen efter var han retur i barndomsklubben.

Frederikshavn Bulldogs
Endelig blev det til DM guld da Frederikshavn vandt over Rødovre i finalen og sæsonen efter blev det til DM bronze.

FC Outlaws
Naboerne i Frederikshavn FC Outlaws blev næste klub, og i 2 sæoner hos FC Outlaws blev det til 2xDM guld, samt to sæsoner hvor Kim Haagensen havde et pointsnit på over 5 pr kamp

Frederikshavn Bulldogs
Karrieren blev sluttet af i barndomsklubben, hvor Kim Haagensen i en alder af 36 år indstillede karrieren. Det blev til endnu et DM da Frederikshavn Bulldogs vandt DM i sæsonen2006/07

Landskampe
Kim Haagensen deltog ved VM i 1998 og i 2000, og begge gange blev det til 4.pladser til DM, hvilket er det bedste et Dansk landshold har præsteret.

Ved VM i 2000, er Kim Haagensen spilleren med de afgørende scoringer. Mod Letland sikrer han en 3-2 sejr med 22 sekunder tilbage af kampen. og mod Norge hvor han sikrer Danmark 1-1 og dermed en plads i VM semifinalen, scorer han på et typisk Kim Haagensen mål. En lang bold spilles op fra en dansk back til Kim Haagensen der modtager bolden med ryggen til målet, men i en glidende bevægelse drejer rundt og enkelt udligner igen i slutningen af 3.perione.

Hædersbevisninger
5 x topscorer i DM slutspillet (1995/96, 1999/00, 2001/02, 2002/03 og 2006/07)

6 x topscorer i grundspillet (1993/94, 1995/96, 1999/00, 2001/02, 2002/03, 2003/04

Årets spiller 2003.

Statistik

Referencer

Floorballspillere fra Danmark

Kim Haagensen


غرم (Ғарм) هي مدينة في مقاطعة كاروتيغين في طاجيكستان.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لغرم:

مراجع

أماكن مأهولة في طاجيكستان
مدن طاجيكستان
أماكن مأهولة في مقاطعات التبعية الجمهوري

غرم


Osmanlı Devleti'nde bir padişah öldüğünde devlet memurlarının tümünün de görevi sonaererdi. Bu nedenle yeni hükümdar tahta çıkar çıkmaz, devlet memurlarının yeniden görevlendirilmesini isterdi. Hiyerarşik olarak, yukarıdan aşağıya gerçekleştirilen uygulamadır.

Osmanlı devlet teşkilatı

Umum hilatı


er en form for japanske nudler. Navnet bruges dog især om den nudelsuppe, der laves med dem. Retten stammer oprindeligt fra Kina, hvor den er kendt som lamian (拉麵 / 拉面, laamiàn) men den blev overtaget og tilpasset af det japanske køkken i det 19. århundrede. I Japan sælges ramen i specielle restauranter, , der typisk har specialiseret sig i netop denne ret. Udenfor Japan kendes ramen først og fremmest som færdigret.

Betydning

Ramen hører til de vigtigste af de japanske retter, der ville blive omtalt som fastfood i Europa. Alene i Tokyo er der over 5.000 ramen-restauranter, og i hele Japan regner man med, at der er over 200.000. Restauranterne findes i forskellige størrelser. I de fleste større japanske byer finder man således udover ramen-ya, der kan sammenlignes med almindelige restauranter, også mobile salgsstande kaldet yatai og de grillbarlignende tachigui. Mange af ramen-restauranterne har en egen, ofte hemmelig, opskrift, der typisk har et stærkt regionalt præg. En række japanske steder er kendt for deres ramen; Sapporo (miso-ramen), Asahikawa, Kitakata (shoyu), Sano (shoyu), Ogikubo i Tokyo (Shoyu), Takayama, Wakayama, Onomichi, Hakata i Fukuoka (tonkotsu), Kumamoto (tonkotsu).

I nyere tid forsøger man også at udvide udbuddet med nye varianter.

Internationalt betragtes ramen-restauranter ofte som en trend. I Tyskland, Østrig og Schweiz er der for eksempel åbnet en række restauranter, der har specialiseret sig i denne japanske ret.

Udenfor Japan har ramen en meget større betydning som færdigret end som frisk fremstillet. I 2007 blev der solgt ca. 97,9 mia. pakker på verdensplan med Kina, Japan, Indonesien og USA som de største aftagere.

Tilberedning

Nudler

Dejen til de fleste ramen-nudler består af hvedemel, salt og vand. Ofte tilføjes der også vand fra Kan-søen i Indre Mongoliet kaldet kansui eller kunstigt fremstillet kansui. Med sit store indhold af potaske og soda samt spor af fosforsyre giver det nudlerne deres specielle gullige farve og deres specifikke smag. I et vist omfang benyttes der også æg i stedet for kansui, men der findes også nudler helt uden kansui og æg.

I alt skelnes der mellem fire grundtyper - kansoumen (, tørrede ramen-nudler), namamen (, friske ramen-nudler), mushimen (, røgede ramen-nudler) og insutanto raamen (, instant-ramen-nudler). Mens de friske ramen-nudler bør bruges samme dag de laves eller kun opbevares kort i køleskab, kan instant-ramen-nudler holder sig i flere måneder.

Suppe

Alt afhængig af grundlaget og den anvendte suppe kan der skelnes mellem forskellige grundtyper af ramen:
 Shoyu-ramen () er baseret på en suppe, der først og fremmest er krydret med japansk sojasovs. Suppen er mest klar og brunlig. Denne variant er den mest udbredte i Tokyo.
 Ved miso-ramen () bestemmes smagen af miso, en paste af fermenterede sojabønner. Der krydres ofte med chili. Da fremstillingen af miso er underlagt regionale forskelle, kan suppen til miso-ramen se ret forskellig ud.
 Suppen til Shio-ramen () er hovedsageligt baseret på salt og fremstilles ofte ved brug af fiskesuppe. Suppen er for det meste lys og klar.
 Tonkotsu-ramen () finder man først og fremmest på øen Kyushu. Den karakteriseres ved sin hvidlige uklare suppe, der laves gennem lange udkog af svineknogler.

Disse varianter udgør kun de mest gængse grundtyper. Derudover findes der utallige kombinationer og udvidelser af de grundlæggende opskrifter.

Tilbehør
Udover nudlerne og suppen er tilbehøret det bestemmende ved ramen. Der benyttes forskellige former for kød og fisk, grøntsager og sågar andre nudelvarianter, som for eksempel wan tan, spejlæg eller kogte æg og meget mere. Noget af det typiske tilbehør er nori ( hhv. , ristet søtang), negi (), shinachiku (, indbagte bambusspirer), tunfisk, kamaboko (, pureret fiskekød der er presset i form og røget), yakibuta (, svineskinke), chaashuu ( eller , stegt eller kogt svinekød), spinat, majs, shiitake-svampe osv.

Historie

Ramen i det japanske køkken

Ramen stammer oprindeligt fra det kinesiske køkken, men med tiden er den blevet selvstændig og stærkt japansk præget. Indførelsen af kinesiske nudler kan muligvis føres tilbage til lensherren i Daimyat Mito Tokugawa Mitsukuni (1628–1701), som en kinesisk lærd skal have tilberedt nudler for. Den egentlige udbredelse begyndte dog først med Meiji-perioden (1868-1912), altså omkring to hundrede år senere. På det tidspunkt blev ramens smag også i stigende grad tilpasset japansk sædvane. Dengang blev den dog normalt kaldt for shina-soba (, "kinesisk soba"). Efter anden verdenskrig steg populariteten igen, dels fordi import af mel fra USA sænkede prisen på mel, og dels fordi mange japanske soldater vendte tilbage fra Kina og Østasien, hvor de var blevet fortrolige med den lokale mad. Efter krigen begyndte også tiden med Ramen-ya, de grillbar-lignende spisesteder hvor der blev serveret ramen.

Baggrunden for navnet ramen er ikke helt klar. De mest udbredte teorier går på, at det er afledt af den japanske udtale af laamiàn (拉麵, strakte nudler). Andre teorier går på, at det kan føres tilbage til andre kinesiske ord, for eksempel lǎomiàn (老麵, gamle nudler) eller lǔmiàn (鹵麵, en nudelret med jævnet sovs).

I Yokohama ligger Ramen-museet, hvor man har genskabt en del af byen, som den så ud i 1950'erne. Her kan man blandt se berømte ramen-steder, hvor man kan indtage deres respektive ramen.

På varme sommerdage bliver ramen også spist i en kold udgave (hiyashi soba). På trods af navnet består denne ret ikke ligesom soba af nudler af boghvede men af ramen-nudler.

Ramen i andre asiatiske lande
Supper, der minder om ramen, kan findes i mange andre asiatiske lande. Det bedste eksempel er den koreanske ramyeon (라면, ofte også ramyun), der dog i almindelighed er meget mere krydret med chili og derfor betydeligt stærkere end japansk ramen. Gimchi (김, også kimchi), fermenteret, konserveret kål med chili, er et af de mest almindelige tilbehør i det koreanske køkken og bruges således ofte også som tilbehør til ramyeon. I Japan kan man dog også finde ramen på koreansk vis, hvilket kan skyldes, at japanere af koreansk afstamning udgør landets største etniske mindretal.

I Kina finder man først og fremmest instant-ramen men kun i mindre grad friske nudelsupper. Nudler, der minder om dem der bruges i ramen, finder man først og fremmest som stegte nudler i retter som chǎomiàn (炒麵 / 炒面, ofte også chow mein), der minder om den japanske yakisoba. I det vietnamesiske køkken finder man en nudelsuppe ved navn phở, hvor nudler og tilbehør overkoges sammen med varm suppe. Nudlerne er brede nudler af rismel. Der kendes dog ikke til nogen forbindelse til ramen.

Ramen som færdigret

Den første ramen-færdigret blev bragt på markedet som Chicken Ramen i Japan i 1958 af firmaet Nissin Food Products. Opfinderen af færdig-nuddelsuppen var den japanske erhvervsmand Momofuku Andou, der var bestyrelsesformand for firmaet indtil sin død 5. januar 2007. Det første år solgte firmaet 13 mio. pakker, men allerede andet år var det steget til 60 mio. Nudlerne i den første instant-ramen var krydret på forhånd, så det var ikke nødvendigt at tilføje krydderier bagefter. Der blev reklameret for produktet med sloganet "Tilføj bare varmt vand og vent to minutter". Til at begynde med var instant-ramen seks gange så dyrt som et tilsvarende produkt med friske nudler. Men sammen med andre produkter til hurtig mad og drikke, så som kaffepulver, blev nudelsuppen stadig mere udbredt. Mængden at tilbudte produkter steg med udbredelsen, så snart efter blev der også tilbudt andre traditionelle nudelretter så som yakisoba eller wan tan som færdigretter.

I dag gøres næsten alle nudler i instant-ramen holdbare ved fritering. De friske nudler bliver dyppet i varm olie, så vandet i dem fordamper, og nudlerne bliver tørre, efter olien er dryppet af. Den lave vandindhold (<10 %) forhindrer spredning af mikroorganismer, så der kan opnås en høj holdbarhed uden brug af konserveringsmidler. Siden slutningen af 1960'erne findes der dog også en metode til at gøre ramen-nudler holdbare uden brug af fritering. Disse Non-Fry-Ramen bliver tørret ved en behandling med varm luft, hvilket øger holdbarheden. Da smagen lider under den proces, må tabet udlignes ved tilføjelser i krydderiblandingen.

Den første instant-ramen udenfor Japan blev produceret af det sydkoreanske firma SamyangFoods i samarbejde med det japanske firma Myojo Foods Co. i 1963. I 1966 startede firmaet Lotte Industrial Company (siden 1978 Nong Shim) ligeledes i Sydkorea en produktion af yderligere ikke-japanske instant-ramen. Firmaet er i dag den største producent af nudelsupper som færdigretter og har store markedsandele i Japan og USA. Nong Shim er først og fremmest kendt for sit siden siden oktober 1986 producerede mærke sin ramyeon (신라면), der dækker over ramen i stærkt krydret oksekødssuppe.

I 1971 præsenterede firmaet Nissin en yderligere nyudvikling fra Momofuku Andou, der udvidede ramen-markedet: i stedet for at sælge de enkelte ingredienser i en plasticpose, blev nudlerne og krydderierne pakket i et plastikbæger, der samtidig kunne bruges til at spise af. Da Cup Noodles i modsætning til andre instant-nudler ikke skulle koges men blev overhældt med kogende vand, måtte hvedemelet delvist erstattes af kartoffelmelsstivelse. Derved opnås at nudlerne bliver klar uden at skulle koges i længere tid. Ideen med Cup Noodles blev ligeledes en stor succes og blev overtaget af producenter – ikke kun af nudelsupper – i Sydkorea dog først ti år senere i november 1981 af Nong Shim.

Større portioner tilbydes ikke i kopper men i skåle under navnet Bowl Noodles. I Japan sælges der mere Cup- og Bowl-Ramen end pakket i plastikposer (andel 2004: 61,4 %).

I slutningen af 1980'erne kom der friske udon-nudler som færdigretter på markedet, og kort efter fulgte nama, færdigretter med friske ramen-nudler. Da holdbarheden imidlertid ligger langt under den for tør instant-ramen, har denne variant af instant-ramen ikke fået nogen betydning udenfor Japan.

Den første instant-ramen i USA var firmaet Nissins Top Ramen, der kom på markedet der i 1970. I mellemtiden er det blevet stærkt udbredt og billigt, så det ofte bruges som et negativt synonym for enkel og især af studerende tilberedt mad. Fra USA nåede produktet videre til andre vestlige lande, for eksempel de tysktalende lande. Der kan meget instant-ramen af asiatisk herkomst kun findes i asiatiske butikker, men der er også et lille udvalg af instant-ramen, der til dels er tilpasset markedet, i store supermarkeder. For det meste er der tale om Top Ramen fra Nissin, men Demae Ramen eller Cup Noodles fra samme firma tilbydes også. Disse instant-ramen bliver dog ikke importeret fra Japan men fremstilles i europæiske afdelinger af firmaet i Tyskland og Ungarn. Europæiske firmaer tilbyder ikke instant-ramen. Der findes dog instant-nudelsuppe, hvis smag omtales som "asiatisk", for eksempel produkter fra serien Magic Asia fra Nestlé-mærket Maggi. Da Maggi kan findes verden over med forskellige produkter, er det imidlertid intet under, at Maggi-instantnudler også kan findes i dele af Østasien, især i Singapore og Malaysia.

Den første ramen for astronauter blev ligeledes produceret af Nissin. Sammen med Japan Aerospace Exploration Agency (JAXA) blev der fra 2001 udviklet en suppe, der var tilpasset kravene til ernæring for rumrejsende. Første gang Space Ramen var i brug var på rumfærgen Discoverys flyvning i STS-114 i juli og august 2005, hvor japaneren Noguchi Souichi deltog. Han kunne vælge mellem smagsvarianterne shouyu ramen, miso ramen, curry ramen og tonkotsu ramen.

Ramen i film, litteratur og kunst
Den japanske film Tampopo (, 1985) fra instruktøren Juuzou Itami er nok det kendeste værk, hvor ramen spiller en central rolle. I filmen vises i episoder, der indgår sig i den samlede handling, hvilken betydning mad har i livet for forskellige personer. Men selv om filmen gav ramen stor popularitet, gav den også anledning til nogle misforståelser. For eksempel er der ingen ritualer forbundet med hvordan man skal spise ramen, sådan som er der er ved teceremonier. Det bliver dog klart for tilskueren, når denne forstår den ironiske humor hos den gamle mand, der indfølende tager sig af en overivrig ung mand, der vil lære hemmeligheden bag det at spise ramen.

En anden film der beskæftiger sig med ramen er den amerikanske film The Ramen Girl (2008) fra instruktøren Robert Allan Ackermann. Den handler om en ung amerikansk kvinde, spillet af Brittany Murphy, der kommer til Tokyo for at lære faget som ramen-kok.

Ramen optræder i mange anime og manga. I mangaen Kinnikuman optræder der for eksempel en figur ved navn Ramenman, der blev så populær, at han fik sig egen mangaserie. Naruto Uzumaki, hovedpersonen i den berømte mangaserie Naruto, spiser også helst ramen. Det sammen gør Inuyasha fra mangaserien af samme navn.

I animeen Lupin III må Inspektør Zenigata, der ofte er på farten og kun har en beskeden konto til rådighed, ofte ernærer sig af Cup Noodles, som han altid har en masse med af.

I Hayao Miyazakis tegnefilm Ponyo på klippen ved havet indgår en scene, hvor guldfiskpigen Ponyo får sit livs første portion ramen, iscenesat så publikum lærer, hvordan retten serveres og nydes.

Ramen (ofte skrevet RAmen) er også den traditionelle afslutning på alle bønner til Det flyvende spaghettimonster, guddommen der blev skabt af Bobby Henderson i juni 2005 som en satire over trosfællesskaber, der er baseret på kreationisme.

Noter

Litteratur
 Ron Konzak: The Book of Ramen. Lowcost Gourmet Meals Using Instant Ramen Noodles. Turtleback, Madison/Wisconsin 1995,  (engelsk)

Eksterne henvisninger

  (engelsk)
 "Here Comes Ramen, the Slurp Heard Round the World", The New York Times, 10. november 2004.

Pasta
Mad fra Japan

Ramen


Gorjana Gjurić (Zagreb, 26. prosinca 1946. -  Zagreb, 18. ožujka 2018. ) bila je pedijatrica, aktivna posebno u zaštiti ljudskih prava, prava žena i prava pacijenata i pacijentica. Najveći dio radnog vijeka provela  u Klinici za pedijatriju Kliničkog bolničkog centra Zagreb. Objavila je 120 znanstvenih i stručnih radova iz područja neonatologije, intenzivnog liječenja i prirođenih metaboličkih bolesti te iz područja bioetike i prava djeteta.

Životopis
U Zagrebu je završila osnovno i srednjoškolsko obrazovanje i Medicinski fakultet Sveučilišta u Zagrebu (generacija 1965-1970).  Magistrirala je 1981. godine, a doktorirala 1985. godine.

Nakon obaveznog staža specijalizirala je pedijatriju u tadašnjoj Klinici za pedijatriju Kliničke bolnice "Dr. M.  Stojanović", danas "KBC Sestre milosrdnice,  a zatim u Klinici za dječje bolesti KBC Zagreb. Specijalistički ispit iz pedijatrije položila veljači 1977.

Od 1977. do 1985. i od 1990 do 1991. radila kao odjelna pedijatrica u Zavodu za metaboličke bolesti Klinike za dječje bolesti KBC Zagreb. Od 1985. do 1990. bila je predsjednica Kolegijalno-poslovodnog organa tadašnjeg OOUR-a Klinike za dječje bolesti Medicinskog fakulteta i KBC Zagreb. Od srpnja 1991. do travnja 1994. bila je v.d. voditelja Zavoda za neonatologiju i intenzivno liječenje Klinike za pedijatriju u KBC Zagreb.

Stručni rad Gorjane Gjurić obuhvaćao je prvenstveno razne aspekte patologije dojenčadi i novorođenčadi s težištem na prirođenim bolestima metabolizma i  intenzivnom liječenju i njezi životno ugrožene djece.

Sudjelovala je u organiziranju i razvijanju programa sistematskog traganja i ranog otkrivanja i liječenja fenilketonurije i konatalne hipotireoze u populaciji novorođenčadi Zagreba i Hrvatske i u organiziranju i unapređenju intenzivnog  liječenja novorođenčadi i veće djece. Bavila se problemima bioetike u pedijatriji-neonatologiji, zlostavljanja djece i pravima djece u bolnici.

Stručno se usavršavala u više renomiranih sveučilišnih pedijatrijskih klinika u inozemstvu: 1983. u Heidlbergu, 1983. i 1992. u  Mainzu te 1989. u Sjedinjenim Američkim Državama u Women's Hospital i Children's Hospital of LA.

Inicijativa liječnika/ca za reguliranje prava na priziv savjesti u medicini
Gjurić je 2014. godine s ginekologinjom Jasenkom Grujić i ginekologom i dr. sc. Dubravkom Lepušićem pokrenula neformalnu Inicijativu liječnika/ca za reguliranje prava na priziv savjesti u medicini. Neregulirani priziv savjesti zdravstvenih radnika i radnica u području reproduktivne skrbi dovodi do situacije da ovlaštene javne zdravstvene ustanove obustavljaju prekide trudnoće na zahtjev žene. Iako nema javnoga registra, istraživanje koje je provela Pravobraniteljica za ravnopravnost spolova pokazuje da se 58,8% ginekologa i ginekologinja u javnozdravstvenom sustavu poziva na priziv savjesti u postupcima prekida trudnoće.

Inicijativa je predlagala donošenje Zakona o pravu na priziv savjesti u medicini koji bi uredio pravo poziva na priziv savjesti u zdravstvenoj djelatnosti.

Radovi

 Trideset godina novorođenačkog skrininga u Hrvatskoj- rezultati i perspektive, 2008
 Pedijatrija, 2000
 Pregled otrovanja djece u petogodišnjem razdoblju, 1996.

Izvori

Vanjske poveznice
 Centar za edukaciju, savjetovanje i istraživanje

Hrvatski liječnici
Hrvatski zdravstveni aktivisti
Hrvatski borci za ljudska prava

Gorjana Gjurić


Le Festival international  d'Arsenal du livre a lieu chaque année au printemps à Kiev, en Ukraine. Il s'agit d'un événement national fondé par Mystetskyi Arsenal et qui s'est tenu pour la première fois du 28 mai au 1er juin 2011, organisé par Olha Zhuk.

Festival
Le Festival du livre d'Arsenal est une foire destinée aux artistes et écrivains. On rapporte que plus de 150 éditeurs ukrainiens assistent chaque année à des présentations et que plus de 500 écrivains et artistes de différentes disciplines de plus de 50 pays y ont assisté.

Thèmes
À partir de 2017, les organisateurs ont sélectionné un thème sur lequel les candidatures doivent se concentrer et discuter.

En 2017, le thème " Rire. Peur. Puissance" a été choisi en réaction au 175e anniversaire de la publication de "Eneyida" d'Ivan Kotlyarevskyi', le festival a été organisé par Tetyana Terekhova.

En 2018, le thème "Le Projet du Futur" a été choisi et le festival a été organisé par Vira Baldyniuk.

En 2019, le thème "Quartier : discussion ouverte" a été choisi et le festival a été organisé par Vira Baldyniuk.

Le thème "Sceptique optimisme" a été choisi pour le festival 2020 qui a été organisé par Rostyslav Semkiv. Cependant, en raison de la pandémie de COVID-19, le 10e festival a été reporté du 26 au 30 mai 2021.

Références

Littérature ukrainienne

Festival d'Arsenal du livre


Damendoppel der Olympischen Sommerspiele 1920.

Das Finale bestritten Kathleen McKane Godfree und Winifred McNair gegen Winifred Beamish und Dorothy Holman, das McKane und McNair in zwei Sätzen gewannen. Im Spiel um die Bronzemedaille gewannen Élisabeth d'Ayen und Suzanne Lenglen durch walkover gegen Fernande Arendt und Marie Storms.

Ergebnisse

Zeichenerklärung

Weblinks
 Draw auf ITFtennis.com (englisch)
 Ergebnisse auf sportsreference (englisch)

Tennis-Damendoppel
1920
Tennisturnier in Antwerpen
Tennisturnier 1920

Olympische Sommerspiele 1920/Tennis/Damendoppel