La Villa des Cent Regards, parfois surnommé "Château du nain", "Maison du fada", "Chateau miniature", ou encore "château trois pièces cuisine" par Télérama le 7 octobre 1981, est une construction atypique réalisée à partir d'une villa des années 30, érigée par Victor Grazzi, un coffreur cimentier d'origine italienne, au 1000 rue de la Roqueturière, dans le quartier d'Aiguelongue à Montpellier.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Palais idéal
 Architecture naïve
 Cathédrale Nuestra Señora del Pilar
 Environnement visionnaire
 Jardin Rosa Mir
 Maison Picassiette
 Tour d'Eben-Ezer
 Maison aux avions
 Maison du Petit-Paris
 Maison Bleue (Dives-sur-Mer)
 Musée Robert-Tatin
 Rochers sculptés de Rothéneuf
 Portmeirion
 La Scarzuola

Liens externes
 La Villa des Cent Regards, un patrimoine insolite au cœur de Montpellier, site officiel

Architecture éclectique en France
Architecture naïve
Art naïf
Art brut
Art brut en France

Villa des cent regards


Alaturka Benim Canım, Emel-Erdal ikilisinin ikinci ve son albümüdür.

Şarkı listesi
 "Kent Bu" (söz: Bora Ebeoğlu - müzik & düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Hiç"	(söz: Bora Ebeoğlu - müzik: Emel Müftüoğlu - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Gittin Gideli" (söz & müzik: Erdal Çelik - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Hey Hey" (söz & müzik: Bora Ebeoğlu - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Bir Başka Bahara" (söz: Bora Ebeoğlu - müzik: Erdal Çelik - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Yaz Yaz (Geçkin Kız)" (söz: Bora Ebeoğlu - müzik: Emel Müftüoğlu - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Alaturka Benim Canım" (söz & müzik: Fergan Mirkelam - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Son Arzu (Vurun Ben Öleyim)" (söz & müzik: Bora Ebeoğlu - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Ne Olur" (söz & müzik: Erdal Çelik - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Ağlama Değmez Hayat" (söz: Cengizhan Altınbaş - müzik: Mehmet Ilgın - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Gel" (söz & müzik: Bora Ebeoğlu - düzenleme: Turhan Yükseler)
 "Daha Daha Ne" (söz: Bora Ebeoğlu - müzik: Erdal Çelik - düzenleme: Turhan Yükseler)

Dış bağlantılar
 Alaturka Benim Canım  – Discogs

Emel-Erdal albümleri
1988 albümleri
Pop albümleri

Alaturka Benim Canım


Óláfs saga Tryggvasonar en mesta eller Den større Saga om Olav Tryggvason er en hybrid af flere typer sagaer, der er samlet fra flere kilder i 1300-tallet, men er hovedsageligt en kongesaga. Det er en udvidet biografi om kong Olav Tryggvason med en detaljeret samtale mellem Tryggvason og Hallfreðr vandræðaskáld om kristendommen.
Den tager udgangspunkt i Óláfs saga Tryggvasonar fra Snorri Sturlusons Heimskringla, men udvider fortællingen meget med indhold fra tidligere biografier om Olav Tryggvason skrevet af Oddr Snorrason og Gunnlaugr Leifsson samt mere eller mindre relateret materiale.

Sagaen findes bevaret i flere manuskripter; en tidlig udgave findes i manuskripterne AM 53 fol., AM 54 fol., AM 61 fol., Bergsbók og Húsafellsbók. I den senere udgave findes i AM 62 fol. og Flatøbogen.

Sagaen rummer flere Þáttr og korte sagaer, som ikke er bevaret andre steder.

Referencer

Eksterne henvisninger
 The Saga of King Olaf Tryggwason En engelsk oversættelse fra 1895
 Hèr hefr upp Sögu Ólafs konúngs Tryggvasonar Text based primarily on AM 61 fol.

Nordiske sagaer

Óláfs saga Tryggvasonar en mesta


An Uleiorchis liesneri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Germán Carnevali ngan Ivón Mercedes Ramírez Morillo. An Uleiorchis liesneri in nahilalakip ha genus nga Uleiorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Uleiorchis

Uleiorchis liesneri


Whiteleaf Cross is a cross-shaped chalk hill carving, with a triangular base, on Whiteleaf Hill in Whiteleaf near Princes Risborough in Buckinghamshire.

It sits above the road to the east of the hamlet, whose name is first found in the form White Cliff in the eighteenth century, referring to the white chalk cliff. The cliff is probably a natural formation, older than the cross.

The date and origin of the cross are unknown. It was mentioned as an antiquity by Francis Wise in 1742, but no earlier reference has been found. The cross is not mentioned in any description of the area before 1700.

The Act for enclosing the common lands in the Parish, completed on 23 September 1839, specifically required that: in order to preserve within the parish of Monks Risborough the ancient memorial or landmark there called White Cliffe Cross and the Commissioners were to allot to the Lord of the Manor the cross itself and so much of the land immediately surrounding it as shall in the judgment of the Commissioners be necessary and sufficient for rendering the same conspicuous and that it should not be planted or enclosed and should for ever thereafter remain open. The Lord of the Manor was to be responsible to renew and repair it. In the event the Commissioners allotted  of land for this purpose.

Various books published in and since the 18th century have speculated on the origin of the cross, but without any supporting evidence. Theories included a Saxon celebration of a victory over the Danes, a phallic symbol later Christianised, a direction sign for a (non-existent) medieval monastery, soldiers in the Civil War amusing themselves when they had nothing better to do, and a seventeenth-century alternative to a village cross.

It was depicted in paintings by Paul Nash. One, from 1922, is in the collection of the British Council, another, from 1931, is in the Whitworth Art Gallery in Manchester.

In addition to the cross, there is a neolithic barrow on Whiteleaf Hill, which is near the top of the cross but very unlikely to have any connection with it.

The cross is protected by the county as part of the 11-hectare (27 acre) Whiteleaf Hill Nature Reserve.

References

External links
 Whiteleaf Hill Nature Reserve - Buckinghamshire County Council
 Hill figure on Whiteleaf Hill, known as the Whiteleaf Cross, Historic England

Hill figures in England
Nature reserves in Buckinghamshire
Scheduled monuments in Buckinghamshire

Whiteleaf Cross


Jessie (Shattered Image) est un film américain réalisé par Raoul Ruiz, sorti en 1998.

Synopsis
Jessie, une tueuse à gages, rêve qu'elle est a été victime d'un viol pendant sa lune de miel.

Fiche technique
 Titre : Jessie
 Titre original : Shattered Image
 Réalisation : Raoul Ruiz
 Scénario : Duane Poole
 Musique : Jorge Arriagada
 Photographie : Robby Müller
 Montage : Michael J. Duthie
 Production : Susan Hoffman, Barbet Schroeder et Lloyd A. Silverman
 Société de production : Fireworks Entertainment, Schroeder Hoffman Productions, Seven Arts Pictures et The Artists' Colony
 Pays : ,  et
 Genre : Drame, fantastique, thriller
 Durée : 102 minutes
 Dates de sortie :
 :
 :

Distribution
 William Baldwin : Brian
 Anne Parillaud : Jessie Markham
 Lisanne Falk : Paula / Laura
 Graham Greene : le détective
 Bulle Ogier : Mme. Ford
 Billy Wilmott : Lamond
 O'Neil Peart : Simon
 Leonie Forbes : Isabel

Distinctions
Le film a été nommé à l'ALMA Award du meilleur réalisateur latino.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 1998
Film canadien sorti en 1998
Film britannique sorti en 1998
Film dramatique américain
Film dramatique canadien
Film dramatique britannique
Film fantastique américain
Film fantastique canadien
Film fantastique britannique
Thriller (film) américain
Thriller (film) canadien
Thriller (film) britannique
Film réalisé par Raoul Ruiz
Film produit par Barbet Schroeder
Film sur les rêves

Jessie (film, 1998)


Anna Kashfi (født Joan O'Callaghan; 30. september 1934, død 21. august 2015) var en Britisk filmskuespiller. Hun havde en kort Hollywood-karriere i 1950'erne. Hun er bedst kendt for at have giftet sig med Marlon Brando. Hendes første film var The Mountain fra 1956.

Kashfi døde den 21. august 2015 i Woodland, Washington; hun blev 80 år gammel.

Filmografi
 The Mountain (1956)
 Battle Hymn (1957)
 Cowboy (1958)
 Night of the Quarter Moon (1959)

Referencer

Eksterne henvisninger
 Anna Kashfi bio
 Anna Kashfi 'cried tears of rage' upon hearing of Marlon Brando's death

Skuespillere fra USA

Anna Kashfi


එල්ලොරු ලෙසින්ද හැඳින්වෙන, එල්ලෝරා ( )  යනු,   මහාරාෂ්ට්‍ර ඉන්දියානු  ප්‍රාන්තයෙහි    අවුරන්ගබාඩ් නගරයට  වයඹ දෙසින්  පිහිටි සහ  රාෂ්ට්‍රකූට රාජවංශය විසින් තනවා ඇති පුරාවිද්‍යාත්මක අඩවියකි. එහි ඇති ඉතා උසස් ගුහා නිසාම ප්‍රචලිත එල්ලෝරා, ලෝක උරුම අඩවියකි.  එල්ලෝරා වෙතින් නිරූපණය වන්නේ  ඉන්දියානු ගලෙහි-නෙළූ ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පයෙහි  පරම නිදර්ශනයකි.  "ගුහා" 34 – සත්‍යවශයෙන්ම චරනන්ද්‍රි කඳු වල සිරස් මුහුණත කැණීම වෙතින් තැනුනු ව්‍යුහයන් වෙති. බෞද්ධ, හින්දු සහ ජෛන ගලෙහි-නෙළූ දේවාල සහ විහාර සහ මතාවන් 5වන සියවස සහ 10වන සියවස අතර තනා ඇත.  සමීපයෙහි තනා ඇති, බෞද්ධ ගුහා 12 (ගුහා 1–12), හින්දු ගුහා 17 (ගුහා 13–29) සහ ජෛන ගුහා 5 (ගුහා 30–34), ප්‍රදර්ශනය කරනුයේ  ඉන්දියානු ඉතිහාසයෙහි මෙම යුගයේ පැවැති ආගමික සුසංයෝගයයි.  එය,  ඉන්දීය පුරාවිද්‍යාත්මක මිනින්දෝරු ආයතනය යටතේ පවතින රක්ෂිත ස්මාරකයකි.

ශබ්දනිරුක්තිය
වෙරුල් හෝ එලුරා ලෙසින්ද හැඳින්වෙන එල්ලෝරා යන නාමය, එලපුර යන පුරාතන නාමයේ විකෘතවූ ආකාරයයි.

බෞද්ධ ගුහා

මෙම ගුහා තනා ඇත්තේ 5වන සිට 7වන සියවස දක්වා කාලය තුලදීය. ගුහා 1-5 පළමු අදියරෙහි (400-600) සහ ගුහා 6-12 පසු අදියරකදීද (මධ්‍ය 7වන - මධ්‍ය 8වන සියවස) ලෙසින්, පස්වන සහ අටවන සියවස අතර තැනුනු බෞද්ධ ගුහා, මුලදීම තැනුනු නිර්මාණ වලින් කිහිපයක් බවට පෙරදී  විශ්වාස කෙරුණු මුත්, නවීන විද්වතුන්ට වර්තමානයේදී පැහැදිලිව ඇත්තේ සමහරක් හින්දු ගුහා (27,29,21,28,19,26,20,17 සහ 14), මෙම ගුහාවලට පෙරදී නිමවී ඇති බවයි. මුලින්ම තැනී ඇති බෞද්ධ ගුහාව වන්නේ ගුහා 6 වන අතර, එයින් පසුව 5,2,3,5 (දකුණු පාර්ශවය), 4,7,8,10 සහ 9 තැනී ඇත. අවසනට තැනී ඇත්කේ 11 සහ 12 ගුහාය. සියළුම බෞද්ධ ගුහා  630-700 අතරතුරදී තනා නිම කොට ඇත.

මෙම නිර්මාණ බොහෝවිට විහාර හෝ ආශ්‍රමයන් වෙතින් සමන්විත වී ඇත: මේවා කඳු මුහුනත කැණීමෙන් නෙලා ඇති විශාල, මහල්-කිහිපයකින් සමන්විත ගොඩනැගිලි වන අතර, විසුම් කුටි, නිදන කුටි, මුළුතැන් ගෙවල් සහ අනෙකුත් කුටි වලින් සමන්විත විය.

සටහන්

එල්ලෝරා ගුහා


Die Spanish International 2002 im Badminton fanden vom 6. bis zum 9. Juni 2002 in Madrid statt. Es war die 23. Auflage des Turniers.

Sieger und Platzierte

Finalergebnisse

Weblinks

 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=BD5DE1CA-36FB-492E-8224-68922DFE77FF

2002
Badminton 2002
Badmintonwettbewerb in Madrid

Spanish International 2002


Maiori, güney İtalya'nın Campania bölgesinde Salerno iline bağlı (30 Eylül 2017 itibarıyla) 5.604 kişi nüfuslu bir sahil yerleşim yeri ve bir komündür. Kasaba, kaplıcası ile turistler için Antik Roma devrinden beri popüler bir yerdir. Maiori ekonomisi başlıca turizmden oluşmaktadır. Amalfi sahili boyunca en uzun plaj şeridi burada bulunmaktadır.

20. yüzyılın ortalarında, Roberto Rossellini bazı filmlerini burada çekmiştir: Il Miracolo (Mucize), L'Amore (Aşkın Yolları, 1948) filminin ikinci bölümü, La macchina ammazzacattivi (Kötü İnsanları Öldürmek için Makine, 1952) ve Il viaggio in Italia (İtalya'ya Seyahat, 1953).

Tarihçe
Kasabanın kökenleri hakkında bilgiler açık değildir, fakat kasabanın asıl ismi komşusu Reghinna Minor'a karşılık Reghinna Maior'dur. Sahil boyunca tüm yerler Etrüsklü ve Romalı gibi farklı fatihler tarafından yapılmıştır.

830 ile 840 yılları arasında, sahil şeridinde bulunan yerler birleşerek Amalfi Devletleri Konfederasyonu'nu oluşturmuşlardır. Bu Amalfi Deniz Cumhuriyeti'nde; Lettere ile Tramonti arası ve Cetara ile Positani arası, ve Capri adası birleşmiş durumdaydı ve halkalarının hepsi Amalfitaner olarak adlandırılıyordu. O tarihlerde, her şehir kendi adını ve yönetimsel özerkliğini korumuştu, ve her birinin federasyon içinde özel bir rolü vardı.

Şehir bölümleri
 Maiori Erchie
 Maiori S. Pietro
 Maiori S.Maria delle Grazie
 Maiori Vecite
 Maiori Ponteprimario

Nüfus gelişmesi

Maiori kasabasının komün sınırları içindeki nüfusu (1.12.2009 tahminleri itibarıyla) 5.649 kişidir ve nüfus yoğunluğu 353,06 kişi/km² olur. Maiori komününün içinde nüfusunun 19. ve 20. yüzyıllarda gelişmesi resmi nüfus sayımı sonuçlarına göre şu gösterimde özetlenmiştir:

Kişi

Komşu komünler

Maiori beldesinin şu belediyelerle ortak sınırları bulunmaktadır:
Cava de' Tirreni, Cetara, Minori, Ravello, Tramonti, Vietri sul Mare

Resimler

Ayrıca bakınız
 Campania
 Salerno (il)

Kaynakça

 İtalyanca Wikipedia "Maiori" maddesi
  Ingilizce Wikipedia "Maiori" maddesi

Dış bağlantılar
  Maiori Belediyesi resmi websitesi
 Maiori Turizm web sitesi
 Maiori'nin Kiliseleri

Salerno ili belediyeleri

Maiori


Kosmos 2304, ruski komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Strijela-3.
Lansiran je 26. prosinca 1994. godine u 05:11 s kozmodroma Pljesecka u Rusiji. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Ciklon-3 11K68. Orbita mu je 1412 km u perigeju i 1417 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 82,56°. Spacetrackov kataloški broj je 23446. COSPARova oznaka je 1994-086-F. Zemlju obilazi u 114,10 minuta. Pri lansiranju bio je mase 220 kg.

Izvori
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2304


Arpa ili Istočni Arpačaj (armenski: Արփա, azerski: Arpaçay, ruski: Арпа, Arpa, Восточный Арпачай, Vostočnjij Arpačaj) je rijeka u Armeniji i Azerbajdžanu. Duga je 128 kilometara. Površina porječja iznosi 2630 km2.

Izvire na planini Vardeni, sjevernom dijelu Zangezurske planine, na sjeveroistoku Vajots Dzora na nadmorskoj visini od oko 3.000 metara. U gornjem dijelu toka Arpa je tipična planinska rijeka prepuna brzaka čiju dolinu čine uske i duboke klisure. Dolina je nešto šira u srednjem dijelu toka, dok se u donjem dijelu toka širi u prostranu Araratsku ravnicu. Nivalno-pluvijalnog je režima. Arpa je lijeva pritoka rijeke Aras.

Njene vode se uglavnom iskorištavaju za navodnjavanje, tako da nisu rijetke situacije da tijekom sušnih ljetnjih mjeseci gotovo u poptunosti presuši na ušću. Na rijeci je na teritoriji Armenije izgrađeno umjetno Kečutsko jezero.

Između Arpe i jezera Sevan izgrađen je 48 km dug tunel kojim se vode ove rijeke distributiraju k jezeru kako bi se spriječila ekološka katastrofa zbog naglog opadanja razine vode u jezeru Sevan.

U gornjem dijelu toka, na obalama ove rijeke se nalazi banjski centar Džermuk. Riblji fond u rijeci je veoma bogat (posebno pastrvkom) zbog čega je veoma popularan sportski ribolov.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Rijeke u Armeniji
Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Nahičevanska Autonomna Republika
Pritoke Arasa

Arpa


est un joueur français de rugby à XV qui évolue au poste de centre. Il se reconvertit ensuite en tant qu'entraîneur.

Biographie
Formé au club de l', à Montfort-en-Chalosse, Jean-Paul Laborde joue ensuite pour l'US Dax voisine. Il y remporte le challenge Yves du Manoir à deux reprises, en 1969 et 1971. En 1973, alors qu'il remplace Claude Dourthe au centre des trois-quarts dès le mois de février, ce dernier étant atteint par une hépatite virale, il se blesse lors d'un match de challenge du Manoir ; il manque ainsi l'opportunité de disputer la finale de championnat contre le Stadoceste tarbais.

Durant sa carrière, Laborde arbore le maillot de l'équipe de France dans différentes catégories : junior, militaire et finalement avec l'équipe de France « B ».

Il finit sa carrière sportive à l'AS Montfort, où il retourne en 1974 en tant qu'entraîneur-joueur, accompagné par son coéquipier dacquois Jean-Claude Lucq ; Laborde et Lucq, entraînant respectivement les arrières et les avants montfortois, remportent le titre de champion de France Honneur en 1978.

En 1985-1986, Jean-Paul Laborde entraîne l'US Dax en tandem avec Georges Capdepuy.

Palmarès
 Challenge Yves du Manoir :
 Vainqueur : 1969 et 1971 avec l'US Dax.
 Championnat de France de division Honneur :
 Champion : 1978 avec l'.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Joueur français de rugby à XV
Joueur de l'US Dax
Entraîneur français de rugby à XV
Entraîneur de l'US Dax
Centre (rugby à XV)
Date de naissance non renseignée (XXe siècle)
Lieu de naissance inconnu

Jean-Paul Laborde


1982 Eurovision Şarkı Yarışması, 27. Eurovision Şarkı Yarışması'dır. Yarışma 1981 yarışması'nı kazanmasından dolayı 24 Nisan 1982 tarihinde Birleşik Krallık'ın kenti Harrogate'de bulunan Harrogate Uluslararası Merkezi'nde yapılmıştır. Yarışmanın sunuculuğunu Jan Leeming yapmıştır. Birleşik Krallık yedinci defa yarışmaya ev sahipliği yapmıştır.

Yarışmanın kazananı 'ı temsil eden "Ein bißchen Frieden" adlı şarkısıyla Nicole olmuştur. Almanya yarışmayı ilk kez kazanmıştır.

Yer

Harrogate, North Yorkshire, İngiltere'de bir kaplıca şehridir. Tarihi bir turizm merkezidir ve ziyaretçinin ilgi çekici yerleri arasında spa suları ve RHS Harlow Carr bahçeleri bulunmaktadır. Yakınlarda Yorkshire Dales milli parkı ve Nidderdale AONB bulunmaktadır. Kasaba, 16. yüzyılda suları keşfedildikten sonra, Georgian dönemi'nde 'The Spa' olarak tanındı. 17. ve 18. yüzyıllarda 'chalybeate 'suları (demir içeren) popüler bir sağlık tedavisidir ve zengin fakat hastalıklı ziyaretçilerin girişi kasaba zenginliğine katkıda bulunmuştur.

Yarışmanın ev sahibi mekanı Harrogate Uluslararası Merkezi seçildi. Büyük kongre ve sergi merkezi, yarışmadan kısa bir süre önce açıldı ve ana 2000 koltuklu oditoryumda düzenlenen ilk büyük etkinlikti.

Yarışmaya genel bakış
Yarışmanın açılışında "Harrogate nerede?" Şeklinde bir Avrupa haritası gösterildi. çeşitli ülkelerin dillerinden ekranda ortaya çıkıyor. Soru her zaman, İrlanda hariç, ilgili ülkenin şarkısının söylendiği dildedir. İrlandalı katılımcı İngilizce olarak söylemesine rağmen sorunun cevabını haritadaki İrlandaca oldu. Ardından harita Harrogate'nin Yorkshire'daki konumuna yakınlaştırıldı, ardından şehri gösteren bir tanıtım videosu izledi.

Yunanistan yarışmaya "Sarantapente Kopelies" adlı şarkısıyla Themis Adamantidis ile katılacağını açıklamasına rağmen yarışmadan çekilmiştir.

Kasım 1981'de Fransız yayıncı TF1 Yetenek yokluğu ve şarkıların sıradanlığı yüzünden bu yarışmaya katılmayı reddetmiştir.

Orkestra Şefleri
Her performansın orkestrasını yöneten bir orkestra şefi vardı.

  - Luis Duarte
  - Jean Claudric
  - Sigurd Jansen
  - Ronnie Hazlehurst
  - Garo Mafyan
  - Ossi Runne
  - Joan Amils
  - Martyn Ford
  - Anders Berglund

  - Richard Österreicher
  - Jack Say
  - Miguel Ángel Varona
  - Allan Botschinsky
  - Zvonimir Skerl
  - Silvio Nanssi Brandes
  - Rogier van Otterloo
  - Noel Kelehan
  - Norbert Daum

Geri dönen katılımcılar

Sonuçlar

Skor tablosu

12 puanlar
Aşağıda finaldeki tüm 12 puanların bir özeti verilmiştir:

Uluslararası yayın ve oylama
Aşağıdaki tablo, 1982 yarışmasında oyların, kendi ülkelerinin oylarını duyurmaktan sorumlu olan sözcü ile birlikte verildiği sıralamayı göstermektedir. Her ulusal yayıncı, yarışmanın kendi ana dillerinde yer almasını sağlamak için yarışmaya bir yorumcu gönderdi. Temsilcilerin ve temsil ettikleri yayın organlarının detayları da aşağıdaki tabloda yer almaktadır.

Oylama ve oyları okuyanlar
  - TBC
  - Jacques Harvey
  - Erik Diesen
  - Colin Berry
  - Başak Doğru
  - Solveig Herlin
  - Michel Stocker
  - Anna Partelidou
  - Arne Weise
  - Tilia Herold
  - Jacques Olivier
  - Marisa Naranjo
  - Hans Otto Bisgaard
  - Miša Molk
  - Yitzhak Shim'oni
  - Flip van der Schalie
  - John Skehan
  - TBC

Yorumcular

Televizyon
  - José Fialho Gouveia (RTP1)
  - Marylène Bergmann (RTL Télévision)
  - Bjørn Scheele (NRK)
  - Terry Wogan (BBC1)
  - Ümit Tunçağ (TRT)
  - Erkki Toivanen (YLE TV1)
  – Theodor Haller (TV DRS), Georges Hardy (TSR), Giovanni Bertini (TSI)
  - Fryni Papadopoulou (RIK)
  - Ulf Elfving (SVT, TV1)
  - Ernst Grissemann (FS2)
  - Jacques Mercier (RTBF1), Luc Appermont (BRT TV1)
  - Miguel de los Santos (TVE1)
  - Jørgen de Mylius (DR TV)
  - Mladen Popović (TVB2), Oliver Mlakar (TVZ 1), Tomaž Terček (TVL1)
  - No commentator
  - Pim Jacobs (Nederland 2)
  - Larry Gogan (RTÉ1)
  - Ado Schlier (ARD Deutsches Fernsehen)
  (Katılmayan ülke) - André Torrent (RTL Radio)
  (Katılmayan ülke) - Mako Georgiadou (ERT)

Radio
  - TBC (RDP Antena 2)
  - André Torrent (RTL Radio)
  - Erik Heyerdahl (NRK P1)
  - Ray Moore (BBC Radio 2)
  - N/A
  - TBC (YLE Rinnakkaisohjelma)
  - N/A
  - Neophytos Taliotis (CyBC Radio 2)
  - Kent Finell (SR P3)
  - Walter Richard Langer (Hitradio Ö3)
  - Marc Danval (RTBF La Première), Herwig Haes (BRT Radio 1)
  - N/A
  - Karen Thisted (DR P3)
  - N/A
  - Daniel Pe'er (Reshet Gimel)
  - N/A
  - Pat Kenny (RTÉ Radio 1)
  - Roger Horné (Deutschlandfunk)

Dış bağlantılar

 Resmî site

Kaynakça

Yıla göre Eurovision Şarkı Yarışması
1982'de müzik
1982'de Birleşik Krallık

1982 Eurovision Şarkı Yarışması


Göçük, Antalya ilinin Gazipaşa ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihi

Coğrafya
Antalya iline 204 km, Gazipaşa ilçesine 24 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Gazipaşa'nın mahalleleri

Göçük, Gazipaşa


Karl Abraham Wetzlar, ab 1777 Freiherr von Plankenstern (* 1715 in Offenbach am Main; † 3. September 1799 in Wien) wurde als "Millionenjude" bekannt. Er gründete die Dynastie Wetzlar von Plankenstern.

Leben
Karl Abraham Wetzlar hatte seine Wurzeln möglicherweise in Wetzlar. Er soll als armer Mann nach Wien gekommen sein und dort ein Vermögen als Mitarbeiter des Bankiers Simon Wolf Oppenheimer erworben haben. Die Habsburger wussten seine Kreditvermittlungen und die günstigen Heereslieferungen zu schätzen, weshalb er im Jahr 1763 zum kaiserlichen Hofagenten ernannt wurde. 1776 trat er zum Christentum über und 1777 wurde er zum Freiherrn erhoben, obwohl Joseph II. verlangt hatte, dass auch seine Familie zum Christentum übertreten sollte. Wetzlars Gattin verweigerte dies jedoch, weshalb im Adelsdiplom ausdrücklich festgehalten wurde, dass nur Wetzlar selbst sowie seine Kinder, soweit sie schon konvertiert seien oder dies noch tun würden, die Nobilitierung erhielten.

Karl Abraham Wetzlar von Plankenstern sammelte Kunstwerke, die er im Palais Schönborn unterbrachte, und unterstützte als Mäzen unter anderem Wolfgang Amadeus Mozart, dessen Akademien er besuchte. 1785 mietete er das Palais Damian. Einer seiner Söhne kaufte im Jahr 1800 das Palais. Die Familie Wetzlar von Plankenstern bewohnte das Palais ein halbes Jahrhundert lang.

Er heiratete Eleonore Schluchtern, mit der er fünf Töchter und sieben Söhne hatte, darunter den Sohn Raimund Wetzlar von Plankenstern, der die Villa XAIPE erbauen ließ.

Etwa um das Jahr 1821 wurde in Wien Innere Stadt (1. Bezirk) die Plankengasse nach ihm benannt.

Literatur

 Klaus Edel, Karl Abraham Freiher Wetzlar von Plankenstern 1715(16)–1799, Verband der Wissenschaftlichen Gesellschaften Österreichs 1975 (=Dissertationen der Universität Wien, Bd. 25).
 Semigothaisches genealogisches Taschenbuch ari(st)okratisch-jüdischer Heiraten, 1912, Erster Jahrgang, S.238ff Wetzlar von Plankenstern

Einzelnachweise

Person (Wien)
Bankier
Nobilitierter (HRR)
Geboren 1715
Gestorben 1799
Mann

Karl Abraham Wetzlar von Plankenstern


Die Hansa-Brandenburg FD war ein zweisitziger Doppeldecker für Aufklärungs- und Schulzwecke im Ersten Weltkrieg.

Entwicklung
Die Hansa-Brandenburg FD war eine Weiterentwicklung der Hansa-Brandenburg D. Das Flugzeug hatte ein geändertes Leitwerk. Die Flügelstreben waren nun schräg nach innen gerichtet. Mindestens drei Exemplare wurden unter der Bezeichnung B.I nach Österreich geliefert.

Technische Daten

Literatur
 H. Dieter Köhler: Die deutsche Luftfahrt Ernst Heinkel – Pionier der Schnellflugzeuge, Bernard & Graefe Verlag, ISBN 3-7637-6116-0
 Heinz Nowarra: Die Entwicklung der Flugzeuge 1914–1918, Lehmanns, München 1959.
 AERO, Heft 91, S. 2543

Weblinks

Flugzeugtyp des Ersten Weltkrieges (Deutsches Reich)
Flugzeugtyp des Ersten Weltkrieges (Österreich-Ungarn)
Militärisches Schulflugzeug
Aufklärungsflugzeug
Einmotoriges Flugzeug mit Kolbenmotor

Hansa-Brandenburg FD


•	ප්‍රතිරූප, වීඩියෝ ප්‍රතිදාන උපකරණ

   o	මුද්‍රකය - ලේඛණයක (document) දෘඩ පිටපතක් (සාමාන්‍යයෙන් කඩදාසි) නිපදවන පරියන්ත උපකරණයකි.

   o	මොනිටරය - රූපවාහිණියටම සමාන වීඩියෝ සංඥා ප්‍රදර්ශන කරන උපකරණයකි. පරිශීලකයාට තොරතුරු සපයන අතර අන්‍යෝන්‍යව ක්‍රියාකිරීමට අතුරු මුහුණතක් (Interface) සපයයි.

•	ශ්‍රවණ ප්‍රතිදාන උපකරණ

   o	නාදක (Speaker) - කනට ඇසෙන ශබ්ද ඇති කිරීම සඳහා ප්‍රතිසම ශ්‍රවණ සංඥා සමවායු කම්පන බවට පත්කරන උපකරණයකි.

   o	හෙඩ් සෙට් (හිසේ පළඳින නාදක) - ක්‍රියාකාරිත්වයෙන් පරිගණක නාදකවලට සමාන ප්‍රධාන වශයෙන්ම තමා අවට සිටින අයට බාධා නොවීම පිණිස භාවිතා කරන උපකරණයකි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Computer_hardware#Output

අනෙකුත් පර්යන්ත උපාංග - ප්‍රතිදාන (Output)


Mehmet Kerim Okanşar (d. 20 Ekim 1961, İstanbul), Türk-Belçikalı piyanist, besteci, orkestra şefi, yazar ve eğitmen.

Uluslararası kariyerini Türkiye'de sürdürmekte olan bir konser piyanisti ve bestecidir. Yayınlanmış ve seslendirilmiş
orkestra, koro, oda müziği ve piyano eserleri bulunur.

Okonşar, Ankara Devlet Konservatuarı'nda müzik eğitimine başladıktan sonra Brüksel Krallık Konservatuarı'ndan mezun oldu. Piyano öğrenimini Avrupa Yüksek Müzik Eğitim Merkezi'nde tamamladı, aynı kurumda kompozisyon ve orkestrasyon alanlarında da ihtisas yaptı. Pek çok uluslararası yarışmaya katılarak ödüller kazandı. 1992 yılında Türkiye'de "Devlet Solistliği" unvanı ile onurlandırıldı.

Türkiye'ye döndükten sonra klasik batı müziği elektronik müziği birleştirerek çalışmalar üreten sanatçı, kendisinin kurduğu LMO-Records adlı plak firmasını yönetmektedir.

Biyografi
1961 yılında İstanbul'da doğdu. İlköğrenimini Paris'te tamamladı.  Piyanoya Nimet Karatekin'den özel ders alarak başladı.  Ankara Devlet Konservatuvarı'na piyano ve kompozisyon öğrencisi olarak kabul edildi. Piyanoda Nimet Karatekin'in, kompozisyonda Necil Kazım Akses'in öğrencisi oldu.  Ankara Devlet Konservatuvarı kitaplığının, o dönemlerde, sahip olduğu son derece zengin kaynaklarıyla ve Ankara Fransız Kültür Derneği'nin gene o dönemlerdeki zengin médiathėquei yardımıyla, Boulez, Varėse, Messiaen ve Pierre Schaeffer gibi bestecilerin yapıtlarıyla tanıştı.

Ankara Devlet Konservatuvarında bir buçuk yıl kadar eğitim gördükten sonra, diplomat olan babasının tayini dolayısıyla Brüksel'e yerleşti ve eğitimine Brüksel Kraliyet Konservatuvarı'nda devam etti. Franz Liszt'ten gelen bir ekolün takipçisi olan :fr:Jean-Claude Vanden Eynden'in öğrencisi oldu. Liszt, Weimar'da eğitim verdiği son yıllarında, Marie Jaell'e ders vermişti. Bayan Jaell piyano tekniğinin bilimsel ve fizyolojik temelleri üzerine düşünmekteydi ve olan ve bu konuyu derinleştirmek için Weimar'a gelmişti. Burada Liszt'ten öğrendiklerini, 1930'lu yıllarda, Paris'te, genç bir İspanyol konser piyanisti olan ve tekniğini yeni ve daha güçlü temeller üzerine oturmak isteyen Eduardo del Pueyo'ya aktardı del Pueyo ise, 1960'lı yıllarda Vanden Eynden'in eğitmeni oldu.  Bu nedenle Okonşar'ın piyano tekniği kökünde doğrudan Franz Liszt'e dayanır.

Babasının Brüksel'deki görevinden alınması üzerine 1977'de Türkiye'ye dönen Mehmet Okonşar, babasının görevine iade edilmesi üzerine Brüksel'e giderek Vanden Eynden ile eğitimine yeniden başladı.  1980'de Brüksel Konservatuvarının "Premier Prix" (lisans dengi)  diplomasını aldı.  Babasının ölümünden sonra eğitimine aynı kurumda devlet bursu ile devam etti. Jean-Claude Vanden Eynden'in solist piyanist yetiştirme amacı ile kurduğu "Avrupa Yüksek Müzik Eğitim Merkezi"ne seçilen dört yetenekten birisi oldu. 1986'da Yüksek Piyano Diploması'nı birincilik unvanıyla elde etti. Bu yarışma-sınav'da Arnold Schoenberg'in op.42 Piyano Konçertosu'nu seslendirdi.

Piyano virtüözü Alexis Weissenberg, Okonşar'ın bir kaydını dinledikten sonra kendisini  birlikte çalışmak için İsviçre'ye davet etti.  Okanşar aynı yıl, besteci Madame Jacqueline Fontyn'in öğrencisi olarak kompozisyon ve orkestrasyon sınıflarına kabul edildi.  Bu sırada Messiaen'in öğrencilerinden, Paris Konservatuvarı'ndan Claude Ballif ile çalışma olanağı buldu. 1989'da bu branşlardan mezun oldu.

Bu arada 1983 yılında Lale Okonşar ile evlenerek Brüksel'e yerleştiler.

Pek çok uluslararası piyano yarışmasına katılarak Avrupa ve Amerika'da dereceler alan sanatçı, 1992 yılında Belçika tabiyetini, "çifte Vatandaşlık" statüsüyle aldı. Aynı yıl, Cumhurbaşkanı Süleyman Demirel'in kendisine sunduğu "Devlet Solist"liği unvanı dolayısıyla, eşi ressam Lale Okonşar ile birlikte Türkiye'ye yerleşti.

Sanatçı, İstanbul ve Ankara'da yaşamını sürdürmekte; konserler, besteler ve yayınlarla meşgul olmaktadır. Kendi CD firması (LMO-Records) ve yayınevini (Inventor-Musicæ) yönetmektedir.

 Kariyer

Mehmet Okonşar'ın solistlik kariyeri, 1982 yılında Anvers'te düzenlenen Uluslararası Genç Virtüozlar Yarışmasında aldığı birincilik ile başladı.
Bu yarışmanın sonunda Sergey Rahmaninov'un Üçüncü Piyano Konçertosunu seslendiren sanatçı; uluslararası yarışmalara katılmaya devam etti. 1989'da Paris'te "J.S. Bach" yarışmasında ikincilik; 1990'da Roma'da Chopin Derneğinin düzenlediği "Uluslararası Etruria Ödülü" yarışmasında birincilik ve
altın plaket; ve 1991'de A.B.D.'nin Utah Eyaletinde, bin yüz piyanistin katıldığı "Gina Bachuer" yarışmasında altıncılık
kazandı. Piyano yarışmalarının yanı sıra, Belçika'da Enghien şehrinde, Uluslararası Çağdaş Sanatlar Akademisinin düzenlediği "Büyük Enghien Ödülü" yarışmasında, akustik ve elektro-akustik kompozisyon dallarında Birincilik ve Altın Madalya kazandı.

Okanşar, Joseph Silverstein, Charles Dutoit, Christof Escher gibi şeflerin yönetiminde Utah Senfoni, Anvers Filarmoni, Brüksel Opera Orkestrası ile konserler verdi. Konser verdiği şehirler arasında Londra ("Royal Opera House"), Paris ("Salle Gaveau"), New York, San Francisco, Tokyo, Brüksel, Anvers, Amsterdam ("Concertgebouw"), Rotterdam, Roma, Atina, Calgary, Salt LakeCity, Ljubljana bulunur.  Tokyo'da P.T.N.A. ("Piano Teachers National Association") yarışmasında jürilik yapan Okonşar, Hamamatsu'daki Yamaha Merkez fabrikalarında "Müzik ve Teknoloji" konusunda bir konferans verdi.

Arnold Schoenberg'in Piyano Konçertosunun şef Christof Escher yönetiminde İstanbul Devlet Senfoni Orkestrası eşliğinde İstanbul'da ilk seslendirilişini yaptı (1994). Witold Lutosławski'nin piyano konçertosunu Polonya'da seslendirdi ve konser programlarında sıklıkla Anton Webern, Alban Berg, Igor Stravinsky, Karlheinz Stockhausen, Pierre Boulez ve Luciano Berio gibi bestecilere yer verdi.

Müzik teknolojisi alanında çalışmalar yapan sanatçı, Türkiye'de TRT 2 televizyon kanalında, "Müzik Teknolojisi" adında 13 bölümlük bir eğitici dizi hazırlayıp sundu. Müzik ile ilgili Türkçe yazıları  Andante müzik Dergisi ve Türk Zeka Vakfı'nın "Oyun" dergilerinde yayınlandı. Konuşmacı olarak çeşitli kurum ve Üniversitelerde teknoloji ve müzik alanlarında sunumlar vermiştir.

Sanatçı 2000 yılında, Merkezi Cambridge'de bulunan, "Who is Who in Music"in yayıncıları olan International Biographical Centrein hazırladığı, "2000 Outstanding Musicians of the 20th Century" kitabına girmeye değer bulunmuştur.

 Repertuvar
Mehmet Okonşar'ın repertuvarı 17. yüzyıl başlarından ("The Fitzwilliam Virginal Book "), Orlando Gibbons , Giles Farnaby  ve benzerlerinden başlayarak, 1980'li yıllara, Karlheinz Stockhausen  ve Witold Lutoslawski 'ye kadar uzanır. Repertuvarının dikkat çekici özelliklerinden birkaçı: J.S. Bach'ın en büyük çalgısal eserlerini ("Die Kunst der Fuge ", "Das Wohltemperierte Klavier " ve "Goldberg" çeşitlemelerini ) içermesi ve aynı zamanda Arnold Schoenberg, Alban Berg ve Anton Webern'in tüm piyano eserlerini de kapsamasıdır. Bunların yanı sıra Igor Stravinsky'nin "Petrouchka" süiti ve Karlheinz Stockhausen 'in "Klavierstücke"leri de Okonşar'ın repertuvarı kapsamındadır.

 Diskografi
 Solo olarak, kendi firması "LMO-Records"daki yayınları
 J.S.BACH: Goldberg Variations (piyano)
 J.S.BACH: The Well-Tempered Keyboard (piyano) (komple 48 prelüd ve füg, 3 CD)
 J.S.BACH: The Art of Fugue (Kilise Orgu ve Klavsen)
 J.S.BACH: The Musical Offering (elektronik çalgılar)
 "Shadowy Arcade" Özgür stilde solo piyano doğaçlamalar
Diğer firmalardaki yayınları
 "Live at Salt Lake City": Resital, canlı kayıt (1991)
 "TANGO, Best tangos by A. Piazzolla": Piazzolla'nın en ünlü tangolarının solopiyano özgün uyarlamaları
 "Mehmet Okonşar Plays Gershwin" Gershwin'in tüm piyano yapıtları ve "Mavi Rapsodi"nin özgün solo piyano uyarlaması
Kısmen yer aldığı yayınlar
 "TRT Gençlik Korosu 20. Yıldönümü": TRT tarafından sipariş edilen "İki Deniz Görüntüsü" özgür yapıt, a capella koro için.
 "TRT Oda Orkestrası Güz Konseri": J.S. Bach'ın piyano konçertoşarı Fa minör ve Sol minör.

"Özgür Müzik" (Free Music ) ilkesine bağlı olan sanatçı hak sahibi olduğu yayınları (CD ve beste notalarını) sanal ortamda, Genel Kamu Lisansı altında yayınlamaktadır.
 Besteci

Mehmet Okonsar 11 yaşında müzik bestelemek başladı, modelleri Arnold Schoenberg ve Pierre Boulez  idi. Bu etki günümüzde de sürmektedir.

Pierre Boulez'in "Üçüncü Piyano Sonatı "nın bir nüshası, Ankara Devlet Konservatuvarı kütüphanede bulunmaktaydı. Bu yapıt öğrenci Okonşar'ı en çok etkileyen unsurlardan bir tanesi oldu. Ankara'da bulunan Fransız Kültür Merkezi'nin o zamanlarda sahip olduğu kapsamlı Médiathèque ile son derece zengin müzik dinleme fırsatlarını Okonşar'a sağladı.

Edgar Varėse , Pierre Schaeffer , Iannis Xenakis  ve Olivier Messiaen  öğrenci Okonşar'ın ile müzikal duyarlılığını oluşturdu.

Okonşar'ın eserleri, başından itibaren, korkusuzca alışılmadık biçimleri keşfetmeye ve az denenmiş topluluklar kullanma yönünde oluştu. Seksenli yıllarda atonal Jazz ve benzeri çağdaş akımlardan etkilenen Okonşar, Cecil Taylor  ve Bill Evans 'ın çalışmalarıyla tanıştı. Bu etkileşim, Okonşar'ın müziğinde süregelen genişletilmiş serialism  ilkelerini yumuşatmış ve esnetmiştir. Diziselcilik (serialism) dışındaki diğer bir önemli etki ise K. Penderecki , I. Xenakis ve G. Ligeti  tarafından gelmiştir.

Altmışlı yıllarda Ligeti, Stockhausen, Xenakis, Pousseur ve diğerleri tarafından yapılan elektronik müzik denemeleri orkestrasyon için tamamen yeni ve modern bir yaklaşım oluşturdu. Bunlardan etkilenen Okonşar, geleneksel orkestra ses kaynaklarını ses "envelopes "ları, "formants "lar ve ses "filtreleri " açılarından ele almaya başlanmıştır.

Mehmet Okonşar'ın müziği son derece yapısalcıdır (structuralist ) ve analitik yaklaşımı davet eder. Besteciye göre, bir müzikal kompozisyon için olmazsa olmaz kural, derin bir "organik" yapısallıktır. Bu amaçla Okonşar bilgisayar algoritmik ve sembolik programlama dilleri (özellikle LISP ve "Common Music ") kullanmaktadır.

Okonşar'ın müziğindeki bu zengin ve yapısal iç çekirdek, son derece ayrıntılı, hassas, girift ve rafine bir müzikal yazı ile notaya dökülmektedir.

 Yazar
Okonşar, Türkçe Fransızca ve İngilizce yazmaktadır.İngilizce analiz ve teknik makaleleri: Ligeti and Micropolyphony: Ligeti 'nin micropolyphony  kavramını, aynı bestecinin "Atmosphéres " adlı eserinin üzerinden analizi;
 Debussy "Etude Pour les Quartes": Bestecinin dörtlüler etüdünün tını renkleri bakımından Hugo Riemann 'ın tonnetz  ilkeleri üzerinden analizi;
 Stockhausen Klavierstück N.9: bu piyano parçasında, özellikle son (coda) bölümündeki Fibonacci sayıları temelindeki oluşumlar;
 Structure and Spectra : müzikte yapısalcılığın önemi ve bu açıdan spectralism  ile minimalism  akımlarının eleştirisi;İngilizce müzikbilimsel yazıları: "Jewish Music , A Concise Study": Yahudi müziği, tarihçesi, akımlar, önemli besteciler ve günümüzdeki görüntüsü;
 "Conlon Nancarrow ": besteci hakkında kısa bir inceleme;
 "Masonic Signs in Music": müzikte karşılaşılan Masonik simgeler ;
 "Müzikte Yapısalcılık" (Türkçe): '[http://en.wikipedia.org/wiki/Darmstadt_School 'Darmstadt ekolünün]  bakış açısı ve Türkiye'deki besteciliğin ilk adımlarının bu açıdan incelenmesi

Türk Zeka Vakfı "Oyun" Dergisi Yazıları:
 "Bestecilerin Çalışma Yöntemleri": çağdaş bilimsel bakış açısıyla bestecilerin yaratı süreçlerinin incelenmesi;
 "Müzikte Sembolizm": Batı müziğindeki sayısal semboller, bunların ortaya çıkışı ve bu sürece yön veren Hristiyan manastırları;
 "Nedir bu Melodi?": müzikte "melodi" kavramının incelenmesi, bu amaçla Okonşar tarafından yaratılan küçük bir bilgisayar programı aracılığıyla yapılan grafiksel incelemelerin melodi algılayışımızdaki yansımaları ve bu algılamanın güncel müzik stillerindeki evrimi;
 "Ne İlgisi Var?": Batı müziğinin evriminin bilimsel evrim sürecinde incelenmesi. Önemli bilimsel buluşlar ile müzikteki önemli stil farklılaşmalarının koşutluluğunun araştırılması;
 "GünümüzdeMüziği Düşünmek": Pierre Boulez'in aynı adlı kitabından yola çıkarak, günümüz Türkiye'sinde ve dünyadaki akım ve yönelimlerin eleştirel analizi;Andante Dergisi YazılarıMefisto ile Söyleşiler'' adı altında ve soru-yanıt şeklinde, klasik batı müziğinin Türkiye'ye ithal edilişinden yola çıkarak, günümüzde içinde bulunduğu duruma ve bunun olası nedenlerine kadar yapılan "söyleşiler" dizisi yazıları. Bunlarda "Mefisto", Okonşar'ın pek çok yerde vurgulayarak eleştirdiği popülist yaklaşımı simgelemektedir.

Ödülleri

 1989 Anvers Genç Virtüözler Yarışması'nda ikincilik
 1990 Roma'da Chopin Derneği'nin düzenlediği "Uluslararası Etruria Ödülü"nde birincilik ve altın madalya
 1991 Amerika'da "Uluslararası Gina Bachauer Yarışmasında altıncılık
 1991 Belçika'da Uluslararası Çağdaş Sanatlar Akademisi'nin düzenlediği "Büyük Enghien Yarışması"nın kompozisyon dalında birincilik ve altın madalya

Dış bağlantılar
Mehmet Okonşar resmi WEB sitesi: www.okonsar.com

Mehmet Okonsar, İngilizce Wikipedi

Besteleri: IMSLP - Petrucci Music Library

Londra konseri: Turkish Weekly

Who's who rehberi: Turkish culture.org

Bach-Cantatas.org: Biyografi

Kaynakça

1961 doğumlular
Türk piyanistler
Yaşayan insanlar
Türk klasik piyanistler

Mehmet Kerim Okanşar


Drujba narodov (în , titlu tradus ca Prietenia popoarelor) este o revistă literară sovietică fondată în martie 1939, care continuă să existe în Rusia, după prăbușirea URSS, ca o publicație privată.

Istoric
Almanahul Drujba narodov a fost fondat în 1939 pentru popularizarea operei scriitorilor din republicile sovietice, publicate în traducere în limba rusă. A avut inițial o apariție neregulată (cu întrerupere în perioada iunie 1941 — octombrie 1943), apoi a apărut începând din 1949 la fiecare două luni. Începând din 1955 este publicat lunar, fiind transformat într-o revistă.

Revista a fost publicată până în 1990 de către Uniunea Scriitorilor din URSS, iar din 1991 de către o redacție privată.

În perioada post-sovietică se păstrează accentul pe publicarea scrierilor unor reprezentanți ai popoarelor din fosta URSS.

În anii 2000 situația revistei Drujba narodov s-a înrăutățit. În anul 2012 revista a avut probleme cu spațiul ocupat (a expirat termenul de închiriere), iar redacția a trebuit să se mute într-un alt spațiu — în casa fundației "Russki mir" (Lumea rusă).

În anul 2014, potrivit redactorului-șef Aleksandr Ebanoidze, autorii revistei nu primeau aproape deloc onorarii pentru materialele publicate. La sfârșitul anului 2013 el mai spunea: «Revista mea plătește încă unele onorarii destul de ridicole».

Drujba narodov participă la proiectul literar online "Jurnalinîi zal", iar din 2013 are propriul site.

Tirajul pe ani

Cărți publicate de revistă
În perioada sovietică au fost publicate cărți ca supliment al revistei. În treizeci de ani de existență a suplimentului au fost publicate aproximativ 500 de volume.
 1957-1960 — "Biblioteca clasicilor literaturii popoarelor din URSS" — șapte colecții, 31 vol.
 1961-1963 — "Biblioteca de romane istorice ale popoarelor din URSS", 36 vol.
 1964-1970 - seria "Cincizeci de ani de roman sovietic", 105 vol.
 din 1971 — o serie actualizată de opere contemporane "Biblioteca «Drujba narodov»".
 1978 — "Pagini selectate", 2 volume (proză și poezie).
 anii 1980 - seria "Biblioteca prozei sovietice".

Redactori-șefi
 G. A. Rjanov (din martie 1939, redactor)
 P. A. Pavlenko (din 1939)
 V. V. Golițev (1949-1955)
 Boris A. Lavreniov (din ianuarie 1956)
 Aleksei A. Surkov (1958 — februarie 1960, membru în consiliul de redacție — înainte de 1964)
 Vasil A. Smirnov (februarie 1960 - 1965, membru în consiliul de redacție — înainte de 1970)
 Serghei A. Baruzdin (februarie 1966 - 1991)
 Aleksandr A. Rudenko-Desniak (1991-1992)
 Viaceslav A. Piețuh (1993-1995)
 Aleksandr L. Ebanoidze (1995)

Autori publicați
În cursul anilor au fost publicați în revista Drujba narodov următorii autori: Viktor Astafiev, Vladimir Bogomolov, Vasil Bîkov, Dmitri Bîkov, Mihail Veller, Rasul Gamzatov, Lev Gumiliov, Nikolai Dorizo, Nikolai Zaboloțki, Serghei Zalîghin, Fazil Iskander, Ion Druță, Aleksandr Karasev, Veaceslav Kondratiev, Naum Korjavin, Aleksandr Kușner, Vilis Lațis, Inna Lisnianskaia, Farid Naghim, Bulat Okudjava, Anatoli Rîbakov, Iulian Semionov,  Roman Sencin, Moris Simașko, Aleksandr Tvardovski, Kornei Ciukovski,  Aleksei A. Șepeliov, Vasili Șukșin și alții.

Note

Legături externe
 «Дружба народов» — site oficial
 «Дружба народов» pe situl «Журнальном зале»
 «Дружба народов» pe «Facebook»
 drujba-narodov — «Дружба народов» pe «LiveJournal»

Reviste literare din Uniunea Sovietică
Reviste literare din Rusia

Drujba narodov (revistă)


The list of Harvard University people includes notable graduates, professors, and administrators affiliated with Harvard University. For a list of notable non-graduates of Harvard, see notable non-graduate alumni of Harvard. For a list of Harvard's presidents, see President of Harvard University.

Eight Presidents of the United States have graduated from Harvard University: John Adams, John Quincy Adams, Rutherford B. Hayes, John F. Kennedy, Franklin Delano Roosevelt, Theodore Roosevelt, George W. Bush, and Barack Obama. Bush graduated from Harvard Business School, Hayes and Obama from Harvard Law School, and the others from Harvard College.

Over 150 Nobel Prize winners have been associated with the university as alumni, researchers or faculty.

Nobel laureates

Pulitzer Prize winners

Royalty and nobility

Science, technology, medicine, and mathematics

Business

Politics

Law

Supreme Court justices

Other legal figures

|

Merrick Garland

Military

Journalism

Literature

Benjamin Kunkel (born 1972), novelist and political economist

Film, theater, and television

Music

Art, architecture, and engineering

 Yoram Ben-Porat (1937–1992), Israeli economist and President of the Hebrew University of Jerusalem
 Shlomo Eckstein (1929–2020), Israeli economist and President of Bar-Ilan University
 Amos Eiran, Israeli President of the University of Haifa
 Yosef Tekoah (1925–1991), Ph.D., Israeli President of the Ben-Gurion University of the Negev

Professors and scholars

Faculty

See also
 List of Harvard University non-graduate alumni
 List of companies founded by Harvard University alumni

References

Harvard University
People

List of Harvard University people


Die German Open (Badminton) 1988 im Badminton fanden vom 4. bis zum 6. März 1988 in Düsseldorf, Deutschland, statt. Mit einem Preisgeld von 35.000 US-Dollar wurde das Turnier als 2-Sterne-Turnier in der Grand-Prix-Wertung eingestuft.

Sieger und Platzierte

Finalresultate

Referenzen
 World Badminton 16 (1988) (2), S. 36

World Badminton Grand Prix 1988
1988
Badmintonwettbewerb in Düsseldorf

German Open 1988


Within the religions of the Latter-day Saint movement that developed in the U.S. during the early 1800s, the phrase record of the Nephites has two distinct but related usages. The primary use is to describe the collection of inscribed metal plates on which the Nephites purportedly recorded their history. An abridged version of this record, reportedly inscribed on gold plates, was the source of the Book of Mormon, according to Joseph Smith. The Record of the Nephites was also the manuscript title of the Book of Mormon. The Whitmerite branch of the Latter-Day Saint movement used The Record of the Nephites as the title for their version of the Book of Mormon.

Inscribed plates

Beginning with Nephi, various people in the Book of Mormon were charged with keeping a record of the secular and sacred history of the Nephites. These records were inscribed on metal plates. The record keeper was usually a prophet, although there are some minor authors who were not. For some portion of the Book of Mormon history the records were kept by Nephite rulers, either kings or chief judges, many of whom were also prophets.

There were several sets of plates that constituted the record of the Nephites. Some of the plates are specifically mentioned in the Book of Mormon, including the brass plates of Laban, the history of the Jaredites, and the large and small plates of Nephi.

According to the Book of Mormon, Mormon, one of the last of the Nephites, abridged the record on the Golden Plates. Mormon states that he took his account primarily from the large plates of Nephi, but he also included the unabridged, small plates of Nephi.

Mormon's son, Moroni, added to Mormon's account but stated that he would have written more, "if I had room upon the plates, but I have not; and ore I have none" (Mormon 8:5). Moroni had been commanded by his father to seal the plates and "hide up the record in the earth" (Mormon 8:4). Adherents of Mormonism believe that Moroni, as an angel, appeared to Joseph Smith in 1823 and directed him to where the plates were hidden. According to Joseph Smith's account, this was the Hill Cumorah, near Palmyra, New York.

Manuscript title

The Book of Mormon is sometimes published as The Record of the Nephites. It is also called The Nephite Record and The Stick of Joseph, depending on the publisher. The term Stick of Joseph is a reference to the verses in the King James Version of the Bible, Book of Ezekiel chapter 37, which the Latter Day Saint movement believes to be a prophecy of the Record of the Nephites.

Such titles may indicate that the text is from an unedited copy of the first edition, published 1830 by Egbert Grandin in Palmyra, New York.

Existing versions of the manuscript and first editions available for public perusal through archives such as The Joseph Smith Papers use the standard name the Book of Mormon.

See also

Golden Plates
Lost 116 pages

References

Book of Mormon studies
Book of Mormon words and phrases

Record of the Nephites


(en français Les mariés idéaux) est un film allemand réalisé par Robert A. Stemmle sorti en 1954.

Synopsis
Le programme   des débuts de la télévision de la République fédérale d'Allemagne est une garantie d'audience exceptionnelle. Plusieurs couples mariés sont présentés et chacun placé devant un micro. Dès que l'émission est terminé, on commence à chercher le prochain « couple idéal ». On pense l'avoir trouvé, par exemple, avec l'étudiante en commerce Henny Schubert et le graphiste au chômage Harald Wandel. Mais cette fois ce n'est pas si facile. Tous deux souffrent des intrigues de leurs proches, qui tentent de torpiller le bonheur, car ils espèrent un "meilleur match" pour leur enfant. Le cas de la vendeuse de billets de cinéma Uschi Marek est complètement différent. Elle a déjà beaucoup d'expérience masculine derrière elle, mais cela s'est toujours soldé par une déception. Ce n'est qu'après avoir rencontré le simple mécanicien Hans Krümmel qu'elle se rend compte que d'autres choses comptent lors du choix d'un partenaire que l'attrait extérieur. Pourtant, cet homme à l'allure plutôt moyenne lui apporte exactement ce qu'elle a toujours recherché : la sécurité et la sincérité.

Le cas de Wally Engelschalk et Walter Schlueter est complètement différent. Wally est une vieille fille qui arrive à peine à intéresser un homme ; une « souris grise » qui a peu à peu renoncé à tout espoir de bonheur. Mais la secrétaire consciencieuse rencontre alors Walter, qui tient une petite animalerie, un célibataire tout aussi timide et renfermé que Wally. Deux cœurs solitaires se sont trouvés. Felicitas Martini et son fiancé secret Jürgen Busse, en revanche, ont un problème complètement différent. Ils sont déjà ensemble et très heureux ensemble, s'il n'y avait pas les parents arrogants de Felicitas, le Dr. Martini et sa femme. En tant qu'universitaire, M. Martini a un prétendant pour sa fille. Jürgen est un joueur de football professionnel et se tient dans les buts de son club. Même sa réussite professionnelle n'aide pas, car M. Martini ne pense pas beaucoup au football en général. En fin de compte, cependant, il se renseigne. Finalement, les couples choisis se placent devant la caméra dans l'émission et présentent leur bonheur amoureux. Seuls Harald et Henny manquent à l'appel. Ils ont encore un obstacle de jalousie à surmonter avant de pouvoir enfin s'embrasser.

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Robert A. Stemmle
 Scénario : Gerda Corbett, Robert A. Stemmle
 Musique : Heinz Gietz
 Directeur artistique : Karl Vollbrecht, Wilhelm Vorwerg
 Photographie : Igor Oberberg
 Costumes : Trude Ulrich
 Son : Werner Maas
 Montage : Walter Wischniewsky
 Production : Hans Wölffer
 Société de production : Berliner Bühnen- und Film, Norddeutsche Filmproduktion
 Société de distribution : Allianz Filmverleih
 Pays d'origine :
 Langue : allemand
 Format : Noir et blanc - 1,37:1 - Mono -
 Genre : Comédie romantique
 Durée :
 Dates de sortie :
  : .

Distribution
 Ingeborg Körner : Henny Schubert
  : Harald Wandel
 Peter Mosbacher : Alfred Tausendfreund
 Lucie Mannheim : Alwine Steingass
 Hilde Weissner : Ina Wandel, la mère de Harald
 Günther Lüders : Walter Schlüter
 Blandine Ebinger : Wally Engelschalk
 Elisabeth Flickenschildt : la baronne Windschildt, l'entremetteuse
 Ernst Schröder : Dr. Martini
 Lonny Kellner : Uschi Marek
  : Hans Krümmel
 Liane Croon : Felicitas Martini
 Frans de Munck : Jürgen Busse
  : la mère Martini
  : Peter Bach
  : Klaus Peter Hörrmann
  : l'animateur radio

Production
Le film est inspiré de l'émission de la NWDR du même nom de Jacques Königstein, réalisé en novembre et  à Berlin et à Cologne.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film allemand sorti en 1954
Comédie romantique allemande
Film en allemand
Film allemand en noir et blanc
Film réalisé par Robert A. Stemmle

Das ideale Brautpaar


Melda Akcan (* 25. Juli 1989) ist eine deutsche Taekwondoin. Sie startet in der Gewichtsklasse bis 72 Kilogramm.

Akcan errang ihre ersten internationalen Erfolge im Jahr 2009. Bei der Universiade in Belgrad erreichte sie das Viertelfinale, bei der Junioreneuropameisterschaft gewann sie Silber. Im folgenden Jahr gewann sie bei der Junioren-EM ihren ersten internationalen Titel, im Erwachsenenbereich erreichte sie bei der Europameisterschaft in Sankt Petersburg das Viertelfinale, wo sie gegen Nuša Rajher ausschied. Im Jahr 2011 startete Akcan in Gyeongju erstmals bei einer Weltmeisterschaft, schied jedoch im Achtelfinale gegen Oh Hye-ri aus. Ihren sportlich bislang größten Erfolg errang sie bei der Europameisterschaft 2012 in Manchester. Mit einem Sieg über Elpida-Marina Dimitropoulou erreichte sie das Halbfinale und gewann mit Bronze ihre erste Medaille im Erwachsenenbereich.

Im Jahr 2010 wurde Akcan erstmals Deutsche Meisterin. Sie startet für den Verein KSC Leopard und studiert International Management an der Hochschule Ansbach.

Weblinks

Einzelnachweise

Taekwondoin (Deutschland)
Universiadeteilnehmer (Deutschland)
Deutscher
Deutscher Meister (Taekwondo)
Geboren 1989
Frau
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2009

Melda Akcan


Faza eliminatorie din Campionatul Mondial de Fotbal 2018 FIFA este cea de-a doua și ultima etapă a competiției, după faza grupelor. Acesta a început pe 30 iunie cu runda optimilor și s-a încheiat pe 15 iulie, cu meciul finalei, care a avut loc pe Stadionul Lujniki din Moscova. Primele două echipe din fiecare grupă (16 în total) au avansat în faza eliminatorie pentru a concura într-un turneu de eliminări directe. Pentru locul al treilea al play-off-ului s-a jucat un meci între cele două echipe învinse din semifinale.

În fazele eliminatorii (inclusiv în finală), dacă meciul s-a terminat la egalitate după cele 90 de minute de joc regulamentare, s-au jucat prelungiri (două reprize a câte 15 minute), iar, ulterior, în caz de necesitate, s-au efectuat lovituri de departajare pentru a determina câștigătoarea.

Toate orele sunt listate la ora Moscovei.

Echipele calificate
Primele două echipe plasate în fiecare din cele opt grupe s-au calificat pentru faza eliminatorie.

Clasificare

Optimi de finală

Franța vs Argentina
Cele două echipe s-au confruntat reciproc în 11 meciuri anterioare, inclusiv două meciuri din faza grupelor la Cupa Mondială, ambele câștigate de Argentina (1-0 în 1930 și 2-1 în 1978).

Rezumat
Vice-campioana Europei a deschis scorul în minutul 11 prin Griezmann, în timp ce Di María a egalat în ultimele minute ale primei reprize cu un șut superb. Mercado adus Argentina în avantaj în debutul părții secunde, iar Pavard a egalat în minutul 57 pentru formația franceză. Duelul de pe Kazan Arena avea să fie tranșat de Mbappé, cel care a de două ori în minutele 64 și 68 și a oferit șansa unei calificări în sferturile de finală. Atacantul celor de la Manchester City a fost introdus în teren în minutul 67 și a reușit să marcheze în minutul 90+1 în duelul cu Franța. Agüero a oferit o ultimă speranță trupei lui Jorge Sampaoli, însă francezii s-au calificat în cele din urmă în sferturile de finală.

Uruguay vs Portugalia
Cele două echipe s-au întâlnit în două meciuri anterioare, cel mai recent în Cupa Independenței Brazilia în 1972, meci încheiat cu o remiză: 1-1.

Rezumat
Sud-americanii au deschis scorul în minutul 7 prin Edinson Cavani, cel care a marcat cu o lovitură de cap în urma unei centrări venite din partea lui Luis Suárez. Campioana europeană a reușit egalarea în minutul 55 prin Pepe, fotbalistul celor de la Beșiktaș reușind să înscrie cu o lovitură de cap în urma unei centrări venite din partea lui Raphael Guerreiro la o fază fixă. Edinson Cavani a profitat de o inexactitate în defensivă din partea lui Pepe și a majorat scorul la 2-1 cu o execuție de finețe la colțul lung.

Spania vs Rusia
Cele două echipe s-au întâlnit în șase jocuri anterioare, cel mai recent într-un amical în 2017, care s-a încheiat la egalitate, 3-3. Jucând ca echipa națională de fotbal a Uniunii Sovietice, cele două echipe s-au confruntat de alte cinci ori. Rusia are doar o victorie împotriva Spaniei.

Rezumat
Spania și Rusia au oferit unul dintre cele mai plictisitoare meciuri de la actuala ediție a Campionatului Mondial și care, probabil, ar fi durat și mai mult dacă n-ar fi existat loviturile de la 11 metri. După 120 de minute de joc în care ambele echipe au dat impresia că scopul lor era să ajungă la penaltiuri, scorul a fost 1-1. Rușii au fost cei norocoși la loteria penaltiurilor, impunându-se cu 4-3: Akinfeev a intervenit salvator la execuțiile lui Koke și Aspas, a declanșat nebunia pe stadionul din Moscova și a trimis-o acasă pe Spania, campioană mondială în 2010.

Croația vs Danemarca
Cele două echipe s-au întâlnit în cinci meciuri, care includ două meciuri jucate în grupa 1 pentru calificările la Cupa Mondială 1998, prima rundă care s-a terminat cu o remiză, 1-1 și returul încheiat cu victoria Danemarcei cu 3-1.

Rezumat
Nordicii au deschis scorul încă din primul minut al partidei disputate la Nijny Novgorod  prin M. Jørgensen, cel care a profitat de o bâlbâială în careul Croației și l-a învins pe Danijel Subašić. Mandžukić avea să reușească egalarea peste doar patru minute cu un șut din apropierea porții lui Schmeichel, cel care avea să devină erou în prelungiri. Goalkeeper-ul celor de la Leicester City a apărat o lovitură de la 11 metri în minutul 115 în fața lui Luka Modric și a trimis astfel meciul la loviturile de la 11 metri.

Christian Eriksen, vedeta danezilor, a ratat prima lovitură de la 11 metri, fiind ghicit de Subasic, la fel cum s-a întâmplat și la duelul dintre Badelj și Schmeichel.  După cele două ratări au urmat golurile lui lui Kjaer și Krohn-Dehli pe danezi, în timp ce Modric și Kramaric au punctat și ei pentru Croația. Subasic a ieșit din nou la rampă în fața lui Schone și Jorgensen, în timp ce Ivan Rakitic a marcat golul decisiv, după ce Smeichel a apărat lovitura lui Privaric.

Brazilia vs Mexic
Cele două echipe s-au întâlnit în 40 de meciuri anterioare, inclusiv de patru ori în etapa Cupei Mondiale FIFA, trei victorii ale Braziliei și o remiză (4 – 0 în 1950, 5 – 0 în 1954, 2 – 0 în 1962 și 0 – 0 în 2014).

Rezumat
Naționala Selecao a început în forță duelul cu reprezentativa Mexicului și a avut două ocazii importante prin Gabriel Jesus și Neymar. În ciuda unei dominări sterile, brazilienii nu au reușit să treacă de zidul Ochoa în primele 45 de minute, iar duelul de la Samara s-a încheiat cu o remiză albă în prima parte. Philippe Coutinho a ratat o nouă ocazie importantă în minutul 48, în timp ce Neymar avea să deschidă scorul în minutul 51. Brazilienii s-au mulțumit până la final să mențină posesia în majoritatea momentelor și doar golul lui Roberto Firmino, intrat în locul lui Coutinho, a modificat tabela arenei până la final. Atacantul lui Liverpool a profitat de o pasă ideală trimisă de Neymar în fața porții și a punctat pentru 2-0.

Belgia vs Japonia
Cele două echipe s-au confruntat reciproc în 5 meciuri anterioare, inclusiv un meci de Cupa Mondială în faza grupelor în 2002, care s-a încheiat cu 2 – 2. Întâlnirea lor cea mai recentă a venit într-un amical în 2017, o victorie a Belgiei cu 1 - 0.

Rezumat
Belgia a câștigat cu 3-2 partida cu Japonia din optimile de finală ale Campionatului Mondial 2018, la finalul unei partide în care niponii au condus cu 2-0. Elevii lui Roberto Martinez au marcat golul victoriei în minutele de prelungire, la finalul unui contratac excelent. Japonia a deschis scorul în minutul 48 prin Haraguchi, cel care a reușit o cursă superbă pe flancul drept și l-a învins pe Thibaut Courtois. Inui a majorat avantajul în minutul 52 cu un șut minunat din afara careului.
Europenii au reușit egalarea în doar patru minute prin golurile lui Vertonghen și Fellaini, al doilea fiind introdus pe teren în repriza secundă. Revenirea belgienilor s-a finalizat în minutele de prelungire, atunci când Chadli, un al jucător venit de pe banca de rezerve, a finalizat perfect un contraatac superb.

{{Football box
|date=
|time=21:00 (UTC+3)
|team1=
|score=3 - 2(0 - 0)
|report=Report
|team2=
|goals1=
Vertonghen Fellaini Chadli
|goals2=
Haraguchi Inui
|stadium=Rostov Arena, Rostov-pe-Don
|attendance=41.466[
|referee=Malang Diedhiou (Senegal)
}}

Suedia vs Elveția
Cele două echipe s-au confruntat în 28 de meciuri anterioare, care includ trei meciuri în Grupa 1 a calificărilor de la Campionatul Mondial din 1962, Elveția câștigând de două ori (3-2 și 2-1) și Suedia o dată (4-0), și, de asemenea, de două ori în calificările pentru Cupa Mondială din 1978, ambele meciuri încheiate cu victoria Suediei cu 2-1.

Rezumat
Partida dintre Suedia și Elveția aproape că i-a adormit pe suporterii prezenți pe arena din Sankt Petersburg. Două echipe prudente, un joc modest și fără prea multe ocazii de a marca. Doar o sclipire a vreunui jucător sau o greșeală putea să deblocheze tabela. Norocul le-a surâs nordicilor în minutul 66, la un șut în forță a lui Forsberg de la marginea careului de 16 metri. Akanji a deviat nefericit, iar mingea a ajuns în poarta lui Sommer. Elveția a avut o mare șansă de a egala în prelungiri, dar Olsen a intervenit salvator, iar Suedia a încheiat învingătoare și merge în sferturile competiției din Rusia.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Emil Forsberg (Suedia)Arbitrii asistenți:Jure Praprotnik (Slovenia)
Robert Vukan (Slovenia)Al patrulea oficial:Nawaf Shukralla (Bahrain)Al cincelea oficial:Yaser Tulefat (Bahrain)Arbitru asistent video:Daniele Orsato (Italia)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Bastian Dankert (Germania)
Roberto Díaz Pérez (Spania)
Massimiliano Irrati (Italia)
|}

Columbia vs Anglia

Cele două echipe s-au confruntat în 5 meciuri anterioare, inclusiv un meci de Cupa Mondială în faza grupelor în 1998, unde Anglia a câștigat cu 2 – 0. Întâlnirea lor cea mai recentă a venit într-un amical în 2005, un 3-2 în favoarea Angliei.

Rezumat
Harry Kane a avut prima ocazie importantă de gol la finalul primelor 15 minute, însă fără efect pe tabela de marcaj. Englezii au dominat categoric prima repriză și puteau beneficia de o lovitură de la 11 metri după ce Wilmar Barrios l-a lovit cu capul în figură pe Jordan Henderson. Totuși, britanicii au obținut în cele din urmă un penalty după faza în care Harry Kane a fost faultat de către Carlos Sanchez. Golgheterul Mondialului a marcat și a stabilit noi recorduri la turneul final. Yerri Mina, fotbalistul Barcelonei, avea să salveze naționala Columbiei la ultima fază din timpul regulamentar cu un gol marcat superb cu capul. Reușita fundașului central a trimis partida în prelungiri, iar după 30 de minute cele două formații au ajuns la loviturile de la 11 metri. Radamel Falcao, Juan Cuadrado, Luis Muriel, Harry Kane și Marcus Rashford au înscris de la punctul cu var. Jordan Henderson și Uribe au ratat pentru cele două echipe, înainte ca Trippier să marcheze.  Carlos Bacca a ratat din nou pentru Columbia, în timp ce Eric Dier a transformat penalty-ul decisiv.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Harry Kane (Anglia)Arbitrii asistenți:Joe Fletcher (Canada)
Frank Anderson (Statele Unite)Al patrulea oficial:Matthew Conger (Noua Zeelandă)Al cincelea oficial:Simon Lount (Noua Zeelandă)Arbitru asistent video:Danny Makkelie (Olanda)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Paweł Gil (Polonia)
Carlos Astroza (Chile)
Mauro Vigliano (Argentina)
|}

 Sferturi de finală

Uruguay vs Franța
Cele două echipe s-au confruntat între ele în 8 meciuri anterioare, inclusiv trei meciuri din cadrul Campionatului Mondial (2 – 1 pentru Uruguay în 1966 și două rezultate de 0 – 0 în 2002 și 2010).

Rezumat
Vice-campioana europeană a deschis scorul în minutul 40 prin Raphael Varane, fundașul celor de la Real Madrid. Stoperul francez a marcat cu o lovitură superbă de cap în urma unei centrări excelente venite din partea lui Antoine Griezmann. Sud-americanii au încercat să revină rapid pe tabelă, însă lovitura de cap a lui Martin Caceres a apărată superb de Hugo Lloris. Fernando Muslera a comis o gafă de proporții în minutul 61, la un șut trimis de Antoine Griezmann pe care l-a scăpat în poartă. Greșeala portarului de la Galatasaray a compromis definitiv șansele naționalei din Uruguay.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Antoine Griezmann (Franța)Arbitrii asistenți:Hernán Maidana (Argentina)
Juan Pablo Bellati (Argentina)Al patrulea oficial:Alireza Faghani (Iran)Al cincelea oficial:Reza Sokhandan (Iran)Arbitru asistent video:Massimiliano Irrati (Italia)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Mauro Vigliano (Argentina)
Carlos Astroza (Chile)
Paolo Valeri (Italia)
|}

Brazilia vs Belgia
Echipele s-au întâlnit în 4 meciuri anterioare. Întâlnirea lor cea mai recentă a venit într-un meci de Cupa Mondială, faza eliminatorie din 2002, Brazilia câștigând cu scorul de 2 – 0 și avansând în sferturile de finală. Acest meci a fost, de asemenea, singura dată când cele două echipe s-au întâlnit într-o cupă mondială.

Rezumat
Trupa antrenată de Roberto Martinez a deschis scorul în minutul 13 datorită unui autogol marcat de Fernandinho, cel care și-a înscris în propria poartă cu mâna. Belgienii s-au plasat în defensivă, însă au lovit din nou pe contraatac în minutul 31 prin Kevin De Bruyne, autorul unui șut perfect care s-a oprit în poarta lui Allison Becker. Renato Augusto, intrat pe teren în minutul 73, a marcat în minutul 76, cu o lovitură perfectă de cap în urma unei centrări venite de la Philippe Coutinho. Noul intrat a fost la un pas să aducă și egalarea în minutele de final, dar a ratat un șut dintr-o poziție bună.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Kevin De Bruyne (Belgia)Arbitrii asistenți:Milovan Ristić (Serbia)
Dalibor Đurđević (Serbia)Al patrulea oficial:Jair Marrufo (Statele Unite)Al cincelea oficial:Corey Rockwell (Statele Unite)Arbitru asistent video:Daniele Orsato (Italia)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Paweł Gil (Polonia)
Mark Borsch (Germania)
Felix Zwayer (Germania)
|}

Suedia vs Anglia
Echipele s-au confruntat între ele în 23 de meciuri anterioare, inclusiv de două ori în faza grupelor la Cupa Mondială FIFA, ambele meciuri s-au încheiat cu remiză (1 – 1 în 2002 și 2 – 2 în 2006). Întâlnirea lor cea mai recentă a venit într-un amical în 2012, un 4-2 pentru Suedia.

Rezumat
Formația britanică a trecut de Suedia cu 2-0, într-o partidă în care Harry Maguire și Dele Alli au înscris golurile trupei lui Southgate. Maguire a deschis scorul în minutul 30 cu o lovitură de cap în urma unui corner executat excelent de către Ashley Young. Avantajul englezilor a fost majorat în minutul 59 de către Dele Alli, mijlocașul celor de la Tottenham reușind și el să înscrie cu o lovitură de cap la o centrare venită de la Jesse Lingard.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Jordan Pickford (Anglia)Arbitrii asistenți:Sander van Roekel (Olanda)
Erwin Zeinstra (Olanda)Al patrulea oficial:Antonio Mateu Lahoz (Spania)Al cincelea oficial:Pau Cebrián Devís (Spania)Arbitru asistent video:Danny Makkelie (Olanda)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Bastian Dankert (Germania)
Carlos Astroza (Chile)
Felix Zwayer (Germania)
|}

Rusia vs Croația
Echipele s-au confruntat între ele în 3 meciuri anterioare. Reuniunea lor cea mai recentă a venit într-un amical în 2015, un 3-1 pentru Croația.

Rezumat
Denis Cerîșev a deschis scorul în minutul 31 cu un gol superb de la aproximativ 20 de metri de poarta lui Subasic. Croații au revenit rapid în joc prin Andrej Kramaric, cel care a înscris cu capul în urma unei centrări venit de la Mario Mandzukic.
Cele două formații au avut nevoie de prelungiri și penalty-uril la partida din sferturile de finală, la fel cum s-a întâmplat în optimile de finală, fază în care Rusia a învins Spania la loviturile de la 11 metri, iar Croația a trecut de Danemarca prin același procedeu. Croația a condus cu 2-1 în reprizele suplimentare după golul lui Domagoj Vida, însă Mario Fernandes a egalat în minutul 115 și a trimis meciul la penalty-uri. Smolov și Fernandes au ratat pentru Rusia, în timp ce Dzagoev, Igansevich și Kuziaev au transformat. Brozovic, Modric, Vida și Rakitic au marcat pentru Croația, iar Kovacic a fost singurul care a ratat.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Luka Modrić (Croatia)Arbitrii asistenți:Emerson de Carvalho (Brazilia)
Marcelo Van Gasse (Brazilia)Al patrulea oficial:Janny Sikazwe (Zambia)Al cincelea oficial:Jerson Dos Santos (Angola)Arbitru asistent video:Massimiliano Irrati (Italia)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Wilton Sampaio (Brazilia)
Roberto Díaz Pérez (Spania)
Paolo Valeri (Italia)
|}

Semifinale
Pentru prima dată după 1966, toate câștigătoarele multiple ale Cupei Mondiale au fost eliminate înainte de semifinale. Aceasta este, de asemenea, prima dată când nici una dintre echipele Braziliei, Germaniei sau Argentinei nu a ajuns în semifinale.

Franța vs Belgia
Echipele s-au confruntat între ele în 73 de meciuri anterioare, inclusiv de două ori la Cupa Mondială, Franța câștigând ambele meciuri: 3 – 1 în runda de optimilor în 1938 și 4 – 2 în finala mică în 1986. Întâlnirea lor cea mai recentă a venit într-un amical în 2015, un 4 - 3 pentru Belgia.

Rezumat
Franța este prima echipă calificată în finala Campionatului Mondial 2018, după un succes la limită, 1-0, în fața Belgiei. Samuel Umtiti a marcat unicul gol al partidei, în debutul reprizei saecunde, în urma unui corner executat perfect de Antoine Griezmann. Belgia a început excelent partida disputată la Sankt Petersburg și a avut marile ocazii din debutul jocului prin Eden Hazard și Toby Alderweireld, însă Hugo Lloris s-a aflat la post de fiecare dată.  Franța a pus pentru prima dată în pericol poarta adversă la ocazia lui Benjamin Pavard. Franța a dat lovitura în minutul 51 prin Samuel Umtiti, iar belgienii nu au reușit să desfacă apărarea exactă a fotbaliștilor din Hexagon până în final.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Samuel Umtiti (Franța)Arbitrii asistenți:Nicolás Tarán (Uruguay)
Mauricio Espinosa (Uruguay)Al patrulea oficial:César Arturo Ramos (Mexic)Al cincelea oficial:Marvin Torrentera (Mexic)Arbitru asistent video:Massimiliano Irrati (Italia)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Mauro Vigliano (Argentina)
Roberto Díaz Pérez (Spania)
Paolo Valeri (Italia)
|}

Croația vs Anglia
Echipele s-au confruntat reciproc în șapte meciuri anterioare, care includ două meciuri jucate în Grupa 6 de calificare pentru Campionatul Mondial din 2010, Anglia câștigând în ambele ocazii, 4 – 1 și 5 – 1.

Rezumat
Croația este a doua echipă calificată în finala Campionatului Mondial 2018, după ce a învins Anglia cu 2-1 după prelungiri în penultimul act. Trupa lui Zlatko Dalic a fost condusă pentru a 3-a oară consecutiv în fazele eliminatorii, dar cu toate astea s-a calificat mai departe. Anglia a deschis scorul încă din minutul 5 prin Kiren Trippier, fundașul dreapta care a executat impecabil o lovitură liberă din apropierea careului lui Subasic. Englezii au mai avut o șansă imensă de gol înainte de pauză prin Harry Kane, dar golgheterul turneului final a ratat incredibil. Ivan Perisic a adus egalarea în minutul 68 al partidei de pe Lujniki Stadium după o centrare perfectă venită din partea lui Sime Vrsaljko. Perisic a lovit bara peste doar câteva minute, iar meciul avea să se decidă în prelungirile partidei. Mario Mandzukic, atacantul lui Juventus, a dat lovitura de grație în minutul 110, iar trupa lui Zlatko Dalic va juca în finala Campionatului Mondial 2018.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Ivan Perišić (Croația)Arbitrii asistenți:Bahattin Duran (Turcia)
Tarık Ongun (Turcia)Al patrulea oficial:Björn Kuipers (Olanda)Al cincelea oficial:Sander van Roekel (Olanda)Arbitru asistent video:Danny Makkelie (Olanda)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:Bastian Dankert (Germania)
Carlos Astroza (Chile)
Felix Zwayer (Germania)
|}

Finala mică
Cele două echipe s-au întâlnit în 22 de meciuri, inclusiv trei meciuri la Cupa Mondială, o rundă de optimi la Campionatul Mondial de Fotbal 1990, care s-a încheiat cu 1 – 0 pentru Anglia, un joc în etapa grupelor la Campionatul Mondial de Fotbal 1954, care s-a încheiat cu 4 – 4 și cea mai recentă întâlnire a lor în faza grupelor în 2018 în care Belgia a câștigat cu  1 – 0.

Rezumat
Belgienii au deschis repede scorul. Era minutul 4 când Chadli a centrat în careul advers, iar Meunier i-a luat fața lui Rose și a trimis mingea în plasa porții apărate de Pickford. Pasatorul de gol s-a accidentat în prima repriză și a fost schimbat în minutul 38 cu Vermaelen. Scorul la pauză a fost 1-0, după o repriză fără prea multe faze de poartă.

Englezii au făcut două modificări la pauză. Au intrat Rashford și Lingard în locul colegilor Rose și Sterling. Lukaku a făcut un meci slab și a fost și el înlocuit de Mertens în minutul 60, iar Dembele i-a luat locul lui Tielemans. Belgia a făcut 2-0 în minutl 82. Eden Hazard a intrat cu mingea în careu și a șutat la colțul scurt. Un minut mai târziu, Dele Alli a întrat în locul lui Loftus-Cheek, dar Anglia nu a mai putut face nimic pentru a evita înfrângerea.

{| style="width:100%; font-size:90%;"
|{{Void|Omul meciului:Eden Hazard (Belgia)Arbitrii asistenți:Reza Sokhandan (Iran)
Mohammadreza Mansouri (Iran)Al patrulea oficial:Malang Diedhiou (Senegal)Al cincelea oficial:Djibril Camara (Senegal)Arbitru asistent video:Mark Geiger (Statele Unite)Arbitrii asistenți ai arbitrului video:'''
Bastian Dankert (Germania)
Joe Fletcher (Canada)
Paolo Valeri (Italia)
|}

Finala

Meciul este a șasea reuniune între Franța și Croația, cu Franța neînvinsă în întâlnirile anterioare cu trei victorii și două egaluri. Cele două părți s-au întâlnit prima dată în semifinale la Campionatul Mondial de Fotbal 1998, cu gazdele Franța câștigătoare cu 2-1. Singura lor reuniune competitivă a fost în grupele Campionatului European de Fotbal din 2004, care s-a terminat cu 2-2. Cea mai recentă întâlnire a fost în martie 2011, într-un meci amical, care s-a terminat cu 0-0.

Rezumat
Franța s-a impus în duelul cu Croația din finala Campionatului Mondial 2018, scor 4-2, într-o partidă în care Mario Mandzukic a marcat un gol și un autogol. Pentru trupa pregătită de Didier Deschamps au mai marcat Antoine Griezmann, Paul Pogba și Kylian Mbappe, în timp ce Perisic a înscris pentru echipa croată.

Autogolul lui Mandzukic a deschis seria golurilor în minutul 18, înainte ca Ivan Perisic să egaleze scorul în minutul 28. Antoine Griezmann a readus naționala Franței în avantaj în minutul 38, după o lovitură de la 11 metri obținută în urma unui henț comis de către Perisic. Paul Pogba și Kylian Mbappe au majorat avantajul în minutele 59 și 65 cu două reușite individuale superbe, înainte ca Hugo Lloris să comită o gafă imensă de care a profitat Mario Mandzukic, cel care a marcat ultimul gol al Campionatului Mondial 2018.

Referințe

Legături externe

 Documente oficiale

Campionatul Mondial de Fotbal 2018
2018 în Rusia
Fotbal în Rusia

Faza eliminatorie a Campionatului Mondial de Fotbal 2018


Devī (sanskrt देवी) sanskrtska je riječ koja znači "božica"; muški je oblik deva. Obje riječi označavaju nešto "nebesko", "božansko", "uzvišeno" te se koriste za opise ženskih i muških božanstava u hinduizmu. Riječ devi je povezana s latinskom riječju dea i grčkom riječju thea. Devi, kao oznaka vrhovne božice, naziva se i Devika. Prema Douglasu Harperu, devi i deva potječu od riječi Dev- = "svjetleći", od *div- = "sjati" te su povezane s grčkom riječju dios ("božansko") i Zeusovim imenom, kao i latinskom riječju deus (deivos).

Hinduistička himna Devi Sukta govori o tome da je vrhovna stvarnost Božica, ženska esencija:
"Ja sam stvorila sve svjetove svojom voljom, bez pomoći nekog višeg bića te prebivam u njima." — Devi Sukta, Rgveda
U spisima zvanim Vede, božice su spomenute mnogo puta, a najznačajnije su Parvati (Šivina druga supruga), Lakšmi (božica bogatstva), Prithvi (Majka Zemlja), Aditi (kozmički red) i Sarasvati (božica znanja). Doduše, više je pažnje dato muškim božanstvima. Sekta šaktizam posebno je posvećena Božici, koja je također znana kao Šakti ("snaga"). U drugim hinduističkim tradicijama, za svakog boga se kaže da ima svoju božicu – Šiva čini par s Parvati, Sarasvati s Brahmom, a Lakšmi s Višnuom. U nekim tradicijama, jedan oblik Šakti, Bhuvaneshvari, smatra se "kraljicom svemira", moćnijom od Šive, Brahme i Višnua (Trimurti). Tekst Devi Upanishad kaže da je Šakti Brahman ("apsolutna stvarnost") te da su iz nje nastale materija (Prakṛti) i svijest (Purusha).

Poveznice
Šaktizam — sekta posvećena Šakti kao vrhovnom biću
Lalita Sahasranama – himna Laliti (oblik Šakti)
Shakti Peetha
Spol Boga u hinduizmu
Mahadevi

Izvori i bilješke

Šaktizam
Hinduističke božice
Božice

Devi


James W. "Jim" Caldwell Jr. (Durham, Carolina del Norte, 28 de enero de 1943-Roswell, Georgia, 6 de abril de 2023) fue un jugador de baloncesto estadounidense que disputó dos temporadas en la EPBL, dos partidos en la NBA y dos temporadas más en la ABA. Con 2,08 metros de estatura, jugaba en la posición de pívot.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante tres temporadas con los Yellow Jackets del Instituto de Tecnología de Georgia, en las que promedió 15,0 puntos y 12,9 rebotes por partido. En sus dos últimas temporadas fue incluido en el segundo mejor quinteto de la Southeastern Conference por parte de Associated Press y en el primero por parte de los entrenadores.

Profesional
Fue elegido en la vigésimo octava posición del Draft de la NBA de 1965 por Los Angeles Lakers, pero se descartó su fichaje, jugando durante dos temporadas en los Wilmington Blue Bombers, con los que ganó dos campeonatos de forma consecutiva.

En  ficha por los New York Knicks, pero solo llega a disputar dos partidos antes de ser despedido. Poco después cambia de liga, fichando por los New Jersey Americans de la ABA, donde juega 12 partidos, en los qu epromedia 4,7 puntos y 7,1 rebotes, antes de ser traspasado a los Kentucky Colonels a cambio de Stew Johnson.

En su primera temporada se convierte en uno de los mejores reboteadores del equipo, con 9,4 rechaces por partido, a los que añadió 8,4 puntos. Jugó una temporada más con los Colonels antes de retirarse definitivamente.

Estadísticas de su carrera en la NBA y la ABA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Jim Caldwell en ultimatenba.com

Baloncestistas de Carolina del Norte
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de la ABA
Baloncestistas de los Georgia Tech Yellow Jackets
Baloncestistas de los New York Knicks
Baloncestistas de los New Jersey Americans
Baloncestistas de los Kentucky Colonels
Baloncestistas de los Wilmington Blue Bombers
Nacidos en Durham (Carolina del Norte)

Jim Caldwell


Dracaena roxburghiana (Sansevieria roxburghiana) es una especie de Dracaena Sansevieria  perteneciente a la familia de las asparagáceas, originaria de  Asia.

Ahora se la ha incluido en el gen de Dracaena debido a los estudios moleculares de su filogenia.

Descripción
Es una planta herbácea geófita sin tallo, con un rizoma rastrero. Las hojas de 10-20 x 4.2 cm plana, en forma de correa o estrechamente lanceoladas, con un punto subuladas de hasta 2,5 cm de largo. Las hojas interiores o adultas ascendentes y recurvadas, profundamente cóncavas, canalizadas por la cara, redondeadas o quilla muy obtusa en la espalda, verde, transversalmente marcadas con líneas más oscuras verdes en ambos lados. Las inflorescencias de 30-75 cm de largo. En un racimo de 30-45 cm de largo. Las flores nacen en racimos de cuatro. Pedicelos de 6-9 cm de largo, articulados.

Distribución
Se distribuye por el sur y este de la India.

Taxonomía
Sansevieria roxburghiana fue descrita por Schult. & Schult.f. y publicado en Systema Vegetabilium 7: 357, en el año 1829.
Etimología
Sansevieria nombre genérico que debería ser "Sanseverinia" puesto que su descubridor, Vincenzo Petanga, de Nápoles, pretendía dárselo en conmemoración a Pietro Antonio Sanseverino, duque de Chiaromonte y fundador de un jardín de plantas exóticas en el sur de Italia. Sin embargo, el botánico sueco Thunberg que fue quien lo describió, lo denominó Sansevieria, en honor del militar, inventor y erudito napolitano Raimondo di Sangro (1710-1771), séptimo príncipe de Sansevero.

roxburghiana: epíteto otorgado en honor del botánico escocés William Roxburgh.
Sinonimia
Acyntha roxburghiana (Schult. & Schult.f.) Kuntze
Cordyline roxburghiana (Schult. & Schult.f.) Merr.
Sansevieria zeylanica Roxb.

Referencias

Enlaces externos

roxburghiana
Flora del subcontinente indio
Flora de Asia continental
Plantas descritas en 1829
Plantas descritas por Schultes
Plantas descritas por Schult.f.

Sansevieria roxburghiana


Louis Marc Antoine Robillard d'Argentelle, né à Pont-l'Évêque le  et mort à Paris le , est un capitaine de l'artillerie de marine, puis capitaine au régiment de l'Isle de France, et sculpteur céroplasticien français, connu pour avoir créé une collection de modèles en cire de fruits exotiques de l'île Maurice, le Carporama.

Robillard découvre la céroplastie et ses techniques à Naples et à Florence lors de la campagne d'Italie de 1799-1800. En poste à l'Isle de France à partir de 1803, il s'intéresse aux fruits exotiques indigènes et cultivés au jardin botanique de Pamplemousses et entreprend d'en fabriquer des modèles en cire, dans un but scientifique et documentaire. Déchargé de ses obligations militaires lors de la reprise de l'île par les Britanniques (1810), il poursuit son activité d'artiste céroplasticien jusqu'à son retour en France en 1826. Avec l'aide de son neveu, Louis Adolphe Humbert de Molard, il prépare alors une exposition de sa collection à Paris, sous le nom de Carporama ; mort inopinément un an avant son ouverture, il n'en verra pas le succès.

Les  sont ensuite conservés dans la famille jusqu'en 1887, date à laquelle ils sont offerts au muséum national d'histoire naturelle à Paris, où ils ont connu des sorts divers avant d'être remis en valeur à la fin du . Intégrés dans le patrimoine artistique de l'institution, ils sont occasionnellement prêtés pour des expositions temporaires.

Biographie

Naissance, famille et décès
Louis Marc Antoine Robillard d'Argentelle est né à Pont-l'Évêque dans le Calvados le 29 avril 1777. Son père, Louis Adrien Robillard, est un ancien directeur des aides. Il est le cousin germain de Jules Dumont d'Urville et l'oncle de Louis Adolphe Humbert de Molard.

En 1805, Louis Marc Antoine Robillard d'Argentelle épouse Élisabeth Désirée Merlo (1785-1850) à Port-Louis ; les époux, qui n'ont pas d'enfants, divorcent en 1821.

Il meurt à son domicile parisien, rue Saint-Louis-au-Marais, le , à l'âge de , d'. Il est inhumé au cimetière du Père-Lachaise.

Carrière militaire

Enrôlé volontaire comme simple canonnier en 1799, puis reçu lieutenant d'artillerie de marine, Robillard devient aide de camp du général Charles François Léger Favereau, puis du général Marc Gaspard Abraham Paulet de La Bastide affecté à l'armée d'Italie. Il participe à la campagne d'Italie de 1799-1800 et, grâce à son beau-frère Jean Claude François Humbert de Molard, futur colonel d'Empire et maréchal de camp, il obtient une permission pour séjourner plusieurs mois à Naples et à Florence, où il découvre et apprend les techniques de la céroplastie.

Nommé lieutenant-capitaine au bataillon de Cipayes, il embarque vers Pondichéry avec l'état-major du capitaine général des établissements français en Inde, Charles-Mathieu-Isidore Decaen, sous la conduite du contre-amiral Linois, fin . Après la rupture de la paix d'Amiens, la flottille regagne l'Isle de France où Robillard est promu au grade de capitaine.

Au terme d'une expédition dans les Indes néerlandaises, fin 1803, Robillard est mis à disposition du régiment de l'Isle de France. Ses obligations militaires lui laissent du temps libre pour découvrir les richesses naturelles de l'île et les fruits exotiques du jardin botanique de Pamplemousses, dont il entreprend la création de modèles en cire. En 1810, après la bataille de Grand Port à laquelle il a pris part, l'Isle de France est réinvestie par les Britanniques et, rebaptisée île Maurice, réintègre l'Empire britannique en 1814 ; ayant obtenu sa mise en congé, Robillard peut désormais se consacrer pleinement à la céroplastie.

Le Carporama

De l'Isle de France au Muséum
Durant le quart de siècle qu'il passe sur l'île, Robillard crée une collection de  en cire, principalement des fruits, mais aussi des branches feuillues et fleuries. Cette collection, présentée sous le nom de Carporama, reproduit, grandeur nature, des espèces tropicales indigènes ou cultivées à l'île Maurice, en provenance d'Asie surtout, mais aussi d'Amérique et de Madagascar, qu'il a pu observer au jardin de Pamplemousses, jardin d'essai et d'acclimatation créé en 1770 par Pierre Poivre et développé par Jean-Nicolas Céré. Robillard veut ainsi faire découvrir aux Européens les fruits et fleurs exotiques qui ne résistent pas aux conditions de transport lors de longs trajets. Il apporte un soin particulier au réalisme de ses reproductions, respectant les dimensions réelles, les couleurs et l'aspect des végétaux.

En , profitant d'une escale de la Coquille lors de son retour d'un voyage autour du monde, Jules Dumont d'Urville, accompagné de René Primevère Lesson, rend visite à son cousin Robillard, non loin de Port-Louis. Ébloui par l'œuvre du céroplasticien, Primevère Lesson en fait une description élogieuse à son retour en France l'année suivante :

Lesson déplore les arrangements apparemment pris par Robillard pour envoyer sa collection à Londres, espérant qu' et fait connaître la collection à l'Académie des sciences. Dix-huit mois après la visite de Primevère Lesson et Dumont d'Urville, fin , Robillard s'embarque vers Londres avec son assistant créole nommé Mercure et sa collection soigneusement emballée dans une centaine de caisses ingénieusement conçues par lui pour résister à la chaleur et aux chocs du transport. La presse mauricienne annonce son départ et relaie les doléances de Lesson quant au futur de la collection en dehors de la France. Arrivé à Londres, Robillard revient  sur sa décision et refuse les  offertes par les Anglais. De retour à Paris fin 1826, avec ses modèles intacts, il prépare avec son neveu Humbert de Molard la mise en place d'une exposition du Carporama, dont Cassini, Desfontaines et La Billardière vantent la beauté et la qualité dans un rapport inédit à l'Académie :

L'intérêt multiple des modèles est souligné dans le catalogue de l'exposition :

Mort inopinément le , emportant les secrets de sa fabrication, Robillard ne verra pas le succès de l'exposition qui s'ouvre à Paris, rue de la Grange-Batelière, en , moins d'un an après son décès.

Malgré le vœu de voir cette collection acquise par le gouvernement français pour accroître les richesses du musée de la Marine, les modèles sont récupérés après l'exposition par Louis Adolphe Humbert de Molard, qui en a hérité. Ce dernier les expose dans les salons du rez-de-chaussée de son hôtel de la rue Meslay à Paris, où ils sont encore visibles en 1853. Les fruits de cire sont présentés au pavillon indien de la Société d'horticulture à l'Exposition universelle de 1855 tenue au Palais de l'Industrie.

Les modèles de Robillard sont conservés dans la famille près de , en dépit de diverses tentatives de vente de la collection au muséum d'histoire naturelle ou à l'Académie des sciences. Dès 1832, le secrétaire d'état au département de l'Instruction publique François Guizot avait demandé l'avis des professeurs du Muséum sur l'opportunité de cet achat proposé par les héritiers de Robillard au gouvernement du roi Louis-Philippe ; Desfontaines, Mirbel et Jussieu reconnaissaient l'intérêt du Carporama, mais n'étaient pas convaincus de son utilité didactique :

Ils étaient surtout conscients des répercussions que cette acquisition évaluée à plus de  aurait eue sur le budget alloué au Muséum. Après l'échec de nouvelles tractations, en 1876, l'ensemble est proposé sans succès à la vente au prix de  chez Deyrolle. Finalement, en 1887, les arrière-neveux et nièces de Robillard font don de la collection au Muséum.

En 1915, une photographie des pièces du modèle du Cocotier de mer des Seychelles est publiée pour la première fois dans un article posthume d'Albert-Auguste Fauvel.

Description
Les modèles, grandeur nature, en cire colorée dans la masse, mêlée de résines, gommes, bois, sciure, pâte de riz, coton et autres fibres, et renforcés avec du fer, ont une hauteur de  à , avec certaines pièces de détail de quelques centimètres. Ils sont fixés sur des planches de bois de dimensions variées  (de  ×  pour les plus petites à  ×  pour la plus grande), habituellement peintes en blanc sur la face supérieure, par des tiges métalliques, vissées ou scellées à la cire. Le numéro du modèle selon le catalogue de l'exposition de 1929, le nom de la plante à l'Isle de France et son nom scientifique sont mentionnés sur une étiquette collée sur le support. Une seconde étiquette, apposée sur la face inférieure du support, serait l'étiquette d'origine composée par Robillard lors de la réalisation des modèles ; cette étiquette fournit parfois des précisions sur l'origine de la plante représentée et sur les dates de début de création du modèle et de son achèvement.

Réalisés d'après des spécimens frais, les modèles reproduisent fidèlement des fruits tropicaux, ainsi que des branches, des feuilles et des fleurs. Ils sont complétés par des modèles de coupes de fruits ou de graines, de structure et d'aspect des fleurs à divers moments d'avancement de la floraison, de fruits à différents degrés de maturation, de variation de la couleur des feuilles et des fruits.

Le catalogue du Carporama donne la liste complète des , avec un commentaire plus ou moins détaillé, ou très bref, sur l'intérêt des fruits, l'usage de la plante, et parfois une description sommaire. Les  numéros correspondent à des fruits comestibles ou non, ou à des plantes ornementales, condimentaires ou médicinales ; les numéros 98 à 112 sont des . Les différents éléments des modèles ne sont détaillés que pour les cinq premiers numéros, à savoir le Cocotier (Cocos nucifera) – pièce maîtresse de la collection, dont la réalisation aurait pris à Robillard près de deux ans –, le Cocotier de mer (Lodoïcea Seychellarum), le Cambare de Java (Tacca Phallifera), le Sagoutier (Cycas Circinalis) et le Vaquois (Pandanus sp.). Les numéros 40, 70 et 112, non déterminés dans le catalogue, ont été identifiés a posteriori respectivement comme Aleurites triloba, Oreodaphne sp. et Elaeocarpus integrifolius.

L'inventaire complet de la collection conservée au muséum national d'histoire naturelle, avec la notice descriptive de chaque modèle, est disponible dans le catalogue en ligne du Muséum.

Œuvre scientifique ou œuvre d'art ?

Le Carporama est à l'origine une collection scientifique : Robillard reproduit le plus exactement possible des espèces exotiques méconnues des botanistes restés en France, faute d'avoir pu être observées à l'état frais, mais seulement à partir d'exemplaires décolorés, séchés en herbier ou conservés dans de l'alcool. Ainsi, selon Le Cultivateur (août 1830), le Cocotier de mer .

Si les contemporains de Robillard mettent l'accent sur son intérêt documentaire pour le public  qui visite l'exposition, ils relèvent aussi déjà sa valeur artistique, qui est aussi soulignée dans la presse spécialisée, comme le Journal des artistes. Dans le préambule à son Traité des fruits, tant indigènes qu'exotiques… publié une dizaine d'années après l'exposition du Carporama, Jean-François Courchevel se réjouit d'avoir pu  sur les modèles de Robillard. Un siècle après cette première exposition, Henri Lecomte souligne encore la grande valeur documentaire de cette collection, créée par un artiste de talent, car beaucoup de Français .

L'œuvre de Robillard peut être comparée à celle des plus grands artistes céroplasticiens italiens. Délaissés pendant plusieurs décennies, ces fruits de cire, comme d'autres modèles botaniques anciens, sont aujourd'hui devenus des pièces de musée, considérées et préservées comme des œuvres d'art.

Les modèles en cire de Robillard sont un écho aux peintures réalisées au même endroit et à la même époque par Michel Garnier, peintre de l'expédition Baudin, débarqué à l'Isle de France en 1801. La ressemblance entre certaines peintures de Garnier et les modèles de fruits de Robillard, exposés un temps ensemble au Muséum, est parfois telle que l'origine commune des deux séries est évoquée :

Du Muséum à des expositions temporaires

Entrés au Muséum en 1887, les modèles sont exposés en 1889, disséminés dans l'ancienne galerie de botanique située dans le prolongement de la galerie de minéralogie, le long de la rue Buffon, rouverte après plusieurs mois de travaux ; ils sont ensuite rassemblés en 1924 dans une salle spéciale et pourvus de notices détaillées. Au début des années 1930, lors de la construction de la nouvelle galerie de Botanique, il est prévu d'exposer le Carporama dans la vaste salle du rez-de-chaussée, mais les vitrines ne sont pas réalisées et la collection, stockée au sous-sol, reste à l'abandon jusqu'en 1954 où quatre des plus grands modèles sont restaurés et exposés à l'occasion du  congrès international de botanique organisé à Paris. En 1978, quatre autres modèles sont remis en état pour être présentés à une exposition sur l'île Maurice au musée de la Marine.

La collection, qui a beaucoup souffert des déménagements successifs, fait ensuite l'objet d'une première opération de restauration par Jacqueline Saussotte-Guérel, miniaturiste et dessinatrice scientifique au Muséum, à l'initiative de Monique Keraudren. En 1984, une trentaine de modèles sont exposés au Muséum et plus de la moitié de la collection a été restaurée. Dans le cadre des manifestations culturelles de l'édition 1984 du festival d'Avignon, des modèles sont présentés à l'exposition Le Vivant et l'Artificiel. Mais ce n'est qu'à partir des années 2010 qu'ils sont régulièrement prêtés pour des expositions.

De juin 2013 à juin 2016, le Giroflier (Caryophillus aromatica), le Muscadier aromatique (Myristica aromatica) et le Muscadier sauvage de Madagascar (Myristica sp.) se trouvent à Marseille à la galerie de la Méditerranée du MUCEM.

De  à , au Louvre, les modèles du Cocotier (Cocos nucifera), du Cocotier de mer (Lodoïcea seychellarum), du cacaoyer (Theobroma cacao), du « Ponay de l'Inde » (Noronhea chartacea) et de la Grenadille (Passiflora) sont intégrés dans une création de l'artiste contemporaine Isabelle Cornaro pour l'exposition Une brève histoire de l'avenir basée sur le livre éponyme de Jacques Attali.

L'exposition Jardins organisée au Grand Palais en 2017 accueille une cire de Robillard, le Cambare de Java, parmi les œuvres des plus grands artistes, peintres, sculpteurs et photographes, qui ont célébré le jardin.

Le Pommier de Cajou (Cassuvium pommiferum) et la Cardamome de Madagascar (Amomum madagascariense) sont prêtés à l'exposition Cabinets de curiosités du Fonds Hélène et Édouard Leclerc pour la culture à Landerneau de juin à novembre 2019.

D'octobre 2019 à août 2020, le Cacaoyer est au musée de l'Homme à Paris à l'exposition Je mange donc je suis. Deux modèles, la « tige de vaquois » (Pandanus odoratissimus) et le Jacquier (Artocarpus integrifolia), sont exposés dans la galerie permanente de ce musée.

En 2021, les modèles du Plaqueminier du Japon (Diospyros kaki), du Prunier de Chine (Prunus sinensis), du Corossol cœur de bœuf (Annona reticulata) et de grappes de dattes (Phoenix dactilifera) sont au musée d'Orsay à l'exposition Les origines du monde. L'invention de la nature au .

Le Cacaoyer et la Cardamome de Madagascar sont encore montrés à l'exposition La nature pour modèle, à l'Écomusée de la Bintinais à Rennes de décembre 2021 à septembre 2022.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Notices biographiques
 .
 .
 .
 .

Bibliographie
 .

 .

 .

Articles connexes
 Illustrateur botanique
 Musée de cire
 Histoire naturelle, Collection scientifique

Liens externes

 .
 .

Militaire français du XIXe siècle
Céroplasticien
Modélisme
Muséum national d'histoire naturelle
Illustrateur naturaliste
Naissance en avril 1777
Naissance à Pont-l'Évêque (Calvados)
Décès en décembre 1828
Décès dans l'ancien 8e arrondissement de Paris
Décès à 51 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Père-Lachaise (division inconnue)


Diese Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 15. April 2020 wieder und enthält zehn Baudenkmäler.

Baudenkmäler nach Ortsteilen

Dombühl

|}

Bortenberg

|}

Kloster Sulz

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Dombühl

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Dombuhl
Baudenkmaler Dombuhl

Liste der Baudenkmäler in Dombühl