Prezentul glosar conține termeni din domeniul muzicii, instrumentelor muzicale, spectacolelor muzicale și dansului.

A
 a - notație literală pentru nota muzicală la.
 Abendmusik - denumire germană utilizată, în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea, pentru concertele care aveau loc în biserică duminică seara.
 Abgesang - al doilea element component, cu caracter conclusiv, din cadrul structurii Barform.

 a cappella - (despre muzică sau despre formații corale) (care se face) fără acompaniament instrumental (în muzica vocală polifonică începând cu secolul al XVIII-lea).
 accelerando - termen care indică o grăbire progresivă a mișcării, a execuției unei bucăți muzicale.
 accent - element periodic care marchează duratele ritmice mai lungi și timpii tari ai măsurii; evidențiere a unui sunet prin amplificarea sonorității acestuia.
 acciaccatura - ornament melodic ce constă într-o notă foarte rapidă care precede sunetul principal.
 accident - vezi alterație.
 acoladă - semn grafic de forma a două fragmente de arc unite, prin care se arată că mai multe portative sunt legate între ele.
 acompaniament:
- însoțire a unei melodii cu altă melodie potrivită; totalitatea elementelor armonice, ritmice, subordonate uneia sau mai multor linii melodice principale (vocale sau instrumentale);
- parte muzicală, instrumentală sau orchestrală, care însoțește, susține sau completează un solist sau un ansamblu coral.
 acompaniator - persoană, de obicei instrumentist, care îl acompaniază pe solist; exemplu: pianistul.
 acompaniere - executare (vocală sau instrumentală) a părții de acompaniament a unei piese muzicale.
 acord - combinații de mai multe sunete interpretate simultan, care împreună formează o unitate organică.
 acord (notație) - notație pentru acorduri muzicale.
 acordare - reglarea unui instrument muzical astfel încât să emită sunete corelate în raport cu un sunet fundamental fix.

 acordeon - instrument muzical cu claviatură ale cărui ancii vibrează datorită curentului de aer care iese dintr-un burduf manipulat de executant.
 acordic - care aparține acordicii, care se referă la acordică sau la acordurile muzicale; care intră în componența acordului muzical.
 acordică - disciplină care se ocupă cu studiul diferitelor acorduri muzicale construite din terțe necombinate cu alte elemente ale muzicii.
 acordor:
- specialist în acordarea și repararea unor instrumente muzicale cu corzi și claviatură;
- unealtă care servește la acordarea unor instrumente muzicale cu corzi și claviatură;
 act (teatru, operă, operetă) - parte principală a unei piese de teatru sau operă, reprezentând o etapă în desfășurarea acțiunii, având ca subdiviziuni tabloul și/sau scena.
 acuitate - grad de înălțime pe care îl poate atinge o voce sau un instrument muzical.
 acustică:
-  disciplină muzicală care se ocupă cu studiul sunetelor folosite în muzică și al legilor perceperii lor;
- calitate a unui loc, a unui mediu etc. de a permite receptarea clară și nedeformată a sunetelor (sală de concerte, de spectacole etc).
 adagio:
- (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) în tempo lent, rar;
- (parte dintr-o) compoziție muzicală care se cântă într-un tempo lent;
- prima parte lentă, executată de doi soliști, într-un balet clasic ("pas de deux").
 ad libitum - în mod liber, după voie cu privire la tempo, ritm, interpretare sau cu privire la instrumentație (includerea sau omiterea unor voci sau instrumente).
 afon -  (persoană) care nu poate cânta corect, care nu are voce.
 afterbeat - denumire a timpilor pari sau"slabi"; contratimp; (prin extensie) accentuarea timpului par.
 agem - semn în notele muzicale orientale bisericești.
 agiato - (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) rar și liniștit.
 agile - (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) cu agilitate, în mod sprinten.
 agitato - (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) în mod agitat, tulburat.
 agogică - teorie care se ocupă cu schimbările mișcării ritmice în timpul execuției unei piese muzicale.
 alterat - (despre sunete sau acorduri) ridicat sau coborât cu un semiton sau două.
 alterație (sau alterare):
- urcare sau coborâre a unei note cu un semiton, punând, înaintea ei, diezul sau bemolul; sinonim: accident;
- semn pus înaintea unei note muzicale, care indică modificarea înălțimii unui sunet.
 ambușură - parte a unui instrument de suflat prin care se suflă aerul cu gura; sinonim: muștiuc.
 anarcho-punk - stil de punk rock care promovează anarhismul.
 ancie - mică lamă elastică de lemn (trestie) sau de metal, așezată la gura unui instrument de suflat pentru a produce sunetele sau pentru a le intensifica; sinonim: pană.
 ansamblu (muzical) - grup de interpreți; compoziție muzicală scrisă pentru un astfel de grup.
 ansamblu vocal - grup de cântăreți care interpretează împreună o piesă muzicală; vezi și muzică vocală.
 anthem - compoziție corală sacră, similară cu motetul, pe texte biblice, specifică Bisericii Anglicane.
 antract - reprezintă pauza dintre două acte ale unui spectacol.
 apogiatură - ornament melodic care constă dintr-unul sau mai multe sunete secundare care precedă sunetul principal (aflat la altă înălțime).

 arcuș – vergea între capetele căreia sunt întinse fire de păr de cal, care servește la producerea sunetelor la instrumentele muzicale (cu coarde).
 arioso –  stil al muzicii vocale care caracterizează momentele dramatice din recitativul de operă, conferindu-le elocvență, cantabilitate și patetism printr-o desfășurare unitară, de suflu larg.
 armonicele unui sunet fundamental - vezi sunete armonice.
 armoniu - instrument cu claviatură, asemănător cu orga, la care sunetele sunt produse de vibrarea unor lame metalice la presiunea aerului ieșit dintr-un burduf acționat cu pedale.
 atac – emisiune mai accentuată a unui sunet.
 audibilitate - proprietate a unei sunet de a genera senzația de auz.

B
 b - notație literală pentru sunetul si bemol în țările germanice.
 babillage - compoziție instrumentală care nu urmează nicio regulă în ordinea motivelor și a dezvoltării.
 bacanală - piesă instrumentală sau orchestrală, din perioada clasică și romantică, cu ritm alert, punctat cu acorduri și sonorități ample.
 backing vocalist (sau backup singer) - solist vocal ce interpretează împreună cu solistul principal, cu alți interpreți sau singur partea de fundal a unei melodii (sinonim: backup singer).
 badinerie:
- piesă instrumentală cu ritm vioi, caracter glumeț, vesel (din suitele franceze și germane din secolul al XVIII-lea;
- dans francez de origine populară, în măsură binară, avînd caracter glumeț; melodie după care se execută acest dans.
 bagatelă - piesă muzicală instrumentală de scurtă durată (de obicei având conținut liric), pe o temă ușoară, variată ca expresie și formă; bluetă.
 baghetă:
- vărguță, bastonaș subțire de lemn, de os, de material plastic etc., folosit de dirijor pentru a bate măsura și pentru a conduce orchestra sau corul;
- bețișor de formă variată cu care sînt lovite membranele, coardele sau lamele unor instrumente muzicale;
- vergea de lemn pe care stă întins părul arcușului.

 baian:
- cântăreț de balade, de origine rusă sau ucraineană;
- armonică de mână, cu butoni în loc de clape, folosită de baiani.
 baion - dans modern brazilian, de origine populară; melodie după care se execută acest dans.
 bal - petrecere (publică) cu dans, organizată (seara sau noaptea) într-o sală special pregătită în acest scop.
 baladă - compoziție (vocală) cu acompaniament de pian, tipică pentru perioada romantică, având un ritm lent și un caracter epic descriptiv.
 balafon - instrument de percuție african, asemănător cu xilofonul, format din lame de lemn tare, acordate diatonic; alte denumiri: marimbă, marimbafon.
 balalaică - instrument muzical popular rusesc, alcătuit dintr-o cutie de rezonanță de formă triunghiulară, cu trei coarde.
 balerin - persoană care practică baletul.
 balet:
- gen de dans artistic figurativ, executat după o compoziție muzicală, apărut în epoca Renașterii, dezvoltându-se începând din secolul al XVI-lea;
- spectacol sau acțiune scenică alcătuită din dans (ca element principal), muzică și (uneori) pantomimă; compoziție muzicală scrisă pentru astfel de reprezentații;
 bandă de magnetofon - fâșie magnetizată pe care se imprimă și de pe care se reproduc sunetele cu ajutorul magnetofonului.
 bandleader - conducător al unei formații instrumentale; șef de orchestră.
 bandolă - instrument cu coarde, asemănător cu bandura.
 bandoneon - acordeon mic hexagonal.
 bandotecă - colecție de benzi de magnetofon.
 bandură - instrument muzical popular ucrainean, asemănător cu o chitară cu gâtul scurt, prevăzut cu 8 pînă la 24 de coarde, care emite sunete prin ciupire.

 banjo - instrument cu coarde, asemănător cu mandolina, originar din nordul Africii, care are cutia de rezonanță rotundă, făcută din piele, cu gâtul lung, cu 5 pînă la 9 coarde și care emite sunete prin ciupire.
 bară - bucată de lemn lipită în interiorul instrumentelor cu coarde și care contribuie la egalizarea sunetului și la creșterea intensității acestuia;
- lamă metalică încrustată în tastieră având rolul de a localiza sunetul pe coardă.
 bară de măsură - fiecare dintre liniuțele care taie vertical portativul, divizând durata piesei muzicale în unități metrice egale (măsuri).
 bară oblică - element grafic folosit în diverse abreviații muzicale.
 barbiton - instrument muzical mare, asemănător cu lira.
 barcarolă:
- cântec al gondolierilor venețieni;
- compoziție muzicală cu caracter liric și mișcare ritmică, imitând unduirea sau cadența valurilor.
 Barform - denumire germană pentru o formă de lied cultivată în Occidentul medieval, conținând două secțiuni denumite Stollen, iar cea de-a treia Abgesang.
 barifonie - voce cu timbru gros.
 bariolaj - executare rapidă a unei succesiuni de sunete, trecând alternativ de la o coardă la alta.
 bariton:
- (registru de) voce bărbătească intermediară între tenor și bas;
- cântăreț a cărui voce se plasează în acest registru;
- instrument de suflat din alamă, care are, într-o orchestră, un rol analog cu acela al baritonului într-un cor.
 barocco -  (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) în stil baroc.
 bas:
- registrul cel mai de jos al vocii bărbătești; sunetul cel mai grav al unui acord muzical;
- cântăreț a cărui voce se plasează în acest registru;
-  instrument care deține în orchestră un rol analog cu acela al basului într-un cor.
 bas-bariton - bas cu calități vocale de bariton.
 basist - instrumentist care cântă la contrabas sau la un alt instrument cu timbru grav, de bas.
 bason:
- fagot;
- mod de a cânta la orgă care seamănă cu timbrul de oboi în registre grave.
 bassetto - instrument cu coarde și arcuș, din secolele al XVII-lea și al XIX-lea, asemănător contrabasului.
 baterie:
- ansamblul instrumentelor de percuție într-o orchestră; instrument alcătuit din mai multe elemente de percuție;
- formulă ritmică realizată cu bateria.
 baterist - cântăreț la baterie.
 battuta - accent, măsură, tact.
 bărbie(r) - dispozitiv mic de lemn aplicat la baza cutiei de rezonanță a unei viori, pe care se sprijină bărbia violonistului.
 bătaie (a măsurii) - mișcare (a mâinii, a baghetei sau a piciorului) prin care se indică măsura, marcând diviziunile grupurilor de note aflate în fiecare unitate delimitată de barele de măsură; vezi și timp, beat.
 beat:
- stil în rockul modern (și în jazz), apărut în deceniul al șaptelea al secolului al XX-lea, care se caracterizează prin accentuarea tuturor celor patru timpi ai unei măsuri;
- bătaie, timp forte al unei măsuri;
- prezență a tobei mari în formațiile instrumentale.
 becar - semn grafic pe portativ care, pus înaintea unei notei muzicale, anulează un bemol sau un diez anterior, redând notei tonul normal.
 belcanto:
- stil de interpretare vocală, specific operei italiene între secolele al XVII-lea și începutul secolului al XIX-lea, care urmărește linia melodică și virtuozitatea interpretării;
- muzică de operă care promovează acest stil.
 bemol - semn grafic, asemănător cu litera "b", pus înaintea unei note sau la începutul unui portativ, pentru a indica coborârea înălțimii sunetului cu un semiton.
 bemolizare - punere a bemolului înaintea unei note muzicale sau la începutul unui portativ.
 bemolizat - (despre sunete) care este caracterizat prin coborârea înălțimii sunetului cu un semiton, cu ajutorul bemolului.
 bending - procedeu de alternare a folosirii arcușului cu ciupirea coardelor (la contrabas).
 berceuse - piesă instrumentală care exprimă un sentiment de duioșie, având la bază un cântec de leagăn.
 bergamacă - vechi dans și cântec popular italian, în măsură binară și cu ritm vioi, care era interpretat de un grup de femei și bărbați așezați în cerc; melodie după care se executa acest dans.
 bergeretă - mică arie cu subiect și aspect pastoral.
 bici  - instrument de percuție, alcătuit din două lame de lemn, care, lovite, reproduc zgomotul loviturii de bici.
 bicinie - compoziție, la început pentru două, apoi pentru mai multe voci, prezentă în muzica polifonică.
 bicord:
- (despre instrumente muzicale) care are două coarde;
-  (despre acorduri) care este cântat pe două coarde;
- acord de două note muzicale.
 bicordatură - gamă dublă executată pe instrumente cu coarde.
 Biedermeier (stil ~) - stil muzical specific primei jumătăți a secolului al XIX-lea, care exprima siguranța, prosperitatea burgheziei din acea perioadă.
 big band - ansamblu mare orchestral de jazz, având peste 20 de instrumentiști.
 bol - surdină din cupe mobile din metal sau cauciuc.
 bolero:
- dans popular spaniol în măsură ternară și ritm legănat, însoțit de acompaniament de chitară și castaniete; melodie după care se execută acest dans;
- cântec și dans cubanez cu ritm ternar și sincopat;
- compoziție simfonică având motive populare spaniole.
 bombardon - instrument de suflat din alamă, având forma unei trompete cu piston, cu timbru și cu registru foarte grave, folosit în fanfară.
 bongos - instrument de percuție alcătuit dintr-o pereche de tobe mici, în formă conică sau cilindrică, utilizat în orchestra de jazz sau în cea simfonică.
 boogie - gen de muzică dance electronică, care combină trăsături stilistice de post-disco cu funk, apărut în SUA în jurul anului 1980.
 boogie-woogie:
- stil de jazz foarte ritmat, apărut în SUA în anii 1930;
- dans ritmat, de origine nord-americană, asemănător cu blues-ul; melodie după care se execută acest dans.
 bop - stil în jazz caracterizat prin folosirea armoniilor cromatice și disonante.
 bopper - muzician care practică stilul bop.
 bossa-nova - dans modern de perechi, în ritm de rumba, de origine braziliană; melodie după care se execută acest dans.
 boss windjammer - șef al unei orchestre pe care o conduce fără a o dirija (cu mâna sau cu bagheta), interpretând la un instrument.
 boston:
- dans lent, asemănător valsului, originar din orașul american Boston; melodie după care se execută acest dans;
- gen pianistic în jazz constând dintr-o alternanță a notelor joase cu acordurile pe care acestea le susțin.
 bouché:
- termen care desemnează "jocul" căpăcelelor de la extremitățile superioare ale tuburilor de orgă; principalele jocuri fiind: sons-bourdon, flautul mare, flautul, dublat flaut, quintaton-ul; termen echivalent: chiuso;
- sunetul produs la corn, asemănător cu cel produs prin surdină, prin introducerea mâinii în pavilion.
 bourrée:
- vechi dans francez vesel, cu ritm vioi, cunoscut și ca dans de curte; melodie după care se execută acest dans;
- un fel de fagot.
 boy - dansator care face parte dintr-un ansamblu de musical.
 branlé - vechi dans francez, la modă în secolele al XVI-lea și al XVII-lea; melodie după care se execută acest dans.

 brașoveancă - dans popular din zona Brașovului, melodie după care se execută acest dans.
 bravissimo - (mai ales la spectacolele de operă) exclamație de apreciere superlativă sau de aprobare; excelent, foarte bine.
 break:
- improvizație melodică sau ritmică în jazz, când se întrerupe acompaniamentul și cântă numai solistul;
- dans acrobatic bazat pe mișcări sacadate, care imită mișcările unui robot.
 bridge - partea centrală a unei teme de jazz.
 brio - execuție cu multă vioiciune.
 broderie - ornament melodic realizat, într-o compoziție, prin alternarea unei note dintr-un acord cu cea superioară sau inferioară, depărtată de nota muzicală de bază cu un ton sau cu un semiton.
 bruitism - curent în muzica de la începutul secolului al XX-lea, care preconiza utilizarea zgomotelor ca element determinant, eliminând sau limitând sunetul muzical.
 bucată -  fragment dintr-o operă muzicală; piesă muzicală.
 buccină - instrument de suflat din alamă, de formă încovoiată, asemănător cornului de vânătoare, folosit în armata romană.
 bucium - instrument de suflat din lemn, de forma unui tub tronconic, foarte lung, folosit în trecut pentru chemări și semnale.
 buglă:
- trompetă din piele care emite un sunet mai moale și mai plăcut decît cel emis de corn;
- nume generic dat instrumentelor de suflat din alamă din familia trompetei.
 bumb - dispozitiv cu care se leagă coarda la unele instrumente cu coarde.
 burdon:
- procedeu de acompaniament, care își are originile în Evul Mediu, constând în persistența unui sunet, susținut de voce sau de un instrument;
- tub fără găuri, care emite un singur sunet grav, continuu, mai ales la cimpoi;
- coardă gravă la lăută, violoncel, liră etc, utilizată la acompaniament;
- registru de orgă cu timbru închis.
 burduf:
- sac făcut din stomacul vitelor sau din piele de miel ori de ied, în care se înmagazinează aerul la cimpoi, la armonică etc.;
- parte a cimpoiului care se umflă cu aer;
- cutia de lemn a instrumentelor cu coarde, care produce rezonanța tonului.
 burla - mică piesă cu caracter de glumă, de umor.
 burlesc - compoziție muzicală de mici proporții, instrumentală sau orchestrală, cu pronunțat caracter comic, cu tendințe de bufonerie și grotesc.
 butuc – partea de îmbinare a gâtului cu corpul (cutia de rezonanță) a instrumentelor cu coardă.

C
 cabaletă - încheiere ritmică, plină de dinamism, a unei arii sau a unui duet.
 caccia - piesă polifonică vocală din secolele XIV-XVI, sub formă de canon, cu subiect de vânătoare.
 caciucea - dans andaluz plin de temperament, asemănător cu bolero și fandango, executat solo de un bărbat sau de o femeie, cu acompaniament de chitară.
 cacofonie - suprapunere de sunete discordante; lipsă de armonie.

 cadență:
- succesiune de armonii care produc impresia unei încheieri într-o compoziție muzicală; vezi și: ritm, tempo.
- pasaj mai mare de virtuozitate solistică dintr-un concert instrumental, interpretat fără acompaniament.
 cadril:
- dans de origine franceză, în ritm binar și cu mișcare lentă, constând într-un șir de figuri în măsuri diferite, în cursul cărora partenerii se schimbă între ei; melodie după care se execută acest dans;
- dans popular rusesc, în ritm binar și cu mișcare vioaie; melodie după care se execută acest dans.
 cafe-concert - muzică instrumentală de largă accesibilitate (executată într-un restaurant); spectacol muzical care are loc într-un restaurant.
 cafe-șantan - cafenea în care se oferă publicului și un program muzical (de divertisment).
 cake-walk:
- dans de salon, de origine afro-americană, cu ritm sincopat, în măsură binară, care se execută cu ridicări ample de genunchi și cambrări ale corpului și ale cărui figuri au fost preluate în dansul shimmy;
- melodie, cântată la banjo, după care se execută acest dans.
 calando:
- (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) din ce în ce mai rar ca mișcare și din ce în ce mai slab ca intensitate;
- pasaj muzical în care intensitatea scade de la forte la piano și apoi la pianissimo.
 calmando (sau calmato) - (indică modul de executare a unei piese muzicale) liniștit, potolit, calm.
 caloroso - (indică modul de executare a unei piese muzicale) cu căldură.
 calypso - dans modern din America Centrală (Jamaica), în măsură binară, executat de perechi, cu poziții caracteristice ale mâinilor; melodie după care se execută acest dans.
 cameral - vezi muzică de cameră.
 camerata - grup de intelectuali melomani.
 camerton - instrument format dintr-un tub sonor, care, prin suflare, emite nota "la" (sau din patru tuburi "sol", "la", "re", "mi"), folosit la acordarea instrumentelor muzicale.
 campane - instrumente de percuție din metal, în formă de cupă răsturnată sau de tub, puse în vibrație prin lovire cu un ciocan de lemn; clopote.
 canarie - vechi dans de perechi, din secolul al XVI-lea, originar din insulele Canare, asemănător cu giga, având un tempo alert; melodie după care se execută acest dans.
 cancan:
- dans excentric francez, de cabaret, răspândit mai ales în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, executat numai de femei, pe o melodie vioaie, bazată pe ritmul cadrilului; altă denumire: french-cancan;
- melodie după care se execută acest dans.
 canción española - vezi copla andaluza.
 canon:
- compoziție muzicală în care două sau mai multe voci, intrând succesiv, execută împreună aceeași melodie;
- vezi țiteră.
 cantabil - care poate fi cântat; melodios, modulat, expresiv; cu ritm moderat.
 cantabile:
- (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) în mod clar, expresiv, melodios; cantabil;
- parte dintr-o lucrare instrumentală executată în acest mod.
 cantabilitate - însușire a unei piese muzicale sau a unei teme dintr-o compoziție muzicală vocală sau instrumentală de a avea o linie melodică reliefată, expresivă, de a se desfășura în cele mai comode registre, intervale, cu valori ritmice moderate sau de a fi ușor de intonat.
 cantando - (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) cântând, punând în valoare melodia.
 cantatrice - cântăreață de profesie; cântăreață de operă.
 cantată - compoziție vocal-instrumentală solemnă, pentru soliști, cor și orchestră, asemănătoare cu oratoriul, pe un subiect mai puțin dezvoltat, în care predomină elementul liric, apărută și cultivată mai ales în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea.
 cantată-oratoriu - compoziție vocal-instrumentală pe un libret cu temă dramatică.
 cantautor - cântăreț care își scrie singur muzica și textele cântecelor interpretate.
 cantilenă:
- (în Evul Mediu) cântec liric sau epic cu caracter grav sau sentimental;
- melodie gravă, sentimentală care se execută tărăgănat.
 canto - muzică vocală; cânt(are); studiul tehnicii și artei vocale.
 cantometrie - sistem etnografic de măsurători taxonomice privind cântecul popular.
 cantus - melodie liniară, simplă, pentru voce sau instrument, cu rol predominant în expresia unei compoziții muzicale.
 canțonă - cântec pe mai multe voci din epoca Renașterii, apropiat de cântecul popular, care, cu timpul, a devenit o piesă instrumentală, pregătind apariția fugii.
 canțonetă - cântec popular italian, de origine napolitană, cu versuri scurte.
 capelă:
- formație vocală (și instrumentală) care execută muzica în timpul serviciului religios; grup de coriști;
- orchestră de proporții reduse; fanfară (militară).
 capelmaistru - prim interpret (violonist) al unei orchestre.
 capodastru – dispozitiv, făcut de obicei din metal, care se fixează peste coarde pe gâtul chitarei, scurtând simultan lungimea tuturor corzilor și ridicând frecvența sunetelor.
 capriccioso:
- (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) cu schimbări neașteptate de ritm, de nuanțe etc.;
- bucată muzicală cu formă sau compoziție fantezistă, extravagantă.
 capriciu - compoziție muzicală instrumentală fără formă precisă, cu caracter de improvizație, cu treceri neașteptate de la o stare emoțională la alta.
 carabă - tub al cimpoiului, asemănător cu fluierul, prevăzut cu mai multe găuri la care se execută melodia.
 carillon:
- instrument muzical, de origine flamandă, la care se pot executa arii cu ajutorul unor clopote sau al unor lame acordate la anumite tonuri;
- piesă scrisă pentru un astfel de instrument.
 carioca:
- dans popular din America Latină (Brazilia), asemănător rumbei, cu ritm moderat, devenit dans modern de salon;
- melodie după care se execută acest dans;
- instrument de percuție pentru acompanierea ritmică a acestui dans.
 carmaniolă - dans francez din timpul Revoluției Franceze, melodie după care se executa acest dans.
 carnyx - trompetă celtică, cu deschizătura în forma unui cap de animal cu gura căscată.
 carola - dans medieval francez, executat în cerc sau în lanț; melodie după care se execută acest dans.
 casațiune - compoziție pentru orchestră sau camerală, care începe cu un marș, destinată execuției în aer liber.
 casă de discuri - companie care coordonează producția, fabricarea, distribuția, promovarea și protejarea drepturilor de autor a înregistrărilor audio și a videoclipurilor muzicale, acțiuni desfășurate pe baza unor contracte cu muzicienii și managerii acestora.
 casă de discuri independentă - casă de discuri ce operează fără finanțare din partea organizațiilor marilor case de discuri poziționându-se ca o alternativă mainstream-ingului.
 casă de discuri virtuală - casă de discuri care distribuie muzică pe internet (în general în format MP3 sau Ogg).
 castanietă - instrument de percuție, răspândit în Spania și în America Latină, format din două plăcuțe de lemn sau de fildeș, ca valvele unei scoici, care se prind de degete și care, lovite ritmic, servesc la acompanierea unui dans sau a unei melodii.
 catastază - pregătire a vocii (înainte de a cânta); sinonim: vocalizare.
 catch(can) - cântec liric englez, pentru două, trei sau mai multe voci, în stil polifonic, interpretat de bărbați.
 caterincă - vezi flașnetă.
 cauda - vezi coda.
 caval - fluier mare ciobănesc, făcut din lemn de paltin sau de alun.
 cavatină - piesă muzicală solo în operă, fiind un fel arie mai scurtă care urmează după un lung recitativ.
 cavernos - (despre voce, sunete) care are timbrul gros, înfundat; înăbușit.
 cazacioc - dans popular ucrainean, în măsură binară, cu ritm din ce în ce mai alert; melodie după care se execută acest dans.
 călcâi - parte de jos, de lângă șurub, a arcușului instrumentelor cu coarde.
 căluș - mică piesă de lemn cu o formă specială, pe care se sprijină coardele întinse ale unui instrument muzical; sinonime: scaun, scăunaș.
 ceardaș - dans național maghiar, în măsură binară, alcătuit din două părți, prima mai lentă, iar a doua din ce în ce mai rapidă; melodie după care se execută acest dans.
 celestă - instrument de percuție, cu claviatură, ale cărui sunete sunt produse prin lovirea unor lame metalice cu ciocănele de lemn, capitonate cu pâslă.
 cello - vezi violoncel.
 celulă - cea mai mică unitate muzicală care intră în alcătuirea motivului.
 cembalo:
- (în Antichitate) instrument de percuție alcătuit din două talere (vezi și talger);
- instrument cu claviatură asemănător clavecinului; sinonime: spinetă, cimbal.
 cent - subdiviziune pentru măsurarea intervalelor muzicale, egală cu o sutime dintr-un semiton.
 ceteră:
- denumire populară pentru vioară;
- instrument cu coarde, de origine corsicană, folosit în secolul al XIII-lea.
 cezură - pauză de respirație între fraze sau între două secțiuni ale unei lucrări muzicale.
 cha-cha-cha - dans modern, cu ritm vioi, inspirat din folclorul afro-cubanez, asemănător cu rumba; melodie după care se execută acest dans.
 chanson - compoziție vocalică polifonică, profană, apărută în secolul al XVI-lea, în Franța, care se caracterizează printr-o alternanță de ritmuri binare și ternare.
 charivari - gen de muzică disonantă, cu suprapuneri de acorduri și note false.
 charleston - dans american de salon, cu ritm binar (împrumutat din folclorul negrilor), care constă în mișcări foarte repezi, făcute prin flexiunea părții de jos a picioarelor; melodie după care se execută acest dans; vezi și talger-charleston.
 chase - (în jazz) dialog foarte viu între soliștii interpreți ai aceluiași instrument, fiecăruia revenindu-i câteva măsuri.
 chasse - pas mare de dans, cu un picior alunecând înainte.
 cheie (unealtă) sau cheie de acordare – unealtă de metal sau de lemn cu care se întind coardele unor instrumente muzicale;
 cheie (muzică) - semn grafic pus la începutul portativului, pentru a indica poziția unei note muzicale de o anumită înălțime, și, prin aceasta, a tuturor celorlalte note; exemple: cheia sol, cheia do, cheia fa.
 cheironomie - gen de dirijat coral prin mișcările mâinilor și ale degetelor, folosit mai ales în muzica religioasă.
 cheman - (termen învechit) vioară cu șase sau mai multe coarde întinse peste alte coarde de sârmă.
 chindie - dans popular cu ritm binar și mișcări vioaie, răspândit mai ales în Muntenia; melodie după care se execută acest dans.
 chiocec - numele unui vechi dans turcesc; melodie după care se execută acest dans.
 chitară - instrument cu coarde, de origine orientală, care emite sunete prin ciupire sau prin lovire cu degetele.
 chitară electrică - chitară fără cutie de rezonanță, prevăzută cu un transductor care transformă vibrațiile coardelor în tensiuni alternative de audiofrecvență, amplificate electronic.
 chitară portugheză – un instrument cu coarde ciupite din familia lăutelor cu gât.
 chiuso - vezi bouché.
 chorus:
- vechi cântec (și dans) englezesc, interpretat de unul sau de mai mulți soliști, refrenul fiind reluat de cor;
- partea principală a unei teme de jazz;
- improvizație colectivă care urmează după improvizațiile soliștilor.
 ciaconă:
- vechi dans de origine spaniolă, cu mișcare lentă; melodie după care se execută acest dans;
- piesă muzicală instrumentală, în formă de variațiuni polifonice, care se sprijină mai ales pe bas.
 ciclic - (despre lucrări muzicale) care este alcătuit din mai multe părți independente.
 ciclic, principiu ~ - , principiu de construcție muzicală, care urmărește legătura intimă și organică dintre toate părțile unei lucrări ample (sonată, simfonie etc.) prin folosirea aceluiași material tematic sau a unor motive generatoare.
 ciclu:
- grup de piese muzicale, concepute ca o lucrare unitară, pe baza unei continuități de idei artistice.
- totalitatea lucrărilor de un anumit gen, aparținând aceluiași compozitor;
- succesiune de concerte consacrate operei unui compozitor (exemple: "ciclu Bach", "ciclu Beethoven") sau urmărind dezvoltarea unui gen muzical.
 cifraj - indicații de acord utilizate în muzica modernă și jazz pentru a facilita citirea rapidă a partiturii; vezi și treaptă.
 cimbal - vezi: talger, cembalo.
 cimpoi - instrument muzical popular, alcătuit dintr-un burduf de piele și din multe tuburi sonore prin care trece, cu presiune, aerul din burduf.
 cinel - vezi talger.
 ciocan - fiecare dintre cele două bețișoare ale țambalului, ale xilofonului etc.
 ciocănel - ciocan mic cu care se lovesc coardele țambalului, xilofonului, toba, toaca etc.
 clapă:
- fiecare dintre dispozitivele instrumentelor de suflat, care servesc la închiderea sau la deschiderea unor orificii prin care trece curentul de aer ce produce sunetele;
- fiecare dintre elementele mobile ale claviaturii unui pian, unei orgi etc. care, prin apăsarea cu degetele, declanșează mecanismul de producere a sunetelor.

 clarinet - instrument de suflat din lemn cu formă de tub lărgit la un capăt, cu muștiuc, ancie simplă și cu găuri laterale care se închid și se deschid cu clape.
 clarino
- nume dat în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea, în Germania, unei voci înalte deținute de trompeta solo;
- nume dat registrului mediu al clarinetului produs prin saltul la duodecima superioară a fiecărui sunet;
- registru de orgă de 4' echivalent cu trompeta de 8'.
 clavir - vezi pian.
 clopot - instrument de percuție, de obicei din bronz, în formă de pară, cu o limbă mobilă care, la lovire, produce sunete.
 clopote - vezi campane.
 cluster - efect sonor prin suprapunerea mai multor tonuri și semitonuri sau numai semitonuri.
 coardă - fir elastic din metal (din intestine de animale etc.) care, întins pe anumite instrumente muzicale, produce, prin vibrare, sunete; sinonim: strună.
 coarde simpatice - coarde suplimentare așezate sub coardele principale acționate de instrumentist și care vibrează prin rezonanță naturală, amplificând sunetele coardelor principale.
 coborâre - trecere a vocii de la un registru mai înalt sau mai puternic la unul mai jos sau mai puțin puternic.
 cobuz:
- specie de fluier sau de caval;
- instrument cu coarde asemănător cu lăuta.
 cobză - instrument cu coarde, asemănător cu chitara, având cutia de rezonanță foarte bombată, folosit, mai ales, la acompaniament (prin ciupirea coardelor).
 coda (sau cauda) - parte finală a unei compoziții muzicale; grup de note muzicale care încheie tema unei fugi.
 comă - cel mai mic interval muzical, greu perceptibil pentru auz; semn grafic utilizat pentru a indica în muzica instrumentală frazarea, iar în muzica vocală locurile unde se respiră.
 compoziție (muzicală) - vezi piesă muzicală.
 concertino:
- în muzica barocă, grup de instrumente soliste care dialoghează cu restul orchestrei (numit ripieno sau concerto grosso) pentru a crea contraste dinamice;
- gen muzical interpretat de o orchestră care cuprinde două viori, un bas continuu (orgă sau clavecin), un flaut sau un alt instrument de suflat.
 concertmaestru - într-o orchestră simfonică, muzicianul care se află la primul pupitru al secțiunii de viori.
 concerto grosso - gen muzical interpretat de un grup de instrumente soliste (numit concertino) care poartă un dialog cu un grup mare de instrumente, denumit ripieno.
 concluzie - ultima secțiune dintr-o expoziție (repriză) a unei sonate; apare după expunerea temei secundare și întărește tonalitatea acesteia.
 copla andaluza - gen de muzică populară spaniolă care s-a dezvoltat treptat de la diferite forme de lieduri și cântece mai vechi, cum ar fi cuplé, tonadilla și zarzuela; altă denumire: canción española.
 cor mut – ansamblu vocal care execută o melodie fără cuvinte.
 coral:
- (în Biserica protestantă) cântec religios liturgic pe mai multe voci;
- compoziție pentru orgă pe tema unui cântec liturgic.
 corn - instrument de suflat din alamă sau din alt metal, folosit și la vânătoare sau pentru chemări, semnalizări etc.
 corn de vânătoare - corn prevăzut cu ambușură și înconjoară pieptul instrumentistului; altă denumire: corno di caccia.
 cornetta segnale - vezi corno signale.
 corno di basetto - instrument de suflat din alamă (înrudit cu clarinetul) din secolul al XVIII-lea, cu corpul în formă de unghi drept, cu ancie simplă, acordat între anumite note.
 corno di caccia - vezi corn de vânătoare.
 corno di postiglione - instrument de suflat din alamă, cu ambușură, de emisie naturală, cu un corp de formă conică de dimensiuni relativ reduse, utilizat în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea pentru semnalizare.
 corno signale - instrument de suflat din alamă, cu ambușură, cu emisie naturală, cu un corp de formă conică, acordat în si bemol; sinonime: cornetta segnale, goarnă.
 cracoviac (dans) (în ):
- dans popular polonez în măsura 2/4, având un caracter viu, cu pași săriți;
- melodia acestui dans; compoziție muzicală vioaie, cu ritm binar, caracterizată prin sincope care dau dinamism melodiei.
 cromatic - (despre tonuri) care se succedă în semitonuri consecutive; vezi și: gamă cromatică, interval cromatic.
 cui - fiecare din cheile care întind corzile la un instrument cu coarde.
 culisă - partea mobilă a unui instrument de suflat din alamă.
 culoare a sunetului - vezi timbru.
 cuplet:
- scurtă piesă muzicală vocală, cu conținut vesel sau satiric, inspirat din actualitate, în care toate strofele textului se cântă cu același refren;
- cântec intercalat între scenele unui vodevil;
- secțiune intercalată între refrenele unui rondo.
 cutie de rezonanță - cavitate al cărei volum de aer este capabil să oscileze și să amplifice sunetele.
cvartet - piesă muzicală pentru 4 voci sau 4 instrumente.
 cvintet - piesă muzicală pentru 5 voci sau 5 instrumente.

D
 dans de caracter - dans folcloric prelucrat pentru scenă.
 darabană - tobă de mână, specifică Orientului Mijlociu și Orientului Apropiat.
 desen - tip de laitmotiv care constă în note muzicale sau de sunete care se repetă într-un anumit mod sau ritm, creând astfel o formă de coerență și coeziune într-o compoziție și o formă de recunoaștere și familiaritate pentru ascultător.
 dirijat - arta de a îndruma studiul și de a conduce execuția muzicală a unei orchestre, a unui cor etc., urmărind redarea exactă și expresiv-artistică a partiturii.
 disc - vezi long play.
- muzica înregistrată pe un disc.
 divertisment:
- compoziție muzicală instrumentală sau interludiu de dans, de muzică, de cântece vocale etc. cu caracter distractiv;
- suită pentru un instrument sau pentru orchestră, alcătuită dintr-o serie de piese cu caracter diferit;
- episod distractiv alcătuit din dansuri și arii, introdus în teatrul din secolele al XVII-lea și al XVIII-lea;
- secțiunea a doua a unei fugi.
 diviziune - termen generic aplicat la împărțirea sau fracționarea după reguli specifice a unor elemente ale piese muzicale.
 dramatic – referitor la caracterul unei voci, desemnarea acelei specii al ei care se caracterizează printr-o sonoritate colorată, plină de încordare, dar printr-o tehnică oarecum limitată în ceea ce privește mobilitatea. Compară cu liric. vezi de asemenea lirico-dramatic.
 drill - stil trap, cu conținut liric întunecat, violent, nihilist.
 dualism - concepție potrivit căreia bipolaritatea major-minoră a trisonului, respectiv a modurilor major și minor în cadrul armoniei tonal-funcționale, se supune unei aceleiași legități dialectice și ar avea originea în datele obiective ale fenomenului fizic al armonicelor.
 dublă-bară - semn ce indică fie separarea diviziunilor principale ale unei lucrări, fie încheierea ei.
 duet:
- compoziție muzicală sau parte a unei compoziții muzicale care se execută pe două voci sau la două instrumente;
- ansamblu de două voci care cântă împreună o compoziție muzicală, fiecare executând o partidă separată; lucrare muzicală scrisă pentru acest ansamblu; sinonim: duo.
 duo - ansamblu de două instrumente care execută împreună o compoziție muzicală, fiecare având o partitură separată; lucrare pentru acest ansamblu; vezi și duet.
 duodecimă - interval care cuprinde douăsprezece trepte diatonice.

E
 eclisă – pereții laterali ai unui instrument cu coarde.
 ecou - procedeu componistic care constă în repetarea unei scurte teme sau a unui motiv muzical la o intensitate sonoră mai scăzută.
 EDM - vezi electronic dance music.
 electronic dance music - (abreviere EDM) gamă diversă de genuri de muzică electronică percursivă, realizată în mare parte pentru cluburile de noapte, concerte și festivaluri.
 elipsă - suprimare a unui acord disonant în vederea respectării regulilor de armonie.
 eufonie - succesiune armonioasă de sunete.

F
 factură - ansamblul mijloacelor de expresie care determină specificul unei opere muzicale.
 falset - tehnică vocală prin care un cântăreț atinge note foarte înalte și aceasta prin vibrația corzilor vocale false (cordae vestibulares).
 fandango - vechi dans spaniol cu acompaniament de chitară și de castaniete; vezi și caciucea.
 fanfară:
- ansamblu muzical (militar) format din persoane care cântă la instrumente de suflat din alamă și de percuție;
- compoziție muzicală executată de o fanfară sau la un instrument de suflat.
 fantezie - compoziție muzicală instrumentală de formă liberă, fără constrângeri, cu elemente de virtuozitate și improvizație.
 filare - creștere treptată de la piano la forte și descreștere similară a unei note prelungite.
 flașnetă - mică orgă mecanică portativă, acționată prin învârtirea unei manivele; alte denumiri: caterincă, minavet.
 fligorn - instrument de suflat din alamă, prevăzut cu clape, care se folosește mai ales în fanfare.
 formant - denumire dată de Ludimar Hermann în 1890 unei secțiuni de frecvență din structura sunetului, care se pune în evidență independent de tonul fundamental influențând timbrul sunetului respectiv.
 formație - grup de muzicieni (interpreți vocali sau instrumentiști), cu sau fără dirijor, având scopul de a interpreta lucrări camerale sau orchestrale.
 formă - totalitatea mijloacelor de expresie (melodie, ritm, armonie etc.) care contribuie la redarea conținutului de idei și de sentimente al unei compoziții muzicale; structura unei compoziții muzicale.
 forte - (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) cu sonoritate intensă, puternică; tare.
 forte fortissimo - extrem de tare.
 fragment - moment dintr-o operă muzicală.
 french-cancan - vezi cancan.
 frunză - pseudoinstrument muzical cu care executantul poarte reda anumite melodii, folosită în special în muzica populară.
 fugă - formă muzicală polifonică pe două sau mai multe voci, în care o melodie expusă de o voce este reluată pe rând de celelalte voci și dezvoltată după legile contrapunctului.

G
 gamă cromatică - gamă formată dintr-o serie succesivă de semitonuri; vezi și cromatic.

 gamă muzicală - succesiune melodică, ascendentă sau descendentă, care cuprinde toate sunetele unei scări muzicale, luând numele notei cu care începe.
 gigă:
- vechi dans popular, originar din Scoția și din Irlanda, cu mișcare vioaie și săltăreață, devenit în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea dans de salon; melodie după care se execută acest dans (vezi și canarie);
- ultima parte a unei suite instrumentale, urmând după sarabandă.
 glas - fiecare dintre cele opt moduri muzicale (sau "tonuri") utilizate în muzica bizantină.
 goarnă - vezi corno signale.
 gong - instrument muzical de forma unui disc metalic care, lovit cu un ciocănel special, produce un sunet caracteristic.
 grav - voce, sunete, ton, timbru sau despre modul de execuție a unei piese muzicale) (care se află) în registrul cel mai jos.
  - instrument popular specific popoarelor slave, făcut dintr-o cutie de lemn plată, cu una sau mai multe coarde.

H
 habaneră - dans popular de origine cubaneză, cu mișcare moderată și figuri ritmice caracteristice.
 hard rock - formă violentă de rock, caracterizată prin utilizarea de vocal agresiv, folosirea excesivă a chitărilor electrice distorsionate, a chitarei bas și a bateriei.
 hexalogie - operă muzicală compusă din șase părți distincte.

I
 impromptu - compoziție muzicală instrumentală cu caracter de improvizație și de obicei lirică, tumultuoasă.
 instrument muzical - obiect, aparat special confecționat cu ajutorul căruia se produc sunete muzicale.
 instrument de suflat - instrument muzical care conține un rezonator (de obicei un tub), în care o coloană de aer este pusă în vibrație de către persoana care suflă într-un muștiuc sau peste marginea unei găuri, stabilită la capătul rezonatorului.
 instrument electrofon - instrument muzical bazat pe transformarea oscilațiilor electrice în sunete muzicale; exemple: chitara electrică, orga electronică.
 instrument (muzical) electronic:
- aparat care generează pe cale electronică sunete muzicale sau semnale sonore;
- instrument muzical obișnuit ale cărui sunete sunt amplificate electronic.
 intensitate (sonoră sau a sunetului) - tărie a unui sunet, amplitudinea vibrației sonore corespunzătoare.
 interludiu:
- episod sau mică piesă muzicală între două secțiuni ale unei lucrări vocale mai ample;
- parte a fugii între două expoziții succesive ale subiectului.
 intermezzo:
- divertisment muzical intercalat într-o reprezentație muzicală, antract;
- episod orchestral independent într-o operă;
- piesă instrumentală scurtă de formă liberă.
 interpret - cântăreț, persoană care interpretează o piesă muzicală.
 interpretare - redare prin mijloace adecvate a conținutului unei opere muzicale.
 interpretare artistică - act creator prin care se redă prin mijloace adecvate conținutul unei lucrări dramatice, coregrafice sau muzicale.
 interval - diferența de înălțime dintre două sunete; "distanța" dintre două note muzicale; exemple: între nota "do" și nota "sol" este un interval de cvintă; între nota "do" și nota "mi" este un interval de terță.
 interval cromatic - interval alcătuit din două sunete cu aceeași denumire (unul dintre ele fiind alterat); vezi și cromatic.

Î
 înălțime:
- numărul de vibrații pe secundă ale unui sunet;
- calitate a unei voci, a unui instrument etc. de a cânta note înalte.

J
 jazz:
- muzică laică din America de Nord, practicată în principal de afro-americani și impusă la sfârșitul sec. XIX în SUA, extinsă ulterior în întreaga lume
- orchestră formată de obicei din instrumente de suflat și  de percuție care execută această muzică; altă denumire: jazzband.

K

 krakowiak – vezi cracoviac (dans)

L
 laitmotiv - temă muzicală recurentă, care ajută la crearea unei identități muzicale pentru o anumită idee, personaj sau eveniment și care realizează o narațiune coerentă, creând astfel o formă de recunoaștere și de legătură emoțională cu publicul.
 lied - compoziție muzicală vocală cu acompaniament instrumental, de obicei la pian, pe textul unui poem liric.
 limbă:
- plăcuță de lemn deasupra căreia se întind coardele unor instrumente muzicale; sinonim: tastieră.
- ancie a unui instrument de suflat.
 liric – caracterizează o voce, o specie a acesteia care se deosebește printr-o sonoritate dulce, lipsită de încordare, prin mobilitate. Compară cu dramatic.
 lirico-dramatic – caracterizează o voce, anume specia de tranziție de la vocea lirică la cea dramatică și care îmbină trăsături atât ale uneia, cât și ale celeilalte.

 loja orchestrei - spațiul dintre scenă și primul rând de scaune (într-o sală de spectacol), amenajat sub nivelul scenei și al sălii, în care stă orchestra; fosa orchestrei.
 long play
- disc circular de vinil care servește la înregistrarea și reproducerea vocii, a sunetelor etc. cu ajutorul unui aparat special; altă denumire disc.
 lucrare muzicală - vezi piesă muzicală.

M
 madrigal - scurtă compoziție muzicală vocală cu caracter liric, caracteristică pentru secolul al XVI-lea.
 marimbă (sau marimbafon) - vezi balafon.
 marș - compoziție muzicală puternic ritmată, care adesea reglează cadența pasului unei formații, a unui cortegiu etc.
 masque - spectacol baroc ce conținea joc scenic, dialoguri, muzică și dans.
 mașină de vânt - instrument de tip idiofon care imită sunetele vântului și furtunii.

 mazurcă - dans național polonez cu ritm moderat, devenit și dans de salon (vezi și poloneză); melodie după care se execută acest dans.
 măsură - unitate ritmică divizată în timpi egali ca durată, plasată între două bare și notată cu o fracție la începutul lucrării sau fragmentului vizat; vezi și bară de măsură.
 măsură compusă - măsură formată din fracțiuni ale măsurii simple.
 melodramă:
- operă dramatică în care acțiunea complicată, neverosimilă, cu scene pline de groază, alternează cu scene comice, convenționale, de un patetism violent, rezervându-se un loc însemnat neprevăzutului;
- dramă care utiliza acompaniamentul muzical pentru a marca intrarea sau ieșirea personajelor din scenă.
 meloman - persoană căreia îi place muzica (în special cea clasică) și o înțelege.
 mensúră - dimensiunile unui instrument muzical, raportul dintre diferitele sale părți componente.
 menuet:
- dans de origine franceză, cu caracter ceremonios și mișcare moderată, devenit cu timpul dans de curte și apoi de salon;
- melodie după care se execută acest dans;
- a treia parte a simfoniei clasice, care se execută în trei timpi, urmând după un adagio sau un andante.
 meterhaneá - muzică militară turcească veche, în care predominau surlele și tobele.
 metodă - manual care conține arta cântatului sau principiile de învățare ale unui instrument muzical.
 metrică - ramură a muzicii care se ocupă cu studiul metrului.
 metru - ordinea succesiunii unităților de timp, determinată de accente tari sau slabe; sistemul de organizare a ritmului; vezi și: metrică, ritm, cadență.
 mezzo-forte - (indică modul de executare a unei lucrări muzicale) cu intensitate mijlocie, între piano și forte.
 minavet - vezi flașnetă.
 miniatură  - piesă instrumentală sau vocală de mici dimensiuni.
 misă - compoziție muzicală polifonică pentru cor și soliști, adesea cu acompaniament instrumental, scrisă pe textul tradițional al liturghiei catolice.
 mișcare:
- viteză cu care se execută o bucată muzicală sau o parte a ei; vezi și tempo;
- parte dintr-o compoziție muzicală amplă executată într-un anumit tempo.
 mixtură - sunet deosebit obținut la orgă prin producerea simultană a unor timbre diferite.
 mod - structura unei game determinată de raportul de intervale dintre sunetele componente.
 monocord:
- (despre instrumente muzicale) care are o singură coardă; care vibrează într-un singur ton;
- străvechi instrument muzical cu o singură coardă.
 motiv - cel mai mic element constitutiv al unei piese muzicale, din dezvoltarea căruia ia naștere tema muzicală.
 muștiuc - vezi ambușură.
 muzică:
- arta de a exprima sentimente și idei cu ajutorul sunetelor combinate într-o manieră specifică;
- știință a sunetelor considerate sub raportul melodiei, al ritmului și al armoniei.
 muzică dance electronică - vezi electronic dance music.
 muzică de cameră - compoziție muzicală pentru un număr restrâns de instrumente.
 muzică etnică (sau muzică etno) - vezi world music.
 muzică instrumentală - compoziție muzicală executată exclusiv de instrumente, prin opoziție cu muzica vocală.
 muzică populară - genul muzical care se dezvoltă și este asociat cu cultura și tradițiile unei anumite regiuni sau grupuri etnice; este muzica transmisă și perpetuată în mod tradițional prin intermediul generațiilor, făcând parte din identitatea culturală a comunităților respective.
 muzică ușoară - gen muzical cult (vocal sau instrumental) larg accesibil publicului prin caracterul melodios, distractiv, prin tematica direct legată de preocupările, sentimentele, aspirațiile oamenilor.
 muzică vocală - muzică realizată exclusiv cu vocea umană (cântăreți), în opoziție cu muzica instrumentală; vezi și ansamblu vocal.

N
 natural - (despre tonuri, game) care nu a suferit nici o alterare.
 nocturnă - compoziție muzicală instrumentală, predominant pentru pian, cu caracter liric, visător și melancolic; gen muzical popular în perioada romantică.
 notă auxiliară - notă care se adaugă pentru înfrumusețare uneia dintre notele care alcătuiesc un acord sau o melodie.
 notă muzicală - semn convențional pentru reprezentarea grafică a sunetelor muzicale, indicând înălțimea și durata lor; sunet care corespunde acestui semn.
 note de pasaj -  note muzicale melodice care nu intră în structura unui acord și care se desfășoară în succesiunea treptată între sunetele ce aparțin a două acorduri diferite.
 Noua muzică consonantă - curent muzical apărut în anii 1980, ca o reacție la ruptura dintre compozitorii de muzică contemporană și auditoriul acestora.

O
 obiect sonor - sunetele care constituie materialul de lucru (brut) al compozitorului, din a cărui organizare se generează evenimente sonore sau fenomene muzicale complexe.
 octavă:
- treapta a opta a gamei diatonice de la o treaptă dată;
- interval dintre două sunete ale gamei diatonice care cuprinde opt trepte ale scării muzicale;
- parte a scării muzicale temperate formată din șapte trepte diatonice sau douăsprezece sunete cromatice, de la "do" până la "si" inclusiv.
 operă (muzicală):
- compoziție muzicală scrisă pentru soliști, cor și orchestră pe textul unui libret dramatic; reprezentare scenică a acestei lucrări;
- clădire destinată reprezentării unor asemenea compoziții.
 operă de cameră - piesă mai scurtă de teatru liric, acompaniată de un ansamblu cameral.
 operă bufă - lucrare muzicală are un caracter comic exagerat, care include și personaje din păturile inferioare sau care este compus în genul liric ușor.

 ópus:
- indicație folosită pentru numerotarea lucrărilor unui compozitor;
- piesă muzicală a unui compozitor care poartă această indicație.
 oratoriu -  compoziție muzicală amplă, pentru cor, soliști și orchestră, destinată a fi interpretată în concert și care ilustrează o acțiune dramatică; vezi și cantată.
 orgă - instrument muzical complex, al cărui mecanism se compune dintr-un sistem de tuburi sonore, puse în acțiune cu ajutorul unor pedale, al unei claviaturi și al unor manete de registru, prin care trece aerul suflat de niște foale.
 orgă electronică - instrument muzical electronic cu claviatură care imită orga clasică, sunetele fiind însă generate electronic.

P
 pană (vezi și plectru):
- placă mică de os, de celuloid etc. cu care se ating coardele la unele instrumente muzicale.
- (la un instrument de suflat din alamă) vezi ancie.
 partidă:
- parte dintr-o compoziție muzicală executată de unul dintre membrii unui ansamblu, care execută această parte;
- grup de instrumente din aceeași familie, aparținând unui ansamblu, care execută această parte.
 partita - formă muzicală ciclică, o succesiune de melodii de dans în același ton, dar cu mișcări și măsuri deosebite și care ulterior avea să formeze suita.

 partitură - text muzical cuprinzând toate părțile vocilor sau instrumentelor care îl execută și care sunt astfel dispuse, încât să poată fi urmărite separat sau concomitent; vezi și: compoziție muzicală.
 pasaj  - succesiune melodică într-o compoziție muzicală, formată din note scurte și rapide, care face trecerea între diferitele teme ale piesei.
 passacaglia:
- vechi dans de origine spaniolă și italiană, cu o mișcare lentă, uniformă; melodia corespunzătoare; vezi și pavană;
- piesă instrumentală în formă de variațiuni polifonice pe o temă expusă la început și care se repetă în bas.
 pavană - dans vechi, de origine italiană sau spaniolă, cu ritm și cu mișcări lente și cu caracter ceremonios (vezi și passacaglia); melodie după care se execută acest dans.
 pavilion - denumire dată părții tubului instrumentelor de suflat din alamă, care se găsește la extremitatea opusă muștiucului și are formă de pâlnie.
 pedalier - sistem de pedale de la orgă (corespunzătoare sunetelor grave).
 peisaj - titlu dat unor compoziții muzicale descriptive imaginând prin onomatopee tablouri din natură.
 percuție - procedeu de producere a sunetelor prin lovirea cu un ciocănel a unei membrane, a unei lame, a unei plăci metalice de la un instrument muzical; vezi și instrument de percuție.

 pian - instrument muzical format dintr-o cutie de rezonanță de mari dimensiuni așezată pe trei picioare și dintr-o serie de coarde metalice, care vibrează cand sunt lovite de niște ciocănele acționate prin apăsarea unor clape; alte denumiri: clavir, pianoforte.
 pian automat (sau electric) - pian acționat de un mecanism (alimentat electric), care execută automat anumite melodii înregistrate in prealabil pe niste suluri speciale de hartie introduse în aparat.
 pian cu manivelă - pian automat care funcționeaza prin învârtirea unei manivele.
 piano - (indică modul de executare a unei bucăți muzicale) cu intensitate scăzută; încet.
 pianoforte - vezi pian.
 piesă (muzicală) - operă muzicală de proporții reduse (de obicei instrumentală); bucată; compoziție, lucrare muzicală.
 plectru - placă mică de metal, de os, de celuloid sau de alt material, cu care se ciupesc coardele unor instrumente muzicale.
 pochette sau violino piccolo - un mic instrument cu coarde frecate din varietatea cu arcuș.
 polifonie -  știință muzicală care studiază suprapunerea coordonată a mai multor linii melodice independente, care se află în relații armonice.
 piesă de caracter - piesă scurtă instrumentală (pentru pian) în formă liberă, cu elemente de expresie specifice, adesea programatice.
 polifonie - arta și tehnica suprapunerii a două sau mai multe părți vocale ori instrumentale, a căror dezvoltare este în același timp orizontală (contrapunctul) și verticală (armonia).
 poloneză (muzică):
- dans național polonez în trei timpi, având un caracter marțial, sărbătoresc; vezi și mazurcă;
- melodia acestui dans; compoziție muzicală inspirată de acest dans.
 potpuriu - suită muzicală formată din fragmente cu caracter asemănător din opere, operete etc. sau din mai multe melodii ori cântece, grupate fără o legătură strânsă între ele.
 poussée - execuție conducând arcușul în sus, dinspre vârf spre talon.
 poziție - loc al unei note sau al unei chei pe portativ; felul în care sunt ținute mâinile în timpul cântatului la instrumentele muzicale.
 prag - bucățică de lemn (de abanos) sau de os de elefant care se fizeaxă perpendicular pe capătul superior al corpului unor instrumente cu coarde și pe care se sprijina coardele.
 preludiu:
- partea introductivă a unei compoziții muzicale mai ample;
- prima piesă muzicală dintr-o suită instrumentală; piesă care precedă o fugă sau un coral;
- piesă instrumentală independentă, scrisă în formă liberă.
 progresie de acorduri - înlănțuire de relații armonice (între acorduri), de regulă concepută astfel încât să poată fi repetată într-un cadru formal simplu, uneori sprijinind improvizația.

R
 rapsodie - compoziție muzicală, de obicei de formă liberă, compusă din motive și fragmente variate, inspirate adesea din folclor.
 recitativ - gen de muzică vocală (executată de solist), cu sau fără acompaniament instrumental, care, prin intonații și prin ritmica asemănătoare vorbirii, se apropie de declamație și care, în operă, comentează acțiunea și face legătura între arii.
 recviem - compoziție muzicală pentru soliști, cor și orchestră, alcătuită din mai multe părți, scrisă pe textul liturgic al misei funebre.
 registru:
- întinderea scării muzicale a unui instrument sau a unei voci, cuprinsă între nota cea mai de jos și nota cea mai de sus pe care le poate emite instrumentul sau vocea respectivă, fără schimbarea timbrului;
- grupul tuburilor sau butoanelor de același timbru ale unui instrument muzical.
 repriză - secțiune a unei forme muzicale (sonată, fugă etc.), în care se expune din nou un material tematic prezentat anterior.
 ripieno - totalitatea instrumentelor dintr-un ansamblu muzical care nu cântă ca soliste ci sunt opuse sau se alătură instrumentelor soliste; vezi și concertino.
 ritm - armonie care rezultă din căderea regulată și periodică a accentului într-o frază muzicală; vezi și tempo, cadență.
 romanță - compoziție muzicală vocală cu acompaniament instrumental, având un conținut liric, sentimental; piesă instrumentală cu caracter asemănător.
 rondo - piesă muzicală instrumentală cu caracter vioi, a cărei temă principală revine periodic în cursul piesei, alternând cu diferite alte teme (episoade sau cuplete).

S
 sambúc - un fel de harfă cu patru coarde, la greci.
 scară muzicală - succesiune a sunetelor muzicale, cuprinzând aproximativ opt octave.
 scaun (sau scăunaș) - vezi căluș.
 scenă - este fiecare din subdiviziunile unui act dintr-o operă dramatică, marcată prin intrarea sau ieșirea unui personaj.
 scherzo - piesă muzicală (sau parte dintr-o sonată ori dintr-o simfonie) scrisă într-un tempo însuflețit, vioi și vesel.
 semn de expresie - semn grafic ce indică gradațiile expresive (v. agogice, semne; dinamice, semne) ce însoțesc un text muzical, sporindu-i expresivitatea. (exemple de semne agogice: accellerando, rallentando, rubato, a tempo, Tempo I°; semne dinamice: niente, p, pp, ppp, f, ff, fff, sf, sfz, dim., perdendosi, molto (f), con passione, con sentimento etc.).
 septet:
- ansamblu format din șapte voci sau din șapte instrumente care execută împreună o piesă muzicală;
- compoziție muzicală întocmită pentru șapte voci sau șapte instrumente.
 serenadă - compoziție muzicală, vocală sau instrumentală, cu caracter liric, care se executa noaptea, sub ferestrele cuiva, în semn de dragoste sau omagiu.
 serialism - tehnică de compoziție constând în folosirea unei serii de 12 sunete ca material de construcție; muzică serială.
 shimmy - dans modern asemănător cu foxtrotul, ale cărui figuri au fost preluate din dansul cake-walk; melodie după care se execută acest dans.
 simfonie:
- (În trecut) ansamblu de sunete consonante sau de sunete muzicale; compoziție muzicală instrumentală (cu soliști, cor);
- (sens curent) compoziție muzicală amplă pentru orchestră, care cuprinde de obicei trei sau patru părți.
 sincopă - efect dinamic, care implică o varietate de ritmuri, și care se obține prin mutarea accentului unei măsuri de pe timpul tare pe cel slab din urmă, fiind folosită în multe genuri muzicale, precum ragtime, jazz, jump blues, funk, gospel, reggae, dub, hip hop etc.
 solist:
- cântăreț sau instrumentist care execută o compoziție muzicală (sau o parte dintr-o compoziție muzicală) concepută pentru o singură voce sau pentru un singur instrument;
- dansator care execută singur o piesă coregrafică sau care deține un rol principal într-o compoziție coregrafică de ansamblu.
 solz de pește - un fel de instrument muzical popular, format dintr-un solz de pește, maleabil, pe care executantul îl introduce între buza de jos și partea inferioară a dinților, punându-l în vibrație prin coloană de aer a respirației.
 sonată - piesă muzicală pentru unul sau două instrumente, alcătuită din trei sau patru părți, deosebite între ele ca structură, tonalitate, ritm etc., dar care se completează într-o succesiune logică și unitară; vezi și sonatină.
 sonatină - sonată de proporții mai reduse, mai ușor de interpretat și cu o dezvoltare mai redusă, cu numai 2-3 părți..
 sonoritate:
-  însușirea de a fi sonor; timbru cald și plin; muzicalitate;
- proprietatea ce au unele corpuri de a întări sunetele repercutându-le.
 soprană - cea mai înaltă dintre cele cinci categorii ale vocii omenești (de femeie sau de copil), al cărui ambitus se întinde de la mi din octava întâi până la sol din octava a doua
 soprană lirică - tip de soprană care are o calitate vocală caldă, cu un timbru luminos, plin.
 spinetă - vezi cembalo.
 stochastică, muzică ~ - muzică apărută ca o reacție necesară la limitele polifoniei, serialismului integral și rezultată din introducerea noțiunii de probabilitate (care implică calculul combinatoriu).
 strună - vezi coardă.
 studiu - compoziție muzicală cu caracter de virtuozitate, destinată mai ales îmbunătățirii tehnicii instrumentale.
 subdiviziune binară - subdiviziune a unui timp în două, patru sau opt părți egale.
 suită:
- lucrare muzicală instrumentală alcătuită din mai multe părți scrise în aceeași tonalitate, dar contrastante prin caracter și prin mișcare; vezi și partita;
- fragmente selective extrase dintr-o lucrare mai amplă (operă, balet etc.).
 sunete armonice - ( sau armonicele unui sunet fundamental) - vibrații sinusoidale a căror frecvență este un multiplu întreg al unei frecvențe fundamentale.
 surdină - dispozitiv din metal sau din lemn, în formă de gheară la instrumentele cu coarde sau în formă de dop la instrumentele de suflat, folosit pentru atenuarea intensității sonore unor instrumente muzicale.
 surlă - instrument de suflat, în formă de fluier, cu mai multe orificii și cu ancie dublă, folosit în trecut, mai ales în armată.

T
 tablou – subdiviziune a unei opere dramatice (piesă de teatru, operă, operetă, etc.), în special al unui act, corespunzând unui moment din desfășurarea intrigii.
 tablou simfonic - lucrare simfonică alcătuită dintr-o singură parte, având un program cu conținut plastic sau descriptiv.
 talger - instrument de percuție format din două discuri de alamă care, ușor lovit unul de altul, produce sunete puternice; sinonime: cimbal, cinel; vezi și cembalo.
 talger-charleston - talger dublu acționat cu piciorul de baterist, în orchestra de jazz.
 tam-tam:
- instrument de percuție alcătuit dintr-un disc concav de metal forjat, care, lovit cu un ciocănel de lemn căptușit cu postav, vibrează, producând sunete puternice; vezi și gong;
- instrument muzical african asemănător cu toba.
 tamburină - instrument muzical de forma unei tobe mici, cu pielea întinsă numai pe o singură parte, cu mici talgere sau cu clopoței împrejur, folosit pentru acompanierea ritmică a dansului în Spania, Italia și în Orient.
 tastieră:
- mecanism care declanșează sunetele unui tub de orgă sau coardele unor instrumente cu claviatură;
- plăcuță specială de lemn tare, fixată la instrumentele cu coarde, în continuarea părții superioare a cutiei de rezonanță.
 tautofonie - repetiție supărătoare a acelorași sunete.
 temă - motiv melodic dintr-o piesă muzicală.
 temperat:
- (despre instrumente cu claviatură) care are intervalurile de tonuri împărțite în câte două semitonuri
- (sistem ~) sistemul împărțirii intervalelor de tonuri în câte două semitonuri egale.
 tempo - viteză cu care se execută o piesă muzicală, conform conținutului și caracterului acesteia și descris pe partituri prin termeni ca: andante, moderato, allegro; vezi și: ritm, cadență, mișcare.
 terțet (sau terțină) - ansamblu muzical compus din trei voci sau din trei instrumente care execută împreună o piesă muzicală scrisă pentru un astfel de ansamblu; sinonim: trio.
 tetralogie - operă muzicală compusă din patru părți distincte.
 text - cuvintele unei compoziții muzicale.
 timbru - calitate specifică a unui sunet care permite ca el să fie distins de un altul, fiind una dintre cele patru caracteristici ale sunetului, alături de înălțimea, intensitatea și durata acestuia; altă denumire: culoare a sunetului.
 timp - fiecare dintre fazele egale care alcătuiesc o măsură; bătaie.
 tocată:
- compoziție muzicală pentru instrumente cu claviatură;
- piesă muzicală de virtuozitate pentru un instrument sau pentru orchestră, având un ritm sacadat.
 ton:
- sunet simplu, produs de o sursă care vibrează sinusoidal în timp; interval între două sunete (muzicale) situate la distanță de o secundă mare;
- (prin extensie) sunet reprezentând cea mai mare distanță dintre treptele alăturate ale gamei;
- tonalitatea unei piese muzicale.
 tonalitate:
- ansamblul legilor care stau la baza gamelor; sistem de funcțiuni care converg în jurul tonicii și se subordonează acesteia;
- raportul dintre sunetele unei scări muzicale față de acordul ei principal (vezi și ton).
 tonică - treapta întâi a modurilor major sau minor; acord construit pe această treaptă.
 transcriere - prelucrare a unei bucăți muzicale scrise pentru un anumit instrument sau pentru o anumită voce, în scopul de a fi cântată la alt instrument sau de altă voce
 treaptă - unul dintre sunetele ce intră în componența unei scări modale sau tonale; vezi și cifraj.
 trianglu - instrument de percuție constând dintr-o vergea de oțel, îndoită în formă de triunghi, care, fiind lovită cu o baghetă din același metal, emite sunete cristaline.
 trio - vezi terțet.
 trompă - (învechit) trompetă,  trâmbiță.
 tub - (la instrumentele de suflat din alamă)țeavă care produce sunete de diferite tonalități (în funcție de lungimea și diametrul piesei respective) când trece un curent de aer prin aceasta.
 tușeu - felul în care un pianist atinge clapele pianului în timpul execuției unei piese muzicale.

 Ț
 țiteră - instrument muzical compus dintr-o cutie de rezonanță cu coarde de metal, puse în vibrație prin atingere cu o lamă (ori cu un inel) de os sau de metal; altă denumire: canon.

 U
 ukulele – chitară mică cu patru coarde, originară din insulele Hawaii.
 unison:
- executare de către un grup vocal sau instrumental a unei melodii la aceeași înălțime;
- (efect produs de) două sau de mai multe instrumente, voci etc. ce produc simultan un sunet de aceeași înălțime.
 uptempo - tempo vioi, crescut, rapid, interpretat sau reprodus cu asemenea intensitate; termen-umbrelă pentru stilurile cu ritm rapid din muzică electronică.
 uvertură - compoziție muzicală, alcătuită din trei părți, pentru orchestră, concepută ca introducere la o operă, la un oratoriu, la o suită instrumentală etc. sau ca o lucrare independentă.

 V
 vals - dans în măsura de trei timpi, cu mișcări relativ vioaie, care se dansează în perechi; melodie după care se execută acest dans.
 violino piccolo - vezi pochette.
 violoncel - instrument muzical cu coarde și arcuș asemănător cu vioara, dar de dimensiuni mult mai mari, cu un timbru mai grav și care se ține în poziție verticală; altă denumire: cello.
 vocalizare - vezi catastază.
 vocaliză:
- executare a unui text muzical vocal prin înlocuirea denumirii notelor cu vocale, de preferință "a" sau "o";
- (la plural) exerciții de canto constând în executarea unor serii de note pe anumite vocale;
- piesă muzicală vocală fără cuvinte, uneori cu caracter de virtuozitate.
 voce artificială - sunet complex ale cărui caracteristici tehnice (componente spectrale, intensitate, regim tranzitoriu) corespund în mod sensibil cu acelea ale unei voci umane medii.
 voce de cap - registru vocal în care vocea rezonează în zona capului și a gurii, fiind folosit în special la operă și la stilul heavy metal.
 voce de piept - registrul vocal obișnuit vorbirii al unei persoane, fiind specific vocilor masculine.
 vodevil - mică piesă de teatru de un comic facil, cu intrigă complicată, neverosimilă și o acțiune bogată, dar artificială, în al cărei text sunt intercalate cuplete satirice cântate.
 volum - forță, intensitate, amploare a sunetelor emise de o voce sau produse de un instrument muzical.

 W
 world music - curent muzical de la sfârșitul anilor 1980, născut din jazz, din muzică pop și din muzicile extra-occidentale; alte denumiri: muzică etnică, muzică etno.

 X
 xilofon - instrument de percuție, alcătuit dintr-un sistem de plăci de lemn acordate diferit, care vibrează și emit sunete când sunt lovite cu niște ciocănele de lemn, de sticlă sau de metal.

 Y
 yéyé (sau yé-yé) - stil muzical american, specific tineretului din anii 1960.

 Z
 zapateado - dans spaniol, foarte popular și în Mexic, caracterizat prin bătaia rapidă a tocurilor dansatorului.
 zarzuela - gen al operetei spaniole, asemănător operei comice franceze, caracterizat prin introducerea unor interludii muzicale în cadrul unei piese de teatru.
 zoppa, alla ~  - dans popular italian în măsura de 6/8.

 Note

 Vezi și
 Glosar de balet
 Glosar de artă
 Notație muzicală

 Bibliografie
 Dicționar de termeni muzicali român – francez / italian / englez
 Dumitru Bughici, Dicționar de forme și genuri muzicale
  Dictionnaire des instruments de musique

 Zeno Vancea: Dicționar de termeni muzicali, 530 pagini, Editura Științifică și Enciclopedică, 1984
 Lydia Ciucă: Dicționar de termeni muzicali, 66 pagini, Editura Prietenii Cărții, 1994 ; ISBN 9735730014
 Lucia Vetrici: Dicționarul tânărului muzician. Termeni muzicali străini, 80 pagini, Editura Didactică și Pedagogică, 2007
 Gheorghe Fircă, (coordonator): Dicționar de termeni muzicali, Editura Enciclopedică, 2008
 (Colectiv): Dicționar de termeni muzicali'', 594 pagini, Editura Univers Enciclopedic Gold, 2010 ; ISBN 978-973-45-0606-4

Legături externe

Muzică

Glosar de muzică


En géométrie hyperbolique à trois dimensions, un polyèdre idéal est un polyèdre convexe dont tous les sommets sont des points idéaux, c'est-à-dire des points "à l'infini" plutôt qu'à l'intérieur de l'espace hyperbolique tridimensionnel. Ce sont également les enveloppes convexes d'un ensemble fini de points idéaux. Toute face d'un polyèdre idéal est un polygone idéal. Toutes les arêtes sont des droites de l'espace hyperbolique.

Il existe des versions idéales des solides de Platon et des solides d'Archimède ayant la même structure combinatoire que leurs versions euclidiennes. Certains de ces solides peuvent paver uniformément l'espace hyperbolique de la même manière que le cube pave uniformément l'espace euclidien.

Cependant, tous les polyèdres n'ont pas nécessairement de représentation sous forme idéale : un polyèdre ne peut être idéal que s'il peut être représenté en géométrie euclidienne tel que tous ses sommets soient sur sa sphère circonscrite. Il est possible de tester si un polyèdre donné possède une version idéale en temps polynomial par un algorithme d'optimisation linéaire.

Si deux polyèdres idéaux ont le même nombre de sommets, alors l'aire de leurs surfaces sont égales. De plus, il est possible de calculer le volume d'un polyèdre idéal par la fonction de Lobachevsky. La surface d'un polyèdre idéal est une variété hyperbolique, topologiquement équivalente à une sphère perforée, et chacune de ces variétés forme la surface d'un polyèdre idéal unique.

Exemples et contre-exemples
Étant donné un ensemble fini de points idéaux dans l'espace hyperbolique, on peut en construire l'enveloppe convexe. Si les points ne sont pas coplanaires, le résultat sera un polyèdre idéal. Le solide résultant est l'intersection de tous les demi-espaces fermés ayant les points idéaux donnés comme points limites.

On peut également, à partir de tout polyèdre convexe euclidien ayant une sphère circonscrite construire le polyèdre idéal correspondant en interprétant l'intérieur de cette sphère comme le modèle de Klein de l'espace hyperbolique. Dans le modèle de Klein, chaque polyèdre euclidien contenu dans la sphère représente un polyèdre hyperbolique, et chaque polyèdre euclidien ayant ses sommets sur la sphère représente un polyèdre hyperbolique idéal.

Tout polyèdre convexe isogonal, c'est-à-dire dont les sommets sont laissés invariants par ses symétries, peut être représenté par un polyèdre idéal ayant les mêmes symétries. En effet sa une sphère circonscrite est centrée au centre de symétrie du polyèdre. En particulier, cela implique que les solides de Platon et les solides d'Archimède sont tous représentables sous forme idéale.

Cependant, une autre classe de polyèdres fortement symétriques, les solides de Catalan, n'ont pas tous des formes idéales. Les solides de Catalan, qui sont les polyèdres duaux des solides d'Archimède, ont des symétries qui laissent leurs faces invariantes. Parmi les solides de Catalan qui ne peuvent pas être idéaux, on compte le dodécaèdre rhombique et le triakitétraèdre.

Pour le triakitétraèdre, il est possible de retirer un triplet de sommets tel que les sommets restants soient divisés en plusieurs composantes connexes. S'il est impossible de séparer le graphe des sommets par le retrait de 3 sommets, un polyèdre est dit 4-connexe . Tout polyèdre 4-connexe peut être représenté comme un polyèdre idéal ; c'est par exemple le cas du tétrakihexaèdre, un autre solide de Catalan.

Un cube tronqué en un seul de ses sommets est un polyèdre simple (ayant trois arêtes par sommet) qui ne peut pas être représenté par un polyèdre idéal : d'après le théorème des six cercles de Miquel, si sept des huit sommets d'un cube sont idéaux, le huitième sommet est également idéal, et donc les sommets créés par la troncature ne peuvent pas être idéaux.

Il existe des polyèdres ayant quatre arêtes concourantes en chaque sommet ne pouvant être représentés sous forme idéale. Si les degrés des sommets d'un polyèdre simplicial (c'est-à-dire dont toutes les faces sont des triangles) sont tous compris entre quatre et six inclus, alors il possède une représentation sous forme idéale. En revanche, le triakitétraèdre est simplicial mais non idéal (il a des sommets d'ordre 3) et l'exemple 4-régulier ci-dessus, qui n'est pas simplicial, non plus.

Propriétés

Aires et volumes
La surface de tout polyèdre idéal à  sommets peut être subdivisée en  triangles idéaux, chacun ayant une aire égale à . L'aire de la surface d'un polyèdre idéal est donc exactement  .

Dans un polyèdre idéal, tous les angles des côtés des faces et tous les angles solides aux sommets sont nuls. Cependant, les angles dièdres aux arêtes d'un polyèdre idéal ne sont pas nuls. En chaque sommet, la somme des angles supplémentaires des angles dièdres incidents à ce sommet est égale à .

On peut grâce à cette propriété, en comptant combien d'arêtes se rencontrent à chaque sommet, calculer les angles dièdres d'un polyèdre idéal régulier ou isotoxal (dans lequel les arêtes sont invariantes par les symétries du polyèdre). En effet dans ces cas, tous ces angles sont égaux.

Ainsi, le tétraèdre régulier idéal, le cube idéal le un dodécaèdre idéal, ayant trois arêtes par sommet, ont des angles dièdres de   ; l'octaèdre ou le cuboctaèdre régulier idéal, ayant quatre arêtes par sommet, ont des angles dièdres de, et l'icosaèdre régulier idéal, ayant cinq arêtes par sommet, a des angles dièdres  de .

Le volume d'un tétraèdre idéal peut être exprimé en fonction de ses angles dièdres par une fonction de Clausen ou de Lobachevsky. Le volume d'un un polyèdre idéal quelconque se déduit alors en le divisant en tétraèdres et en additionnant les volumes des tétraèdres.

L'invariant de Denh d'un polyèdre se calcule, en temps normal, en combinant les longueurs d'arêtes et les angles dièdres du polyèdre. Toutefois, dans le cas d'un polyèdre idéal, les longueurs d'arêtes sont infinies.

On peut contourner cette difficulté en intersectant le polyèdre avec une horosphère pour tronquer chaque sommet. La forme obtenue n'est pas elle-même un polyèdre, car les faces tronquées ne sont pas plates, mais ses arêtes sont de longueur finie. Son invariant de Dehn peut être calculé de manière normale, en ignorant les nouvelles arêtes où les faces tronquées rencontrent les faces d'origine du polyèdre . D'après la définition de l'invariant de Dehn et les contraintes sur les angles dièdres se rencontrant en un seul sommet d'un polyèdre idéal, le résultat de ce calcul ne dépend pas du choix de l'horosphère utilisée pour tronquer les sommets.

Structure combinatoire
Comme l'a prouvé Ernst Steinitz, l'ensemble stable maximum de tout polyèdre idéal (le plus grand sous-ensemble possible de sommets non adjacents) contient au plus la moitié des sommets du polyèdre. Il ne peut contenir exactement la moitié des sommets que lorsque ceux-ci peuvent être partitionnés en deux ensembles indépendants de même taille, autrement dit si le graphe du polyèdre est un graphe biparti équilibré, comme c'est le cas pour un cube idéal. Un résultat plus fort indique que le graphe de tout polyèdre idéal est 1-dur, ce qui signifie que, pour tout , supprimer  sommets du graphe ne laisse qu'au plus  composantes connexes.

Par exemple, le graphe du dodécaèdre rhombique est bipartite, mais a un ensemble indépendant contenant plus de la moitié de ses sommets, et le triakitétraèdre a un ensemble indépendant contenant exactement la moitié des sommets mais sans être  bipartite. Ni l'un ni l'autre ne peuvent être représentés comme polyèdres idéaux.

Histoire et caractérisation
Tous les polyèdres convexes ne sont pas combinatoirement équivalents aux polyèdres idéaux. La caractérisation géométrique des polyèdres inscrits a été tentée, sans succès, par René Descartes dans son manuscrit publié vers1630, De solidorum elementis. La question de trouver une caractérisation combinatoire des polyèdres idéaux, analogue au théorème de Steinitz caractérisant les polyèdres convexes euclidiens, a été soulevée par Jakob Steiner ;  une caractérisation numérique (plutôt que combinatoire) a été fournie par Hodgson, Rivin & Smith.

Leur caractérisation est basée sur le fait que les angles dièdres d'un polyèdre idéal, incidents à un seul sommet idéal, doivent avoir des angles supplémentaires qui totalisent exactement , tandis que les angles supplémentaires traversés par toute courbe de Jordan à la surface du polyèdre qui a plus d'un sommet sur ses deux côtés doivent être plus grands. Par exemple, pour le cube idéal, les angles dièdres sont de  et leurs supplémentaires sont de  . Les trois angles supplémentaires à un seul sommet totalisent  mais les quatre angles traversés par une courbe à mi-chemin entre deux faces opposées totalisent , et d'autres courbes croisent encore plus de ces angles avec des sommes encore plus grandes. Hodgson et al. montrent qu'un polyèdre convexe est équivalent à un polyèdre idéal si et seulement s'il est possible d'attribuer des nombres à ses arêtes avec les mêmes propriétés : ces nombres sont tous compris entre  et , ils somment à  en chaque sommet, et ils somment à plus de  sur chaque cycle non facial du graphe dual . Lorsqu'une telle affectation existe, il existe un polyèdre idéal unique dont les angles dièdres sont supplémentaires à ces nombres. Par conséquent, la réalisabilité en tant que polyèdre idéal peut être exprimée sous la forme d'un problème d'optimisation linéaire ayant un nombre exponentiel de contraintes (une pour chaque cycle non facial) et peut être décidée en temps polynomial à l'aide de l'algorithme ellipsoïde.

Une caractérisation plus combinatoire a été fournie par Dillencourt et al. pour le cas particulier des polyèdres simples, polyèdres ayant seulement trois faces et trois arêtes se rencontrant à chaque sommet idéal. Selon leur caractérisation, un polyèdre simple est idéal ou inscriptible si et seulement si l'une des deux conditions suivantes est remplie : soit le graphe du polyèdre est un graphe biparti et son graphe dual est 4-connexe, soit c'est un graphe 1-super-dur . Dans cette condition, être 1-super-dur est une variation de la dureté du graphe ; cela signifie que, pour chaque ensemble  de plus d'un sommet du graphe, la suppression de  du graphe laisse un nombre de composantes connexes strictement inférieur à  . Sur la base de cette caractérisation, ils exposent un algorithme combinatoire en temps linéaire pour tester la réalisabilité de polyèdres simples en tant que polyèdres idéaux.

Pavages

Le tétraèdre, le cube, l'octaèdre et le dodécaèdre réguliers idéaux ayant tous des angles dièdres fractions entières de , ils peuvent tous paver l'espace hyperbolique, formant un pavage de l'espace régulier. En cela, ils diffèrent des polyèdres réguliers euclidiens, dont seul le cube peut paver l'espace. Le tétraèdre, le cube, l'octaèdre et le dodécaèdre idéaux forment respectivement le pavage tétraédrique d'ordre 6, le pavage cubique d'ordre 6, le pavage octaédrique d'ordre 4  et le pavage dodécaédrique d'ordre 6. L'ordre du pavage étant ici égal au nombre de cellules concourantes en chaque arête. On notera que l'icosaèdre idéal ne peut pas paver l'espace.

La décomposition d'Epstein-Penner peut être utilisé pour décomposer n'importe quelle 3-variété hyperbolique à points de rebroussements en polyèdres idéaux, et pour représenter la variété résultant du collage de ces polyèdres idéaux. Toute variété pouvant être ainsi décomposée a un nombre fini de représentations. Le revêtement universel de la variété hérite de la même décomposition, qui forme un pavage de polyèdres idéaux. Des exemples de variétés à rebroussements, conduisant ainsi à des pavages, apparaissent naturellement comme les compléments de nœuds de liens hyperboliques, qui ont un point de rebroussement pour chaque composante du lien. Par exemple, le complément du nœud en huit est ainsi associé au pavage tétraédrique d'ordre 6 et le complément des anneaux borroméens est associé de la même manière au pavage octaédrique d'ordre 4. Ces deux pavages, ainsi que trois autres utilisant le cuboctaèdre idéal, le prisme triangulaire et le tétraèdre tronqué, apparaissent dans l'étude des groupes de Bianchi et proviennent de variétés à rebroussements apparaissant comme quotients d'espace hyperbolique par des sous-groupes des groupes de Bianchi. De telles variétés peuvent également être interprétées comme des compléments de lien.

Variété de surface
La surface d'un polyèdre idéal (excluant les sommets) forme une variété de dimension 2, topologiquement équivalente à une sphère perforée. La géométrie hyperbolique de cette surface est uniforme. Autrement dit, les plis de la surface qui apparaissent dans son plongement dans l'espace hyperbolique sont invisibles dans la géométrie intrinsèque de la surface.

Cette surface pouvant être partitionnée en triangles idéaux, son aire est donc finie. Inversement, et de manière analogue au théorème d'unicité d'Alexandrov, toute variété bidimensionnelle à géométrie hyperbolique uniforme et à aire finie, combinatoirement équivalente à une sphère à perforation finie, peut être vue comme la surface d'un polyèdre idéal. (Comme avec le théorème d'Alexandrov, on doit inclure parmi les surfaces possibles les dièdres idéaux.)  De ce point de vue, la théorie des polyèdres idéaux a des liens étroits avec les approximations discrètes des applications conformes.

Les surfaces des polyèdres idéaux peuvent également être considérées de manière plus abstraite comme des espaces topologiques formés en collant ensemble des triangles idéaux par isométrie le long de leurs bords. Pour toute surface de ce type, et pour toute courbe fermée ne s'enroulant pas simplement autour d'un seul sommet du polyèdre (une ou plusieurs fois) sans séparer les autres, il existe une géodésique unique sur la surface qui est homotope à la courbe donnée. À cet égard, les polyèdres idéaux sont différents des polyèdres euclidiens (et de leurs modèles de Klein euclidiens): par exemple, sur un cube euclidien, toute géodésique peut traverser au plus deux arêtes incidentes à un seul sommet consécutivement, avant de traverser une arête non incidente, mais les géodésiques sur le cube idéal ne sont pas limitées de la sorte.

Voir aussi

 Polyèdre canonique, un polyèdre dans lequel chaque arête est tangente à une sphère commune

Références

Géométrie hyperbolique
Sphère
Polyèdre

Polyèdre idéal


Un composé organoaluminique est un composé organométallique contenant une liaison . Ses propriétés découlent de la polarité de la liaison  et de la forte acidité de Lewis des espèces tricoordonnées. Son principal emploi industriel est la production de polyoléfines. Ce sont par exemple le triméthylaluminium , le triéthylaluminium , le triisobutylaluminium  ou encore le réactif de Tebbe.

Les composés alkylaluminium  sont des liquides incolores. Ceux à chaînes alkyle R courtes s'enflamment spontanément à l'air et réagissent de manière explosive au contact de l'eau ; ceux qui portent des groupes R plus longs sont moins réactifs. Les dérivés , où , Cl, Br, I, OR,  se comportent également de manière sensiblement moins réactive. Les composés organoaluminiques réagissent avec la plupart des solvants, hormis les hydrocarbures saturés et aromatiques ; le contact avec le chloroforme  est susceptible de provoquer des explosions. La décomposition thermique par déshydroalumination commence à  pour les composés organoaluminiques avec des groupes alkyle β-ramifiés et à  pour les organoaluminiques avec des groupes .

Structure et liaisons

Composés d'aluminium()

Les composés organoaluminiques présentent généralement des centres Al à trois ou quatre ligands coordonnés, bien que des coordinences plus élevées soient observées avec des ligands inorganiques tels que l'anion fluorure F. L'aluminium tétracoordonné tend à adopter une géométrie tétraédrique. L'atome d'aluminium est plus gros que celui de bore et peut de ce fait coordonner quatre ligands carbonés.

Les composés organoaluminiques tricoordonnés sont généralement des dimères ayant deux ligands alkyle pontants. Ainsi, la molécule de triméthylaluminium, malgré son nom, est formée de deux atomes d'aluminium et six groupes méthyle, pour donner une structure .

Lorsque le composé organoaluminique porte un ligand hydrure ou halogénure, ces ligands de petite taille occupent les sites pontants ; en revanche, lorsque les chaînes carbonées R sont volumineuses, la coordinence de l'aluminium se limite à 3, ce qui est, par exemple, le cas avec les ligands mésityle  ou isobutyle .

Échanges de ligands dans les composés trialkylaluminium

Les dimères de trialkylaluminium sont souvent impliqués dans des équilibres dynamiques, entraînant l'échange de ligands pontants et terminaux ainsi qu'entre les dimères. Même dans des solvants non coordinants, l'échange  est rapide, comme le confirme la RMN du proton. Par exemple, à , le spectre RMN du H du triméthylaluminium  comprend deux pics dans un rapport 1:2, comme calculé à partir de la structure à l'état solide. À , un seul pic est observé car l'échange de groupes méthyle terminaux et pontants est trop rapide pour être résolu par RMN. Le fait que les monomères soient des acides de Lewis forts est lié à la taille du centre Al() et à sa tendance à atteindre une configuration électronique satisfaisant la règle de l'octet.

Composés d'aluminium() ou d'aluminium()

Le premier composé organoaluminique ayant une liaison  a été observé en 1988 avec le dialane de formule . Il est généralement préparé par réduction des chlorures de dialkylaluminium  par du potassium métallique :
 + 2 K ⟶  + 2 KCl.

Un autre groupe notable d'alanes est formé par les tétraalanes ayant quatre centres Al(). Ces composés adoptent un noyau tétraédrique, comme illustré par le  et . Le groupe  a été obtenu à partir d'études connexes sur la réduction des composés organoaluminiques. Ce dianion adopte une structure icosaédrique rappelant l'anion dodécaborate . Son état d'oxydation formel est inférieur à 1.

Préparation

De manière semblable aux composés organosiliciés, les composés organoaluminiques sont principalement formés par les trois processus suivants :
 par addition oxydante d'halogénure de composé organique et d'aluminium (procédé direct) :
2 Al + 3 RX ⟶  +  ;
 par substitution nucléophile des halogénures d'aluminium par des anions organiques (métathèse) :
 + R ⟶  + X ;
 par insertion d'alcènes ou d'alcynes dans la liaison  des alanes organiques (hydroalumination) :
 +   .

La transmétallation des organomercuriels est rarement utilisée :
2 Al + 3  ⟶ 2  + 3 Hg.

À partir d'halogénures d'alkyle et d'aluminium

Industriellement, les composés alkylaluminium simples de type , avec , sont préparés selon un procédé en deux étapes commençant par l'alkylation de la poudre d'aluminium pour donner du sesquichlorure d'éthylaluminium  :
2 Al + 3  ⟶ .

La réaction est semblable à la synthèse des réactifs de Grignard. Le sesquichlorure formé peut être réduit en dérivé triorganoaluminique :
2  + 6 Na ⟶  + 2 Al + 6 NaCl.

C'est le procédé employé pour la production de triméthylaluminium  et le triéthylaluminium .

Hydroalumination

La poudre d'aluminium réagit directement avec certains alcènes terminaux en présence d'hydrogène. Le procédé comprend deux étapes, la première produisant des hydrures de dialkylaluminium. De telles réactions sont généralement conduites à des températures élevées et nécessitent une activation par des réactifs de trialkylaluminium :
6 Al + 9  + 12  ⟶ 2 .

Les hydrures organoaluminiques ayant des substituants R peu volumineux sont généralement trimériques. Dans une étape ultérieure, ces hydrures sont traités avec un excès d'alcène pour réaliser l'hydroalumination :
2  + 3  ⟶ 3 .

L'hydrure de diisobutylaluminium , qui est dimérique, est préparé par élimination à partir de triisobutylaluminium  :
2  ⟶  + 2 .

Carboalumination

Les composés organoaluminiques peuvent réagir avec les alcènes et les alcynes, entraînant l'addition nette d'un résidu organique et d'un fragment métallique sur la liaison multiple (). Ce procédé peut se dérouler de manière purement thermique ou en présence d'un catalyseur à base de métal de transition. Pour le procédé non catalysé, la monoaddition n'est possible que lorsque l'alcène est substitué. Pour l'éthylène, la carboalumination conduit à une distribution de Poisson d'espèces alkylaluminium supérieures. La réaction est régiosélective pour les alcènes terminaux. La «  », publiée pour la première fois par le prix Nobel de chimie japonais Ei-ichi Negishi, est un exemple de carboalumination asymétrique d'alcènes catalysée par un catalyseur zirconocène chiral.

La méthylalumination des alcynes en présence de dichlorure de zirconocène  est employée pour la synthèse de fragments d'alcènes trisubstitués stéréodéfinis, qui sont un motif courant dans les terpènes et polycétides naturels. La synthèse de (E)-4-iodo-3-méthylbut-3-én-1-ol ci-dessous est une application typique de cette réaction :

La régiosélectivité de la réaction est généralement assez élevée avec les alcynes terminaux (), pour lesquels on obtient une sélectivité syn complète même en présence de substituants hétéroatomiques propargyliques ou homopropargyliques. Cependant, la méthylalumination catalysées par le zirconocène donne des rendements et une régiosélectivité dégradés avec les alkyles supérieurs.

Préparation à l'échelle du laboratoire

Bien que les composés organoaluminiques les plus simples soient disponibles dans le commerce à prix modique, de nombreuses méthodes ont été développées pour la synthèse des organoaluminiques en laboratoire, notamment la métathèse ou la transmétallation. La métathèse du chlorure d'aluminium  avec un organolithien RLi ou un réactif de Grignard RMgX donne le trialkyle , par exemple du tributylaluminium  à partir de  BuLi :
 + 3 BuLi ⟶  + 3 LiCl.

La transmétallation d'un organomercuriel est également possible, par exemple à partir de diphénylmercure , qui donne du triphénylaluminium  :
2 Al + 3  ⟶ 2  + 3 Hg.

Réactions

La forte réactivité des composés organoaluminiques vis-à-vis des électrophiles est attribuée à la séparation de charge entre l'aluminium et l'atome de carbone.

Acidité de Lewis

Les composés organoaluminiques sont des acides durs et forment facilement des adduits avec des bases telles que la pyridine, le tétrahydrofurane (THF) et les amines tertiaires. Ces adduits ont un centre Al à géométrie tétraédrique.

Électrophiles

La liaison  est polarisée de sorte que le carbone est fortement basique. Les acides réagissent pour donner des alcanes. Par exemple, les alcools donnent des alcoolates :
 + ROH ⟶   + R'H.

Une grande variété d'acides peut être employée outre les simples acides minéraux. Les amines donnent des amides. Avec le dioxyde de carbone, les composés trialkylaluminium donnent le carboxylate de dialkylaluminium, puis les dicarboxylates d'alkylaluminium, évoquant la carbonatation des réactifs de Grignard :
 +  ⟶  ;
 +  ⟶ .

La réaction entre les composés trialkylaluminium et le dioxyde de carbone a été utilisée pour produire des alcools, des alcènes et des cétones. L'oxygène donne les alcoolates correspondants, qui peuvent être hydrolysés en alcools :
2  + 3  ⟶ 2 .

Un peroxyde organoaluminique  dont la structure a été caractérisée est par exemple , avec .

La réaction des composés trialkylaluminium purs avec l'eau, les alcools, les phénols, les amines, le dioxyde de carbone, les oxydes de soufre, les oxydes d'azote, les halogènes et les hydrocarbures halogénés peut être violente.

Polymérisation d'alcènes

Industriellement, les composés organoaluminiques sont utilisés comme catalyseurs pour la polymérisation des alcènes en polyoléfines, comme c'est le cas du méthylaluminoxane.

Notes et références

Composé organoaluminique


The Lethbridge Viaduct, commonly known as the High Level Bridge, is a railway trestle bridge over the Oldman River in Lethbridge, Alberta, Canada. Constructed between 1907 and 1909 by the Canadian Pacific Railway, it is the largest railway structure in Canada and the largest of its type in the world, and is still regularly maintained and used over a century since its construction.

History

Prior to the Lethbridge Viaduct, the main railway crossing over the Oldman River was a wooden trestle measuring  long and  high. The trestles on the original line out of Lethbridge totalled . Many railways in the area went through the Crowsnest Pass between Lethbridge and Fort Macleod, over steep grades that hampered operations. In addition, extensive cuts and many other bridges were needed to cross various creeks and coulees. Past the St. Mary River crossing, several large cuts and large bridges were also required, including a  trestle with a  span west of the St. Mary River, a  trestle at Eight-Mile Coulee, and another of  in length near Eight-Mile Coulee. At Sixteen-Mile Coulee there was a  trestle,  high with a  truss span over the creek.

Although the original route accomplished its purpose in allowing the CPR to rapidly complete the railway, it turned out to be expensive to operate. The original bridges were designed to last only about 10 years. In 1905, the CPR decided, to construct a completely new route on a better gradient to bypass the original line. The new line was built to the north of the Oldman River. It required two bridges, one in Lethbridge—the High Level Bridge—over the Oldman River, and another large bridge over the Oldman River again west of Monarch. This route eliminated many curves and reduced the grade from 1.2 percent to only 0.4 percent. It also saved  of track.

The Lethbridge Viaduct was designed by the CPR's bridge department in Montreal, Quebec. Construction began in the summer of 1907, directed by CPR's Assistant Chief Engineer John Edward Schwitzer, Clearing and grading the site, construction of piers, and placement of the footings progressed while the steelwork was being prefabricated. The steelwork was manufactured by the Canadian Bridge Company of Walkerville, Ontario. Raising the steelwork began in mid-August 1908 and was performed by around 100 workers. Transport of the steel to the site required 645 railway cars while another 40 were needed to bring in equipment. Once the steelwork reached track level at the Lethbridge end, it was possible to begin assembly using a huge travelling crane called an "erection traveller", which was built on site at a cost of $100,000 and was used to lower the steel beams and girders into place. The last girder was placed in June 1909 and riveting was completed in August 1909. The total cost of the Lethbridge Viaduct's construction was $1,334,525.

Specifications
 Length:
 Height:  above river bed
 Materials:  of steel
 Deck spans and lengths:
 44 plate girder spans each of
 22 plate girder spans each of
 one riveted lattice-truss of
 Rigid braced steel towers: total of 33

The second bridge over the Oldman River, near Monarch, is  long and  high.

In popular culture
The Lethbridge Viaduct appears in the 4th episode of the 2023 TV series The Last of Us. Through videographic editing, the bridge is depicted as abandoned for decades and collapsed in the middle.

See also
 List of bridges in Canada

References

External links

 Video clip of historic photos
 Photo Collection of Bridge
 Canadian Society of Civil Engineers History

Canadian Pacific Railway bridges in Canada
Railway bridges in Alberta
Bridges completed in 1909
History of Lethbridge
Transport in Lethbridge
Buildings and structures in Lethbridge
Viaducts in Canada

Lethbridge Viaduct


فيلم قاس: النضال من أجل السلام في الشرق الأوسط المعروف أيضاً باسم : قاس: النضال من أجل السلام في إسرائيل وثائقي تم إنتاجه من قبل مجموعة المناصرة لإسرائيل والمهتمة بتشكيل وحماية صورة إسرائيل في وسائل الإعلام المختلفة. تم إنتاجه عام 2003 ويتناول أسباب حدوث الانتفاضة الثانية الفلسطينية ويعزو أسبابها إلى فشل الجانب الفلسطيني في تعليم ونشر ثقافة السلام والتعايش المشترك والحض على الكراهية. الفيلم من إنتاج رافائيل شور وإخراج وين كوبينغ وهو تأليف مشترك بينهما.

انظر أيضاً
 هوس (فيلم)

مراجع

وصلات خارجية
 Relentless: The Struggle for Peace in the Middle East on جوجل فيديو
 Official Website

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام إنتاج 2003
أفلام باللغة الإنجليزية 2003
أفلام مستقلة إسرائيلية
أفلام وثائقية 2003
أفلام وثائقية إسرائيلية
أفلام وثائقية حول السياسة
أفلام وثائقية عن الصراع الفلسطيني الإسرائيلي
معاداة الإسلام
معاداة العرب


Kupa şu anlamlara gelebilir
 Kupa (ödül)- altın, gümüş, bronz veya kristalden yapılmış, yarışma ödülü olarak verilen ayaklı kap (İtalyanca kökenli sözcük)
 Cam veya seramikten yapılmış, kulplu, büyük bardak (Rumca kökenli sözcük)
 Kapalı ve yalnız arkada oturulacak yeri olan, genellikle atların çektiği dört tekerlekli araba (Fransızca kökenli sözcük)
 İki kapılı bir tür spor otomobil
 İri kulaklı bir çeşit av köpeği
 Katlanmamış, dürülmemiş (giyecek için)
 İskambil kâğıtlarının dört grubundan benekleri kırmızı, kalp (yürek) biçiminde olanı (İtalyanca kökenli sözcük)
 Bir takımyıldızın adı, Kupa takımyıldızı (Fransızca Coupe, İngilizce Crater)
 Kupa Nehri, Hırvatistan ve Slovenya sınırını oluşturan nehir.
 Kupa çekmek (bardak çekmek): Anadoluda eski bir halk tedavi yöntemi. Ağrı gidermek amacıyla hastanın sırtına yapıştırılan bardakların içindeki oksijen pamuk yakılarak tüketilir ve oluşan vakum sırt derisini bardakların içine doğru emer.

Kaynakça
 TDK Büyük Türkçe Sözlük

Kupa