Das stillgelegte Kalibergwerk Gewerkschaft Walter liegt etwa 1,4 km nordöstlich von Hauteroda, einem Ortsteil der Stadt An der Schmücke im thüringischen Kyffhäuserkreis (vergleiche nachstehenden Lageplan). Nur etwa 225 m Luftlinie vom Schacht Walter entfernt liegt Schacht Irmgard der gleichnamigen Gewerkschaft. Beide Gewerkschaften bauten am Südrand der Hohen Schrecke eine flachwellige, zumeist aus konglomeratischem Carnallitgestein bestehende Kalilagerstätte ab. Obwohl beide Schachtanlagen miteinander durchschlägig waren, soll im Folgenden aus handelsrechtlichen Gründen die juristisch eigenständige "Gewerkschaft Walter" mit ihrem Grubengebäude aus den zurzeit zugänglichen Archivalien bzw. Statistischen Jahrbüchern dargestellt werden.

Im Jahre 1910 wurde mit dem Abteufen des Schachtes Walter begonnen, im November 1911 hatte er seine Endteufe mit 430,5 m erreicht. Die Gewinnung von Carnallitit und Hartsalz erfolgte ab 1912. Die bergmännische Abbaumethode war das Kammerbau-Verfahren. Die Verarbeitung der geförderten Salze geschah in Fabrikanlagen der "Gewerkschaft Heldrungen II". Im Jahre 1924 wurden die Schachtanlagen Walter und Irmgard gemäß § 83a der Stilllegungsverordnung endgültig stillgelegt (nähere Erläuterungen zu den betreffenden Rechtsvorschriften: siehe unter Abschnitt "Stilllegung des Kaliwerkes").

Such- und Erkundungsarbeiten
Im Jahr 1861 gelang es chemischen Fabriken im Staßfurter Raum, die als "unrein" bezeichneten, beim Abteufen der ursprünglich nur auf die Gewinnung von Steinsalz zur Anreicherung der schwachen Sole der Staßfurter Saline niedergebrachten Schächte v. d. Heydt / v. Manteuffel vorgefundenen carnallitischen Salze für eine technische Verwendung nutzbar zu machen. Es war möglich geworden, das in diesen Salzen enthaltene Kaliumchlorid (KCl) zu lösen und letztlich als Düngemittel in der Landwirtschaft zu vermarkten. Und das Bekanntwerden dieser Kalisalzfunde – das "Staßfurter Berggeschrey" – regte auch an Unstrut und Finne die Suche nach solchen Salzlagerstätten an. Die seit Menschengedenken bekannten und auch teils genutzten Solequellen in der näheren und weiteren Umgebung ließen auch hier das Vorhandensein von Salzen im tieferen Untergrund vermuten. Ein Industrieller namens Emil Sauer 1 engagierte sich zuerst bei der Suche und Erkundung von zum Abbau geeigneter Kalilagerstätten. Mit Gründung der "Kalibohrgesellschaft Heldrungen" im Jahre 1897 begann er umfangreiche und letztlich erfolgreiche geologische Erkundungsbohrungen. Eine nordöstlich von Hauteroda im Dornbachtale niedergebrachte Bohrung, Tiefbohrung VII, erbohrte von 355,24 m bis 403,00 m Teufe Kalisalze mit einem Gehalt von 23,82 % bis 26,98 % Chlorkalium; des Weiteren von 396,01 m bis 403,15 m und von 407,59 m bis 413,00 m Teufe hochprozentigen Sylvinit mit einem Gehalt bis zu 43 % Chlorkalium. Diese Bohrung liegt zwischen den Schachtansatzpunkten der später geteuften Schächte Walter und Irmgard.

1 Emil Sauer aus Berlin gründete 1887 die Gewerkschaft Wilhelmshall bei Anderbeck, 1897 die Kalibohrgesellschaft Heldrungen und in der Folge die Gewerkschaften Heldrungen I und II, Walter und Irmgard sowie später, 1905, die Kalibohrgesellschaft Neuhof, die am 1. Dezember 1905 durch notariellen Akt in die Gewerkschaft Neuhof umgewandelt wurde.

Die geologischen und hydrogeologischen Lagerstättenbedingungen

Das Grubenfeld der Gewerkschaft Walter befindet sich auf der Südwest-Flanke des Heldrunger Sattels. Dieser streicht parallel zum Roßlebener Sattel, welcher zum nordöstlichen Teil der Hermandurischen Scholle gerechnet wird. Schacht Walter erreichte das Kaliflöz Staßfurt bei 364,2 m Teufe. Die oberen Partien dieses rund 44 m mächtigen Flözes mit fast söhliger Lagerung bestehen aus Hartsalz mit einem Durchschnittsgehalt von 21 % Kaliumchlorid (KCl).

Einzelne Partien erreichten bis zu 30 % KCl. Die liegende Fazies des Kaliflözes Staßfurt von 2 m Mächtigkeit unmittelbar in Schachtnähe besteht ebenfalls aus Hartsalz mit einem Chlorkaliumgehalt von durchschnittlich 19,1 %. Die Zwischenschicht besteht aus Carnallit mit bis zu 18,4 % KCl (vergleiche nebenstehendes Schichtenprofil). Hydrogeologisch ist das gesamte Gebiet der an Unstrut und Finne gelegenen Kalischächte gekennzeichnet durch die starke Wasserführung des Buntsandsteins, insbesondere der Rogensteinzonen des Unteren Buntsandsteins. Zuflüsse beim Abteufen der Schächte bis zu 4 m³ / min waren nicht selten.

Der Betrieb des Kaliwerkes

Die finanziell-betriebswirtschaftlichen Verhältnisse

Gründung: Die Gewerkschaft Walter wurde erst 1910 gegründet. "Gründungsvater" war der Industrielle Emil Sauer aus Berlin, der sich bereits mit Gründung der Kalibohrgesellschaft Heldrungen im Jahre 1897 der Suche und Erkundung von zum Abbau geeigneter Kalilagerstätten widmete. Aus einer Vielzahl ihm verliehener Grubenfelder entstand u. a. die Bergwerksgerechtsame Walter mit 2.210,7145 ha in den Gemarkungen Oberheldrungen und Bretleben. Aus dieser wurde später der südliche Feldesteil abgetrennt und auf die Gewerkschaft Irmgard übertragen. Diese recht komplizierte bergrechtliche Konstruktion diente vermutlich der Erlangung zusätzlicher Beteiligungsquoten, ein damals nicht unüblicher Vorgang (vergl. Lageplan rechts).

Anzahl der Kuxe:
1.000 Stück, davon befanden sich vor dem Besitzübergang der Gewerkschaft an die Kali-Industrie AG  251 Stück im Besitz der Deutschen Kaliwerke und 250 Stück im Besitz der Gewerkschaft Hedwigsburg mit Sitz im niedersächsischen Hedwigsburg.

Interessen- und Betriebsgemeinschaft:
Mit den Gewerkschaften Heldrungen II und Irmgard bestand eine Betriebsgemeinschaft mit einer Laufzeit von 50 Jahren. Durch Beschluss der Gewerkenversammlung vom 17. Dezember 1924 wurde diese Betriebsgemeinschaft aufgelöst.

Tagesanlagen: Kauengebäude mit Büro, Werkstätten mit Magazin, eine Pumpstation, das definitive Fördermaschinengebäude mit elektrischer Fördermaschine mit Pufferbatterie, Ventilatorgebäude mit Ventilator (sogenannter Hauptgrubenlüfter), Verbindungsbahn mit dem Schacht Heldrungen II von 3,5 km Länge, Wohnhaus für den Betriebsführer, zwei Grundstücke mit Wohnungen für neun Arbeiter. Der elektrische Strom wird von der Zentrale der Gewerkschaft Heldrungen II bezogen. Außerdem über Heldrungen II Überlandanschluss an das Überlandwerk Bretleben. Diese Gewerkschaft hatte auch die Verarbeitung der auf Walter gewonnenen Salze übernommen.

Hier einige statistische Zahlen aus den Jahren 1912 bis 1914:

1911: Die Gewerkschaft Heldrungen I hat einen Teil ihrer Felder abgetrennt und eine neue "Gewerkschaft Walter" gebildet. Diese teuft einen Schacht bei Hauteroda ab. Tiefe zurzeit etwa 150 m. Tagesbauten werden errichtet. Elektrische Kraft von Heldrungen II. Betriebsführer für Walter: Obersteiger Klaube.
1912: Vorstand: Emil Sauer in Berlin. Direktor: Franke in Oberheldrungen. Betriebsführer: Obersteiger Schulze (in anderen Quellen Obersteiger Krämer).
1913 wie 1912: Des Weiteren: Aus- und Vorrichtungsarbeiten. Die Salze werden auf Heldrungen II verarbeitet. Anschlussgleis nach Heldrungen II. Elektrische Kraft von Heldrungen II. Belegschaft: 100 Mann. 1914 wie 1913.

Der Schachtbau
Das Abteufen wurde zunächst mit provisorischen Mitteln begonnen; Ende August 1910 in vollem Umfang maschinell weiter vorangetrieben. Wie im Detail und welches Schachtbauunternehmen diese Arbeiten ausführte wäre noch zu recherchieren. Bis zu einer Teufe von 80 m wurde der Schacht ausgemauert, da dieser Teil wasserfrei war. Später stellten sich Wasserzuflüsse ein und so musste der Schacht bis 245 m mit Tübbings ausgebaut werden. Bei dieser Teufe wurden die Wässer abgeschlossen. Zur Sicherheit wurde noch ein weiterer Keilkranz bei 251 m gelegt und noch ein kurzer Satz Tübbings eingebaut. Von da ab wurde der Schacht wieder ausgemauert.

Höhe der Rasenhängebank: + 222,05 m NN. Gesamtteufe: 430,5 m.
1. Sohle: −153,7 m NN (376-m-Sohle).
2. Sohle: −187,1 m NN (409-m-Sohle).
Der Abstand zum Schacht Irmgard beträgt etwa 225 m Luftlinie.

Aus- und Vorrichtung, Abbau- und Versatzverfahren
Das eigentliche Abbaufeld befindet sich südöstlich vom Schacht auf einer Zwischensohle unterhalb der 1. Sohle und umfasst 10 Abbaukammern (Nr. 6 bis 16) unterschiedlicher Länge. Die längste Abbaukammer, Abbau Nr. 14, hatte eine Länge von 240 m bei einer Breite von ca. 15 m. Die Breite der Sicherheitspfeiler zwischen den Abbaukammern betrug 10 m. Angaben zur Firsthöhe fehlen. Hingegen hatten die Abbaukammern Nr. 8 und 9 nur Längen bis 40 m, was auf stark wechselnde Mächtigkeiten des Kaliflözes Staßfurt hindeuten kann.

Von der 1. Sohle wurde fast schnurgerade eine rund 400 m lange Doppelstrecke nach Nordnordwest zur Lagerstättenerkundung vorangetrieben. Hier fand keine Gewinnung statt. Die Führung dieser Sohle nach Süden und Südosten hingegen ist stark wechselhaft, was wohl durch die Lagerungsverhältnisse des Flözes bedingt war. Auch hier zeigt das erhaltene bergmännische Rißwerk keine Abbautätigkeit. Von dieser Sohle aus wurde in westlicher Richtung eine Richtstrecke zum benachbarten Schacht Anna der Gewerkschaft Heldrungen II vorangetrieben. Ihre Länge beträgt ca. 490 m. Die gesamte Entfernung, die zu bewältigen gewesen wäre, beträgt rund 3 km.

Die Grubenfelder der Gewerkschaften Walter und Irmgard bilden faktisch eine Einheit. Sie werden hier jedoch aus handels- und bergrechtlichen Gründen separat abgehandelt. So grenzen auch beide Schachtsicherheitspfeiler an die Grenzen der jeweiligen Berggerechtsame (siehe obiger Lageplan). Nuancielle Unterschiede dieser beiden Schachtanlagen sind beispielsweise die Teufenlage der jeweils 1. Sohlen (bei Schacht Walter 376 m Teufe resp. ; bei Schacht Irmgard 384 m Teufe resp. ). Schacht Walter diente ausschließlich der Förderung beider Gewerkschaften, Schacht Irmgard hingegen war einziehender Wetter- und gemeinsamer Fahrschacht.

Über die Art und Menge des eingebrachten Versatzgutes liegen keine Angaben vor. Das Rißwerk weist auch Abbauörter im Steinsalz aus. Archivangaben zu Zahlenwerten über die Größenordnungen der Mengen abgebauten Steinsalzes, welche in den Verkauf kamen und wie viel Steinsalz als Versatzmaterial für die Abbaukammern im Carnallitit bzw. Hartsalz genutzt wurde, sind nicht bekannt. Somit ist auch der zum Zeitpunkt der Stilllegung der Schachtanlage noch offen gebliebene Grubenhohlraum nicht genau zu beziffern. Man schätzt, dem erhaltenen bergmännischen Rißwerk nach, den offenen Grubenhohlraum beider Schachtanlagen zum Zeitpunkt der Stilllegung auf etwa 125.000 m³. Inwieweit spätere oder noch aktive subrosive Veränderungen infolge Ersaufens dieser Bergwerke eine Zunahme der Hohlraumkonfiguration bewirkten, sei an dieser Stelle nicht zu bewerten.

Die fabrikatorische Verarbeitung

Die geförderten Salze wurden per Gleis in die Fabrikanlagen der Gewerkschaft Heldrungen II transportiert und dort verarbeitet.

1922 wurde die Absatzquote an andere Werke abgetreten.

Die Stilllegung des Werkes
Zu Beginn des 20. Jahrhunderts erlebte die Bohrtätigkeit in Deutschland zur Suche von Kalisalz und Steinkohle einen wahren Boom.
Um die Ausuferung der Schaffung immer neuer Kaliwerke (sowie auch Steinkohlengruben) und damit Überproduktionen zu unterbinden, beschloss der preußische Landtag auf Antrag des Abgeordneten Karl von Gamp-Massaunen u. a. das "Gesetz, betreffend die Abänderung des Allgemeinen Berggesetzes vom 24. Juni 1865/1892, vom 5. Juli 1905 (G.B.S. 265)", so bezeichnet als Lex Gamp.
Es führte zunächst zu einer vorläufigen Mutungssperre von zwei Jahren auf Kalisalze und Steinkohle. Das bedeutete, dass nur der Staat Bergwerkseigentum erwerben konnte. Dieser konnte es in Form eines zeitlich beschränkten dinglichen Gewinnungsrechts Dritten übertragen.

Die Lex Gamp war der Beginn weiterer staatlicher Eingriffe zur Vermeidung von Monopolbildungen bis hin zur Regulierung von Preisen und die durch maßlose Zunahme von Kalibergwerken bedingte Überproduktion. Letzterem diente auch die sogenannte Stilllegungsverordnung vom 22. Oktober 1921 ("Verordnung betreffend Abänderung der Vorschriften zur Durchführung des Gesetzes über die Regelung der Kaliwirtschaft vom 18. Juli 1919", (Reichs-Gesetzbl. S. 663)).

Im § 83a dieser Verordnung heißt es: "Eine Änderung der für die Einschätzung maßgebenden Verhältnisse bleibt bis zum 31. Dezember 1953 auf den Fortbestand und die Höhe der Beteiligungsziffer derjenigen Werke ohne Einfluss, welche bis zu diesem Zeitpunkt freiwillig stillgelegt werden. Eine dahingehende unwiderrufliche Erklärung ist bis zum 1. April 1923 (verlängert bis 31. Dezember 1926) der Kaliprüfungsstelle abzugeben. Diese setzt unter Berücksichtigung der wirtschaftlichen Verhältnisse, insbesondere der Salzvorräte, den Zeitpunkt fest, bis zu welchem die Stilllegung durchgeführt sein muss; einer Verlängerung dieser Frist über den 1. April 1924 hinaus ist nicht zulässig. Eine Stilllegung im Sinne dieses Absatzes bedingt, dass jede Förderung von nutzbaren Mineralien aus dem stillgelegten Schachte unterbleibt. Ausnahmen kann nur der Reichswirtschaftsminister nach Anhörung des Reichskalirates und der Kaliprüfungsstelle bewilligen."

Die Kaliprüfungsstelle erteilte im Jahre 1924 der Gewerkschaft Walter auf ihren Stilllegungsantrag eine Beteiligungsziffer von 97,5 % der durchschnittlichen Beteiligung aller Kaliwerke.

Zustand der Schachtanlage nach deren Stilllegung
Der Schachtdurchmesser des Schachtes Walter von ursprünglich 5,25 m erweiterte sich infolge des Zusammenbrechens des Grauen Salztones auf 10,5 m bei Teufe 333 m, 12,0 m bei Teufe 345 m sowie extreme 34,0 m bei Teufe 361 m. Ursache ist vermutlich die salinare Auflösung im darunterliegenden Carnallitit-Bereich durch in den oberen Schachtbereich eintretende Wässer.

Im Jahre 1939 sollte die stillgelegte Schachtanlage für Einlagerungszwecke genutzt werden. Nur unter größter Kraftanstrengung gelang das Aufwältigen der bereits zu diesem Zeitpunkt – also nur rund eineinhalb Jahrzehnte nach der letzten Seilfahrt- zu Bruch gegangenen Schachtröhre. Bis zur Teufe von 349 m konnte der Schachtausbau wieder gesichert werden. Die zunehmenden bergtechnischen Schwierigkeiten führten jedoch schließlich 1940 zur Aufgabe dieses Unterfangens. Die Schachtröhre wurde anschließend bis in eine Teufe von 330 m verfüllt. Welche Versatzmaterialien eingesetzt wurden, ist nicht belegt. Messungen nach 7 Monaten ergaben ein Absinken dieser Versatzsäule um einen Betrag von 6 m.

Die 1978 erfolgten Untersuchungen am Schacht Walter (siehe Bildergalerie untenstehend) ergaben u. a. die Höhe der im Schacht anstehenden Wässer bzw. Lösungen bei + 147,65 m NN. Der Schachtgrund wurde bei – 110,12 m NN angelotet. Die chemische Analyse aus einer Teufe von 330,17 m bei der in-situ-Temperatur von + 21 Grad ergab nachstehenden Gehalt an Einzelsalzen (alles in g/l): CaSO4 0,17; CaCl2 87,10; MgCl2 201,00; KCl 45,40; NaCl 38,70; Dichte 1,267 g/ml. Ähnliche Lösungszusammensetzungen finden sich in Laugenreservoiren des Hauptanhydrits.

Nach 1945 wurde die Schachtanlage zum Eigentum des Volkes erklärt; 1953 wurde sie vom VEB Kaliwerk "Heinrich Rau" Roßleben in Rechtsträgerschaft übernommen. Mit Erlass der Verwahrungsanordnung der DDR vom 10. Oktober 1971 (DDR-GBl. II Nr. 73) wurde der Rat des Bezirkes Halle für eine Vielzahl von Alt-Kalischächten, sogenannte "Grubenbaue alten Bergbaus ohne Rechtsnachfolger", zuständig; somit auch für Schacht Walter. Den Zustand des Schachtareals im Jahre 1978, anlässlich von Untersuchungsarbeiten am Schacht, zeigen nachstehende Fotos:

Mit dem Beitritt der DDR zum Geltungsbereich des Grundgesetzes galten diese stillgelegten Schächte auch als "stillgelegte Anlagen eines bergbaulichen Gewinnungsbetriebes, für den ein Rechtsnachfolger nicht vorhanden oder nicht mehr feststellbar ist". Anstelle der Räte der Bezirke traten die jeweiligen Landesregierungen bis zum Erlass entsprechender ordnungsbehördlicher Vorschriften ("Thüringer Gesetz über die Gewährleistung der öffentlichen Sicherheit und Ordnung in Objekten des Altbergbaus und in unterirdischen Hohlräumen (Thüringer Altbergbau- und Unterirdische Hohlräume-Gesetz – ThürABbUHG)" vom 23. Mai 2001 (veröffentlicht im ThürGVBl Nr. 4 vom 31.05.2001, S. 41) i. d. F. der "Änderung durch das Thüringer Gesetz zur Anpassung von Behördenbezeichnungen in der Bergverwaltung vom 03.12.2002" (GVBl S. 430, 431)) ein. Somit steht bis dato diese stillgelegte Schachtanlage ordnungsrechtlich bezüglich der Fürsorgepflicht zwecks Gefahrenabwehr in der Zuständigkeit des Thüringer Landesbergamtes (siehe auch "Leitfaden Verwahrung Tagesschächte"). Zur Gewährleistung der öffentlichen Sicherheit wurde die Schachtröhre 1940/41 abgedeckelt (siehe obige Fotos). Gegenüber 1978 zeigte diese Schachtkopfsicherung 2010 bereits größere Verwitterungsschäden. Der unmittelbare Zugang ist mittels Maschendrahtzaun vor unbefugtem Betreten gesichert. Schacht Walter und weitere dieser Relikte früherer bergbaulicher Tätigkeiten bedürfen auch weiterhin einer besonderen Fürsorge.

Quellenverzeichnis
 J. Mossner (Hrsg.): Handbuch der Kali-Bergwerke, Salinen und Tiefbohrunternehmungen. Finanz-Verlag, Berlin 1936.
 G. Pinzke: Handakten betreffend die Untersuchung stillgelegter Kalibergwerke im Bezirk Halle. Rat des Bezirkes Schwerin, Abteilung Geologie, 1978, unveröff.
 o.V: Jahrbücher der Deutschen Braunkohlen-, Steinkohlen- und Kali-Industrie. Verlag von Wilhelm Knapp in Halle/Saale.
 o. V.: Handbuch der Kali-Bergwerke, Salinen und Tiefbohrunternehmungen 1924-25. Finanz-Verlag, Berlin.

Einzelnachweise

Literatur
 E. Loock: Stillgelegte Schächte – ein Problem der Kaliindustrie. Freiberger Forschungshefte, Reihe A 136, Akademie-Verlag, Berlin 1960.
 J. Löffler: Die Kali- und Steinsalzlagerstätten des Zechsteins in der DDR. Teil III: Sachsen-Anhalt. Freiberger Forschungshefte C 97/III, Akademie-Verlag, Berlin 1962.

Weblinks

Kalibergwerk im Südharz-Kalirevier
Kyffhäuserkreis

Kaliwerk Gewerkschaft Walter


Ivica Šola (Đakovo, 1968.) hrvatski teolog, komunikolog i novinar, kolumnist Glasa Slavonije i profesor na Akademiji za umjetnost i kulturu u Osijeku.

Životopis
Godine 1994. diplomirao je na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu. Četiri godine kasnije, 1998., magistrirao je na Papinskom lateranskom sveučilištu u Rimu na temu Značenja pojma odluke u filozofiji Martina Bubera. Doktorsku disertaciju "Etički aspekti filozofije Luigia Pareysona. Istina, bitak, sloboda" obranio je 2012. godine na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu.

Osim znanstvenog rada, dugogodišnji je novinar dnevnoga lista Glas Slavonije, surađuje također s brojnim drugim tiskovinama u Hrvatskoj (Večernji list itd). i inozemstvu.

Izvori

Vanjske poveznice
 http://kulturologija.unios.hr/odjel/nastavnici/doc-dr-sc-sola-ivica/

Hrvatski novinari
Hrvatski rimokatolički teolozi
Komunikolozi

Ivica Šola


La catedral de Mogadiscio fue una catedral católica ubicada en Mogadiscio, Somalia, sede de la diócesis de Mogadiscio. Levantada en 1928 de acuerdo con el plan italiano para el desarrollo de la ciudad, capital de la Somalia italiana, fue construida en estilo neogótico normando basada en la catedral de Cefalú. El último obispo de Mogadiscio, Salvatore Colombo, fue asesinado mientras decía misa en esta catedral durante los episodios de insurgencia armada en 1989. Después de algunos años, el edificio fue casi totalmente destruido por los fundamentalistas musulmanes, dejándolo en un estado ruinoso. Periodistas de la BBC tras visitar el lugar en 2012 informaron de que desharrapados buscaban refugio entre sus maltrechas paredes. Sin embargo, nuevas tiendas habían abierto sus puertas en los alrededores. Los corresponsales señalaban que el techo del templo se hallaba derrumbado, aunque sus muros aún estaban en pie.

En abril de 2013, tras una visita de inspección, fueron anunciados planes de reconstrucción de la catedral por la Diócesis de Mogadiscio.

Referencias

Enlaces externos

Edificios y estructuras de Mogadiscio
Iglesias católicas de Somalia

Catedral de Mogadiscio


A Champion Aircraft Corporation foi criada em 1954 por Robert Brown. Com sede em Osceola, aeroporto de Wisconsin, começou a produção em 1954 do projeto 7EC que havia comprado da Aeronca Aircraft Corporation.
Ao longo dos anos 1950 e 1960, a Champion introduziu variações no design da série 7. A Champion também desenvolveu e começou a produção do modelo significativamente atualizado da série 7, o 8KCAB Decathlon, bem como o Lancer bimotor. A Champion foi adquirida em 1970 pela Bellanca Aircraft Corporation, que continuou a produzir a maioria dos designs da Champion em produção na época da aquisição.

Produtos

A Champion, como o nome sugere, foi formada para produzir o design que a Aeronca introduziu em 1946 como o 7AC Champion. Na época em que Aeronca cessou a produção em 1951, eles haviam avançado o design através dos modelos "7BCM", "7CCM" e "7DC", chegando ao "7EC". Foi com este modelo que a Champion iniciou a produção em 1954, dando-lhe o nome de "Traveller" para acompanhar a designação de modelo alfanumérico. (A Champion atribuiu designações alfanuméricas e nomes à maioria de seus designs). Embora houvesse uma grande variedade, todas as aeronaves que a Champion apresentou estavam de uma forma ou de outra relacionadas ao design original do Aeronca. As aeronaves da Champion, por data de aprovação da FAA ou de lançamento são:

Ver também
 American Champion

Ligações externas

Empresas dos Estados Unidos

Champion Aircraft


Purroy es un apeadero ferroviario situado en la localidad española de Purroy en la provincia de Zaragoza, comunidad autónoma de Aragón. Cuenta con servicios de Media Distancia.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 266,3 de la línea férrea de ancho ibérico que une Madrid con Barcelona a 424 metros de altitud, entre las estaciones de Morés y de Morata de Jalón. El tramo es de via única y está electrificado.

Historia
La estación fue inaugurada el 25 de mayo de 1863 con la apertura del tramo Medinaceli - Zaragoza de la línea férrea Madrid-Zaragoza por parte de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante o MZA. En 1941, la nacionalización del ferrocarril en España supuso la integración de la compañía en la recién creada RENFE.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
Se trata simplemente de un apeadero en curva con un único andén recientemente renovado al que se accede desde la única vía principal. Cuenta iluminación y con un refugio para aguardar la llegada del tren. Dispone de una losa de aparcamiento con plaza para usuarios con movilidad reducida. Dista unos 400 metros de la población siguiendo la carretera local ZP-1129.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Renfe presta servicios de Media Distancia gracias a un tren Regional.

Dicho trayecto, Zaragoza-Arcos de Jalón, se realiza una vez al día por sentido con antiguos Intercity reconvertidos a regionales, los trenes de la serie 448 de Renfe.

Referencias

Enlaces externos
 Media Distancia Aragón en la web de Renfe.

Purroy
Purroy
Purroy
Purroy
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1863
Estaciones de ferrocarril de Aragón inauguradas en el siglo XIX

Estación de Purroy


Enrique Sarmiento Angulo (Bogotá, 1 de junho de 1934) é um clérigo colombiano e bispo católico romano emérito de Fontibón.

O Arcebispo de Bogotá, Cardeal Crisanto Luque Sánchez, o ordenou sacerdote em 24 de outubro de 1958..

Em 3 de maio de 1986, o Papa João Paulo II o nomeou bispo auxiliar de Bogotá e bispo titular de Crepedula. O Arcebispo de Bogotá, Cardeal Mario Revollo Bravo, o consagrou em 13 de junho do mesmo ano; Os co-consagrantes foram Rafael Sarmiento Peralta, Arcebispo de Nueva Pamplona, e Víctor Manuel López Forero, Bispo Militar da Colômbia.

De 13 de agosto a 27 de dezembro de 1994, durante a vacância da Sede, foi Administrador Apostólico de Bogotá. Foi nomeado Bispo de Fontibón em 6 de agosto de 2003 e empossado em 13 de setembro do mesmo ano.

Em 25 de novembro de 2011, o Papa Bento XVI aceito seu pedido de demissão de Enrique Sarmiento Angulo por motivos de idade.

Ver também

Bispos católicos da Colômbia

Enrique Sarmiento Angulo


Necmi Perekli (d. 1948, Gümüşhane), Türk eski millî futbolcudur. Trabzonspor ve Beşiktaş'ın eski futbolcularındandır. Trabzonspor camiasi için kulüp ile benimsenmiş ve efsane olarak nitelendirilmiş futbolcularındandır. 1976-77 Türkiye 1. Futbol Ligi sezonunda gol krallığı kazanmıştır.

Futbolculuk kariyeri

Kulüp takımları kariyeri
Trabzonspor'un efsanevi kadrosunda bulunan ve de 1976-77 sezonunda attığı 18 gole gol kralı olmuş futbolcusudur.
Kendisi ayrıca, futbolculuğunda 1972-73 sezonunda Giresunspor, 1973-74 sezonunda Beşiktaş ve 1974-75 sezonunda Altay formalarını da giymiştir.

Millî takım kariyeri
5 kez millî takımlara çağrılan Necmi Perekli, 2 kez Türkiye U-1 ve 3 kez de Türkiye A Millî forması olmak üzere toplam 5 kez millî formayı giydi.

Futbolculuk sonrası kariyeri
Şu anda futbol hayatına Trabzonspor'da futbol menajeri olarak devam etmektedir. Bunun dışında futbol yazarlığı ve yorumculuğu yapmaktadır.

Başarıları

Kulüp

Bireysel
 Süper Lig Gol Kralı (1976-77, 18 Gol)
 1. Lig Gol Kralı (1968-69)
 Trabzonspor'un ilk Süper Lig Gol Kralı (1976-77)
 19 sezon boyunca Trabzonspor'un tek gol kralı olmuştur. Şota Arveladze'in 1995-96 sezonunda gol kralı olmasıyla bu unvanı egale olmuştur.
 29 sezon boyunca Trabzonspor'un tek yerli gol kralı olmuştur. Fatih Tekke'in 2004-05 sezonunda gol kralı olmasıyla bu unvanı egale olmuştur.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1948 doğumlular
Trabzon doğumlu futbolcular
Türk erkek futbolcular
Resim aranan futbolcular
Trabzonspor futbolcuları
Beşiktaş JK futbolcuları
Altay SK futbolcuları
Giresunspor futbolcuları
Türkiye millî futbol takımı futbolcuları
Yaşayan insanlar
Süper Lig futbolcuları
Süper Lig gol kralları
Türkiye 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
1. Lig gol kralları
Forvet futbolcular
Kelkit doğumlular
Gümüşhane doğumlular

Necmi Perekli


සිමේරියානුවෝ () යනු, ක්‍රිපූ 1300 තරම් ඈත අතීතයේ සිට සිට,  ක්‍රිපූ 8 වන සියවසෙහිදී  සිතියානුවන් විසින් දකුණු දෙසින්වූ ඇනටෝලියාවට ඔවුන් පලවා හරන තෙක්, කෝකසස් පෙදෙසට සහ ඈසෝෆ් මුහුදට උතුරින් ජීවත්වූ, පුරාතන ඉන්දු-යුරෝපියානු ජන කොට්ඨාශයකි. භාෂාමය වශයෙන්, ඔවුන් හැඳින්වෙන්නේ  ඉරානියානු ලෙසින් හෝ, සමහරවිට ඉරානියානු පාලන පන්තියක් සහිත  ත්‍රේෂනියානු ලෙසිනි.

පොන්ටික් ස්ටෙප්ස් තණබිම් පෙදෙසෙහි සිට ඔවුන්ගේ නිර්ගමනයෙන් පසුව,  ක්‍රිපූ 714දී පමණ, සිමේරියානුවෝ උරාතු වෙතට පහර එල්ල කල මුත්, වසර 705දී ඇසිරියාවේ දෙවන සැරගෝන් රජ විසින් පළවා හරිනු ලැබීමෙන් පසුව, ඔවුන්ගේ අවධානය ඇනටෝලියාව වෙත යොමුවූ අතර, වසර 696–695 දී ෆ්‍රිජියා යටත් කර ගත්හ. වසර 652දී, ලිඩියාවේ අගනගරය වූ සාර්ඩීස් යටත් කරගැනුමෙන් අනතුරුව,  ඔවුහූ බලයෙහි මුදුන් හිණි පෙත්තට නැංගාහ. ඔවුන්ගේ අවනතිය විගසින් ඇරඹුනු අතර, ලිඩියාවේ  අලියාටීස් විසින් වසර 637 හෝ 626 දී ඔවුන් පරාජය කිරීම, ඔවුන්ගේ අවසන් පරාජය ලෙසින් සටහන්වී ඇත. ඉන්පසුව, ඓතිහාසික මූලාශ්‍රයන්හි ඔවුන් සඳහන් නොවන අතර, බොහෝවිට කැපඩෝකියා ප්‍රදේශයෙහි පදිංචි වන්නට ඇත.

සටහන්

සිමේරියානුවෝ


بلدية دوسريوْس (بالكاتالانية: Dosrius) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 4.658 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 أولغا غارسيا

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة
بلدات في إسبانيا

بلديات في ماريسمى

دوسرايوس


බෙදාහැරීමේ අන්පාතය අඩු වුවද, සාමාන්‍ය දිනක බෙදාහරින පිටපත් සංඛ්‍යාව පුවත්පත් ව්‍යාප්තිය ලෙස හැදින්වේ. දැන්වීම් සඳහා මිල නියම කිරීමේදී මෙය ප්‍රධාන සාධකයක් වෙයි. පුවත්පතක බොහැරීම යන්නෙන් සෑම විටම විකුණන ප්‍රමාණය සඳහන් නොවේ. මෙහිදි පුවත් පත ව්‍යාප්ති වීම යන අදහසද ගත හැකිය. බෙදා හැරීම යන්නෙන් අදහස් වන්නේ මිලදී ගන්නා ප්‍රමාණයයි.  ඇතැම් පුවත් පත් කියවන්නා වෙත ගාස්තුවකින් තොරව ලඟා වෙයි. බෙදාහැරීමේ සංඛ්‍යාවට වඩා පාඨක සංඛ්‍යාව සාමාන්‍යයෙන් වැඩිවේ. එයට හේතුව පුවත් පතක් සාමාන්‍යයෙන් වැඩිවේ. එයට හේතුව පුවත් පතක් සාමාන්‍යයෙන් එක් කෙනෙකුට වඩා කියවීමයි.

බොහෝ ර‍ටවල් වල පත්‍ර බෙදා හැරීම ස්වාධීන ආයතන මගින් විගණනයට ලක්වේ. දැන්වීම් කරුවන්ට කිසියම් පුවත්පතක ව්‍යාප්තිය පිළිබදව ප්‍රකාශකයින් කරන ප්‍රකාශ පිලිබඳව දැන්වීම් කරුවන්ට සහතිකකර කීම මෙම විගණන වල පරමාර්ථයයි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Newspaper_circulation

පුවත් පත් බෙදාහැරීම (ව්‍යාප්තිය)


Kyllingekød er kød fra kyllinger,  dvs. fra unge høns og haner. Kylligekød indeholder mange proteiner, vitaminer og mineraler. Skindet indeholder meget fedt. Kyllingernes slagtekroppe består primært af bryst, vinger, lår og ben.

Kyllingekød stammer primært fra slagtekyllinger.

Tilberedning
Kyllingekød bliver typisk kogt, stegt eller grillet. Gennemstegning er vigtig, da kødet kan indeholde bakterier som campylobacter, der kan forårsage mavekneb.

Eksterne henvisninger

Kyllingekød


La Estación Ferroviaria de Recarei-Sobreira, conocida originalmente como Estación de Recarei, es una plataforma ferroviaria de la Línea del Duero, que sirve a las localidades de Recarei y Sobreira, en el ayuntamiento de Paredes, y Lagares, en el Ayuntamiento de Penafiel, en Portugal.

Características

Localización y accesos
Se encuentra en la Avenida de la Estación, en la localidad de Sobreira.

Descripción física
En 2010, la estación disponía de 2 vías de circulación, ambas con 399 metros de longitud; las plataformas tenían 226 metros de longitud, y una altura de 70 centímetros.

Servicios
Esta plataforma contaba, en agosto de 2010, por convoyes urbanos de la División de Porto de la operadora Comboios de Portugal.

Historia
La Estación se inserta en el tramo entre Ermesinde y Penafiel de la Línea del Duero, que abrió en 1875.

Véase también
 Línea del Duero
 Caminhos de Ferro Portugueses
 Red Ferroviaria Nacional

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Recarei-Sobreira
Recarei-Sobreira
Paredes

Estación de Recarei-Sobreira


Brakovi iz koristi, brakovi iz interesa i fiktivni brakovi zakonski su brakovi sklopljeni radi ostvarivanja materijalnih i statusnih pogodnosti, a kojima smisao nije stvaranje životne zajednice temeljene na ljubavi i predanosti. U fiktivnim brakovima supružnici ponekad uopće ne žive zajedno niti mnogo znaju jedno o drugome, a najčešće je odsutna i monogamnost. Česti su brakovi iz interesa i fiktivni brakovi koji se sklapaju da bi jedan supružnik stekao pravo boravka u nekoj zemlji, a s vremenom i državljanstva, ili da bi supružnici bili u povoljnijem poreznom statusu. Nerijetko partner čiji zakonski status omogućuje pogodnosti partneru koji ih prima od njega zauzvrat dobiva novčanu naknadu ili drugu materijalnu korist.

U mnogim je kulturama uobičajeno da roditelji odlučuju o partnerima svoje odrasle djece koja tada ulaze u dogovoreni brak.

Brakovi iz interesa često nisu regulirani pa samim tim niti protuzakoniti; zakonska regulativa staje na činjenici da je pravo na brak ljudsko pravo koje ne može imati veća ograničenja. U zakonodavstvu se zato najčešće sankcioniraju, i to van bračnih zakona, brakovi sklopljeni radi zaobilaženja imigracijskih politika i prisilni brakovi.  U Hrvatskoj, brak iz koristi spominje Zakon o strancima, navodeći okolnosti koje upućuju na to da je brak sklopljen iz koristi: neodržavanje bračne zajednice, neizvršavanje obaveza koje proizlaze iz braka, neupoznavanje prije sklapanja braka, nerazumijevanje jezika…

Čest razlog za sklapanje brakova iz interesa je skrivanje homoseksualnosti jednog partnera u zemljama gdje je otvorena homoseksualnost kažnjiva ili društveno nepoželjna. Takvi brakovi mogu imati jednog heteroseksualnog i jednog homoseksualnog partnera ili mogu biti između lezbijke i homoseksualca.

Brakovi iz interesa koji se negdje nazivaju državnim brakovima odavno su uobičajeni u kraljevskim, aristokratskim i općenito moćnim obiteljima i služe da bi ojačali njihove saveze. Primjeri uključuju brakove Agnes od Courtenaya, njezine kćeri Sibylle, kraljice Navare Ivane III. te dva braka Katarine Aragonske.

Metaforička upotreba
Izraz »brak iz interesa« ponekad se rabi za partnerstvo između grupa i pojedinaca radi njihove zajedničke, ponekad i nelegitimne koristi, ili između grupa i pojedinaca koji su inače nespojivi. Primjer metaforičke uporave izraza bila bi vlada nacionalnog jedinstva kakva je postojala u Izraelu tijekom većeg dijela 1980-ih, u Velikoj Britaniji tijekom Drugog svjetskog rata. Kohabitacija u političkim sustavima u kojima predsjednik i premijer pripadaju suprotstavljenim političkim taborima također se može metaforički zvati brakom iz interesa.

Izvori

Obiteljsko pravo
Brak

Brak iz koristi


Hermann Ritter von Lenz (Neu-Ulm, 23. lipnja 1872. -  München, 20. prosinca 1959.) je bio njemački pukovnik i vojni zapovjednik. Tijekom Prvog svjetskog rata služio je u stožeru I. bavarskog pričuvnog korpusa i Grupe armija krunskog princa Rupprechta Bavarskog, te je obnašao dužnost načelnika stožera 6. armije na Zapadnom bojištu.

Vojna karijera
Hermann von Lenz rođen je 23. lipnja 1872. u Neu-Ulmu. Sin je željezničkog inspektora Friedricha Lenza i Emme Lenz rođ. Müller. Nakon završetka humanističke Gimnazije Sv. Stjepana u Augsburgu, u kolovozu 1890. stupa u bavarsku vojsku služeći u 15. pješačkoj pukovniji "König Friedrich August von Sachen". Nakon toga, od ožujka 1892., služi u 18. pješačkoj pukovniji "Prinz Ludwig Ferdinand", da bi iduće 1893. godine bio premješten u 4. pješačku pukovniju "König Wilhelm of Württemberg". Tijekom službe u navedenoj pukovniji u rujnu 1900. je promaknut u čin poručnika, te u travnju 1901. postaje pobočnikom bojne. Od 1902. pohađa Bavarsku vojnu akademiju, te nakon završetka iste, od 1905. služi u središnjem uredu Glavnog stožera. Nakon dva mjeseca, premješten je u stožer II. korpusa gdje se nalazi na službi iduće dvije godine. U međuvremenu je, u kolovozu 1906., unaprijeđen u čin satnika. Potom služi u 17. pješačkoj pukovniji "Orff" gdje zapovijeda satnijom, nakon čega se vraća na službu u Glavni stožer gdje u listopadu 1911. premješten u Vojnu akademiju gdje predaje taktiku. Istodobno s tim imenovanjem promaknut je u čin bojnika.

Prvi svjetski rat
Na početku Prvog svjetskog rata Lenz je raspoređen u stožer I. bavarskog pričuvnog korpusa koji se pod zapovjedništvom Karla von Fasbendera nalazio u sastavu 6. armije na Zapadnom bojištu. U sastavu I. bavarskog pričuvnog korpusa sudjeluje u Bitci u Loreni, te nakon toga u pozicijskom ratu u Artoisu. U proljeće 1915. sudjeluje u Drugoj bitci u Artoisu, dok tijekom studenog i prosinca te iste godine istovremeno obnaša i dužnost zamjenika zapovjednika 1. pričuvne pukovnije.

U lipnju 1916. premješten je u stožer 6. armije kojom je zapovijedao bavarski krunski princ Rupprecht. U navedenom stožeru relativno kratko, svega dva mjeseca, jer je u kolovozu te iste godine nakon osnivanja Grupe armija krunskog princa Rupprechta Bavarskog premješten u stožer navedene novoformirane grupe armija. Niti na navedenoj dužnosti se ne zadržava dugo jer je u prosincu 1916. imenovan načelnikom stožera I. bavarskog pričuvnog korpusa u kojem je ranije služio, a kojim je i dalje zapovijedao Karl von Fasbender. S navedenim korpusom sudjeluje u borbama u Flandriji i Artoisu.

U travnju 1917. Lenz je odlikovan ordenom Vojnog reda Maxa Josefa, najvišim bavarskim vojnim odlikovanjem. Dobivanje navedenog odlikovanja istodobno je značilo i dobivanje plemićke titule, te je Lenz time dobio titulu viteza. Svega par dana nakon primitka odlikovanja, promaknut je u čin potpukovnika. U kolovozu 1917. postaje načelnikom stožera 6. armije pod zapovjedništvom Otta von Belowa. S navedenom armijom u travnju 1918. sudjeluje u Trećoj bitci u Flandriji u kojoj su jedinice 6. armije u potpunosti razbile dvije portugalske divizije, te zauzele Armentieres, ali zbog britanskih pojačanja nisu uspjele zauzeti kanalske luke što je bio cilj ofenzive. Za uspješno planiranje navedene operacije odlikovan je 10. travnja 1918. ordenom Pour le Mérite.

Na vlastiti zahtjev Lenz je u kolovozu 1918. stavljen na raspolaganje bavarskom ministarstvu rata. Želio je zapovijedati vlastitom jedinicom tako da je 2. rujna 1918. u skladu s tim željama imenovan zapovjednikom 4. kraljevske bavarske pješačke pukovnije "König Wilhelm von Würrtemberg". Tijekom borbi u Champagni i na Meusi Lenz je 2. listopada 1918. teško ranjen u glavu. Primljen je u bolnicu, te se do kraja rata nalazio na oporavku.

Poslije rata
Nakon završetka rata i oporavka Lenz je od svibnja 1919. obnašao dužnost načelnika odjela Glavnog stožera bavarske vojske. Krajem godine, imenovan je načelnikom središnjeg odjela Glavnog stožera i inspektorom zaduženog za vojnu obuku. Navedene dužnosti obnašao je sve do raspuštanja bavarske vojske. U siječnju 1920. postaje predsjednikom njemačke komisije za granicu u Alsace-Loreni koja je imala sjedište u Baden-Badenu. U veljači te iste godine unaprijeđen je u čin pukovnika, da bi ubrzo nakon toga, u ožujku, bio premješten u pričuvu. Vojnu službu konačno je napustio 30. svibnja 1921. godine.

Lenz je od početka 1920. vodio dobrovoljačke udruge u Münchenu koju su uglavnom sačinjavali studenti s münchenskog sveučilišta. Od 1921. nalazi se na čelu Dobrovoljačkog korpusa koji se 1923. sjedinio s Radnom grupom boraca domovine. Kada su studenti odbili sudjelovati u demonstracijama desno orijentiranih udruga koje su bile predviđene za 1. svibnja 1923. Lenz je podnio ostavku. Nakon toga postaje članom organizacije Stahlhelm u kojoj od 1929. do 1933. vodi bavarsku nacionalnu udrugu. Na 25. godišnjicu Bitke kod Tannenberga promaknut je u počasni čin general bojnika.

Hermann von Lenz preminuo je 20. prosinca 1959. u 88. godini života u Münchenu.

Vanjske poveznice
     Hermann von Lenz na stranici Prussianmachine.com
     Hermann von Lenz na stranici Bundesarchiv.de

Njemački vojni zapovjednici u Prvom svjetskom ratu

Hermann von Lenz


La Fundación Conocimiento Libre ("Free Knowledge Foundation" o FKF en inglés) es una fundación con sede en Madrid que tiene por objetivo la difusión del conocimiento libre Su Presidente es Pablo Machón y Richard Stallman es Patrono de Honor.

Trabajo

Su trabajo se centra en:

 Conocimiento libre
 Software libre
 Estándares abiertos

Premios

La fundación ha entregado premios, entre otros, Rodríguez Ibarra.

Difusión

La Fundación ha promovido diversos encuentros y congresos.

Véase también
 Free Software Foundation

Referencias

Enlaces externos

Conocimiento libre
Organizaciones no gubernamentales de España

Fundación Conocimiento Libre


An Carex pedunculata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Ernest Muhlenberg ngan Carl Ludwig von Willdenow. An Carex pedunculata in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex pedunculata


Ordet fodsporet har flere specialiseringer:
 Fodsporet (sti)
 Fodsporet (stumfilm) - fra 1912.

Fodsporet


O telhado de colmo (do latim culmus, palha de centeio ou trigo ou telhado de palha ) ou cobertura vegetal é uma muita antiga , quiçá a mais antiga, técnica construtiva para cobertura. Os telhados, em certas construções rústicas, eram feitos artesanalmente de colmo de palha de trigo ou centeio, de plantas bravas  giesta ou Urze ou de folhas por exemplo de palmeira colocando-os em camadas sobrepostas, para que a água não entra.
Além de ser impermeáveis os telhados de colmo são bons isolantes tanto pelo frio como para o calor, absorvam a humidade arejando o local. Alguns construtores em países em desenvolvimento ainda usam telhados de colmo, geralmente construindo-os com vegetação de baixo custo da área. Pelo contrário, em alguns países desenvolvidos (Alemanha, Reino Unido...) existe uma procura deste tipo de telhado, por parte de cidadãos abastados que pretendem dar um ar rústico as suas casas. O seu uso em habitações tradicionais era muito generalizado em todos os continentes. Essas coberturas são feitas com vegetais secos, ao contrario dos telhados com cobertura vegetal verde.

Portugal

Em Portugal o uso de telhados de colmo era generalizado em todo o continente e nos arquipélagos. Ainda existem amostras de telhados de colmo nas casas das montanhas por causa das dificuldades da acesso e aprovisionamento em telha e do isolamento térmico providenciado pelo colmo. Um  caso mais conhecido é o das casas elípticas na região de Montalegre embora os telhados com cobertura vegetal fossem comuns, especialmente em construções auxiliares ( palheiros, celeiros, cortes, cabanas etc.) até alguns anos atrás. A sua origem provém no norte de Portugal, nas casas redondas dos castros antes da introdução do telha pelos romanos que  evoluíram em casas elípticas as palhoças.
Outro exemplo, mais conhecido, é o das Casas típicas do concelho de Santana na ilha da Madeira. Essas pequenas casas de dois andares, e de forma triangular, são cobertas por um telhado de colmo que chega quase ao chão.

Brasil

Muitos povos nativos das Américas, viviam e vivam em casas com cobertura de origem vegetal.
A tradição da cobertura vegetal foi passando de geração em geração durante milhares de anos. De mais, nalgumas regiões o material vegetal é usado tanto para a cobertura como para as paredes.
Foram os portugueses que levaram para lá a telha romana.

A técnica de construção e aplicação de uma cobertura em colmo
Algumas especificidades são relativas a um telhado de colmo como a inclinação. O telhado para ser coberto com colmo tem que ser muito inclinado para bem escoar a água e aumentar o tempo de vida do colmo, mais inclinado for melhor, mas pelo menos deve ter um ângulo de 30 graus. No que diz respeito a carga do telhado, um telhado de palha de 30 cm de espessura pesa cerca de 39 kg por m² o que é mais ao menos o peso das telhas que pesam entre 40 e 44 kg por m². No entanto o coeficiente de condutividade térmica é de 0,20 W/mK. Este baixo valor torna a palha um bom isolante térmico que mantém bem o calor no inverno e retém o calor no verão ao contrário da telha da lousa ou do zinco.

No Noroeste Península

É uma técnica muito primitiva feita em boa palha de centeio sobre uma estrutura em "grelha" de madeira com paus grossos, os caibros, verticais e ripas de madeira mais fina na horizontal.
A palha é atada em molhos, com cordas feitas de palha molhada chamadas "bancelhos" ou "vencilhos". Esses molhos, humedecidos na véspera, são depois depositados em varias camadas sobrepostas, duma espessura total que varia entre 40 e 50 centímetros, sobre a madeira e atados a mesma por outro bancelhos, formando a cobertura chamada de colmadura ou colmaço. Conforme os molhos são colocados, a palha é acamada batendo-lhe com uma "colmadeira", a base dos molhos é cortada em bisel e toda a palha solta é removida por fora como por dentro. Enfim o cume leva mais uma camada a "cumeada".

Em reforço, nas zonas montanhosas e por isso ventosas, o colmo é fixado também com paus, pedras ou ambos ou enfim por "latas" que são arames esticados por pedras que penduram lateralmente ao telhado. Os paus são simplesmente pousados por cima do colmo formando uma grelha mais ou menos cerrada para ele não voar ou então são colocados em tesoura ou seja pendurando verticalmente dos dois lados e unidos no cume por um prego ou atados com um bancelho. As pedras podem ser colocadas por reforço em cima dos paus em grelha ou nos beirais.

Outras técnicas
A uma diversidade de técnicas e de materiais usados, das mais simples como as técnicas usadas por certas comunidades indígenas do Brasil onde as folhas de palmeiras são também atadas por cordas vegetais a madeira. Ou as mais sofisticadas, como as usadas na Holanda, onde o colmo é fixado com ganchos de aço ou então cozido com um fio de aço ou de cobre atado, pregado ou aparafusado a madeira. Na Inglaterra também são usados ganchos, mas de madeira, feitos com varas de aveleira torcidas chamadas spars.
O material vai das folhas de palmeira muito usadas em zonas tropicais ou a carriza usada tradicionalmente em grande parte da Inglaterra, especialmente no Condado de Norfolk além do colmo cultivado atualmente por produtores especializados.

Manutenção
Uma cobertura vegetal de boa qualidade pode suportar entre 45 e 50 anos, se mantida por um artesão experiente.
Essa manutenção, consiste em retirar a palha que não esteja bem acamada por causa do vento ou dos pássaros e em retirar todo o lodo e musgo que mantém a palha artificialmente húmida. Uma grelha fina de aço ou de cobre pode evitar que os pássaros retiram a palha. A camada de cima, se for muita danificada, pode ser subsistida para preservar o resto do colmo e prolongar o tempo de vida do telhado.

Historia
Plantas bravas como o caniço (Phragmites australis), (Typha spp. especialmente Typha latifolia), a giesta, a urze (Calluna vulgaris), juncos (Juncus spp.) e bunho  empregaram-se para cobrir cabanas e casas primitivas na Europa no final do período paleolítico. Uma prospeção arquezoológica feita na Citânia de São Julião de Caldelas encontrou pólen de giesta que podia servir para cobrir os telhados.
 Começou-se a usar palha no período Neolítico com as primeiras colheitas de cereais, embora não temos evidências disso até os tempos medievais. Porque nos castros, existem grandes vestígios de telhas à partir da chegada dos romanos, por isso o uso generalizado de palha não é evidente.
No entanto na Península Ibérica existem diferentes exemplos de coberturas de palha, especialmente no noroeste: como a palhoça da Galiza, Norte de Portugal, Astúrias e Leão (antiga Gallaecia) na zona da cultura castreja, mas sobretudo em zonas isoladas ou montanhosas.
O desenvolvimento de grandes cidades trouxe consigo a necessidade de um material de construção facilmente disponível, económico e durável. Mas por causa dos incêndios que deflagraram em várias cidades medievais, o colmo foi aos poucos proibido como na cidade de Londres depois do incêndio do 11 de julho de 1212 que foi a primeira a criar uma legislação sobre edifícios, proibindo a construção de novos telhados de colmo e obrigando a revestir os existentes com uma camada de gesso.

Por isso, aos pouco na maior parte da Europa, os colmos foram usados como materiais de cobertura só em áreas isoladas do campo, como nas aldeias das montanhas ou em construções auxiliares, como palheiros e celeiros. Gradualmente, o colmo tornou-se um sinal de pobreza, e o número de casas com palha diminuiu, bem como os artesãos profissionais colmadores.

As coberturas vegetais hoje

No entanto, os telhados de colmo tornaram-se mais populares nos últimos trinta anos, e hoje em dia é um símbolo de riqueza mais do que pobreza pelo gasto de manutenção que significa. Também houve uma evolução das técnicas construtivas, principalmente para minimizar o risco de incêndio. Como por exemplo o telhado "corte-fogo" que é constituído por uma placa resistente ao fogo instalada entre as vigas e a palha. Um telhado tão "fechado" apresenta a vantagem dum melhor isolamento, mas a grande desvantagem de menor duração em comparação com num telhado tradicional "aberto", porque a palha é menos arejada. Se a palha não secar o suficiente, existe um importante risco de apodrecimento e até mesmo de congelamento da mesma no inverno, em algumas latitudes. Uma boa ventilação é, portanto, de grande importância na preservação do colmado. Por isso, a técnica evolui para uma combinação de ambos os sistemas com uma caixa de ar instalada entre a placa e a palha. Outra medida moderna contra o fogo é a impregnação do colmo por silicato de sódio. Também existam colmos sintéticos bastante resistentes ao fogo.
Mas os telhados de colmos tornam-se populares pelo crescente interesse na conservação de edifícios históricos e sobretudo pelo uso crescente de materiais de construção sustentáveis.
Prova disso no Reino Unido, havia em 2013, 60.000 telhados de colmo e mais de 150.000 na Holanda.
Enfim os telhados de colmo estão sempre bem presentes em construções tradicionais de país em vias de desenvolvimento e até são uma imagem de marca, como as Bure das ilhas Fidji, feitas com tetos de folhas de palmeiras e paredes de canas. Na Domínica empregam-se também as coberturas com folhas de palmeiras. Em Havaí e Bali usa-se para as cobertas Alang-alang (Imperata cylindrica),  Em Quénia as coberturas fazem-se com as folhas da cana de açúcar, especialmente nas habitações da tribo Kikuyu.

Veja também
 Telhado
 Cabana, mocambo, mucambo, palhoça, ou choupana.
 Cobertura verde

Casas tradicionais com telhados de colmo
 Casas típicas de Santana, ilha da Madeira.
 Palhoça, casa típica das montanhas orientais da Galiza e oeste das Astúrias e Leão.
 Casa de Babaçu na região Nordeste do Brasil.
 Palapa, México.
 Rondavel em África do Sul, e cabanas e celeiros tradicionais africanos.

Arquitetura vernacular
Elementos arquitetónicos
Material de construção

Telhado de colmo


Roth ist ein Ortsteil von Schalkau im Landkreis Sonneberg in Thüringen.

Lage
Roth liegt südöstlich von Schalkau an der Kreisstraße 17 jenseits des Flüsschens Grümpen auf einem Höhenzug. Gleich nebenan der Nebenweiler Oberroth. Die Häuser liegen am Rande des Waldgebietes Müß. Das Klima ist dort so mild, dass Spargel und Erdbeeren bevorzugt angebaut werden können.

Östlich von Roth verläuft die Schnellfahrstrecke Nürnberg–Erfurt.

Geschichte
1141 wurde der Weiler bereits erstmals urkundlich genannt. 1922 wurde der benachbarte Weiler Oberroth eingegliedert und von 1923 bis 1932 war Roth mit Almerswind und Selsendorf zur Gemeinde Roth-Almerswind zusammengeschlossen. Am 1. Januar 1992 wurde Roth nach Schalkau eingemeindet.

83 Einwohner leben 2012 im Ortsteil.

Dialekt
In Roth wird Itzgründisch, ein mainfränkischer Dialekt, gesprochen.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort im Landkreis Sonneberg
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Sonneberg)
Geographie (Schalkau)
Ersterwähnung 1141
Gemeindeauflösung 1992

Roth (Schalkau)


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 21 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Man" beginnt.

Man

 Man Afraid Soap (1869–1937), kanadischer Lacrossespieler
 Man Chong († 242), chinesischer Offizier
 Man Shwe (* 1947), myanmarischer Militärangehöriger und Politiker
 Man Singh (1912–1970), indischer Herrscher
 Man Singh I. (1550–1614), indischer Herrscher
 Man Son Hing, Bruce (* 1964), US-amerikanischer Tennisspieler
 Man With No Name, britischer Goa-Trance-DJ
 Man Yanling (* 1972), chinesische Fußballspielerin
 Man, Chella (* 1998), US-amerikanischer YouTuber, Schauspieler, Model und LGBT-Aktivist
 Man, Dandan (* 1989), chinesische Skilangläuferin
 Man, Daniel (* 1969), deutscher Künstler mit britisch-chinesischen Wurzeln
 Man, Dennis (* 1998), rumänischer Fußballspieler
 Man, Felix H. (1893–1985), deutscher Fotograf
 Man, Frédérique de, niederländische Diplomatin
 Man, Genadi (* 1956), russischer Manager
 Man, Harald de (* 1973), niederländischer Skirennläufer
 Man, Hendrik de (1885–1953), belgischer Theoretiker des Sozialismus und Politiker
 Man, Johannes Govertus de (1850–1930), niederländischer Biologe
 Man, Maximiliaan Jacob de (1731–1785), niederländischer Mediziner und praktischer Arzt in Nijmegen
 Man, Paul de (1919–1983), US-amerikanischer Literaturtheoretiker, Literaturkritiker und Philosoph
 Man, Roderik de (* 1941), niederländischer Komponist

Liste der Biografien/Man


الحِنْدَقَوْقُ أو الحَنْدَقُوقُ أو الذُّرَقُ أو إكليل الملك هو جنس نباتي علفي ينتمي إلى الفصيلة البقولية أو القرنية. اسمه العلمي . هو نبات حولي قائم ومتفرع يبلغ طوله حوالي 60 سنتيمتراً، له أوراق مركبة من
ثلاث وريقات بيضوية الشكل، مستطيلة وحافتها مسننة ولها أزهار بشلك نورات عنقودية تكون محمولة على أعناق طويلة تخرج من ابط الأوراق العلوية
وهذه الأزهار ذات لون أصفر، لها مبيض معنق وقلم محزز، ويتم تلقيح الأزهار بواسطة الحشرات وخاصة النحل الذي ينجذب إلى رحيقها،
والثمرة بشكل قرن بيضوية الشكل مستديرة القمة وتحتوي الثمرة على بذرة واحدة. وله أنواع عديده منها (Melilot Indica L) الذي ينتشر في معظم
البلاد العربية ويستعمل في العراق في علاجات الطب الشعبي كملين وكلبخة المعالجة الأورام. وتستخدم بذورة في علاج تبول الأطفال وتوجد
أنواع من هذه النبات ذات سمية.

من أنواعه الواطنة في الوطن العربي
 الحندقوق الأبيض  في بلاد الشام ومصر ومعظم مناطق أوروبا والقوقاز
 الحندقوق الأنيق  في بلاد الشام ومصر والمغرب العربي وبعض مناطق حوض البحر الأبيض المتوسط
 الحندقوق الإيطالي  في بلاد الشام والمغرب العربي وشمال حوض المتوسط
 الحندقوق الحبوبي  في بلاد الشام ومصر والمغرب العربي وحوض المتوسط
 الحندقوق الطبي أو إكليل الملك  في بلاد الشام والمغرب العربي وكل مناطق أوروبا
 الحندقوق المتلم  في بلاد الشام ومصر والمغرب العربي وحوض المتوسط
 الحندقوق المسيني  في بلاد الشام ومصر ومعظم مناطق أوروبا والقوقاز
 الحندقوق الهندي  في بلاد الشام ومصر والمغرب العربي وبعض مناطق أوروبا

الوصف النباتي
الحندقوق نبات ثنائي الحول. الورقة مكونة من ثلاث وريقات مسننة الحافة بشكل كامل.

المصادر

أصنوفات سماها فيليب ميلر
محاصيل مثتبة للنتيروجين
أجناس الفصيلة البقولية
أجناس ثنائيات الفلقة الحقيقية
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
محاصيل أعلاف
نباتات طبية
نفلاوية

حندقوق


Galusha Aaron Grow (August 31, 1823 – March 31, 1907) was an American politician, lawyer, writer and businessman, who served as 24th Speaker of the U.S. House of Representatives from 1861 to 1863. Elected as a Democrat in the 1850 congressional elections, he switched to the newly organized Republican Party in the mid-1850s when the Democratic Party tried to force the extension of slavery into western territories.

Elected speaker for the 37th Congress, Grow presided over the House during the initial years of the American Civil War. During his tenure Congress passed the landmark Homestead Act of 1862, which he supported. Grow was defeated for reelection in 1862. For over a century he remained the last incumbent House speaker to be defeated, until Speaker Tom Foley lost his seat in 1994.

After leaving office he continued to speak out on political issues, but did not serve in elective office. Then, 31 years after leaving office, Grow won an 1894 special election to succeed William Lilly. It remains one of the longest known interregnums between terms of service for a House member. Over the course of his career, Grow represented the people of three Pennsylvania congressional districts: the  (1851–1853),  (1853–1863), and  (1894–1903).

Early life and education
Grow was born Aaron Galusha Grow in Ashford, Connecticut. His given names were the suggestions of an aunt living in Vermont, who was visiting Grow's mother when he was christened: "Aaron" was the aunt's husband's name (his full name was Aaron Nichols (1764–1807)), and "Galusha" was the surname of a governor of Vermont she admired.  His family called him Galusha when he was growing up, and before Grow was a teenager, he had started writing his name with his given names reversed.  He was educated at Franklin Academy in Susquehanna County, Pennsylvania, and later at Amherst College. He studied law and was admitted to the bar in November 1847 and then began his law practice.

Political career

Early elections
Grow ran as a Democrat in the 1850 election and served as a member of that party during the 32nd and 33rd congresses, and into the 34th Congress. He switched parties in the wake of President Pierce's signing of the Kansas-Nebraska Act. He ran as a Republican in the 1856 election and remained a member of that party for the rest of his political career.

Congressional brawl of 1858
During the 35th United States Congress, on February 5, 1858, he was physically attacked by Democrat Laurence M. Keitt in the House chambers, leading to a brawl between northerners and southerners.  Keitt, offended by Grow's having stepped over to his side of the House chamber, dismissively demanded that Grow sit down, calling him a "black Republican puppy". Grow responded by telling Keitt that "No negro-driver shall crack his whip over me."  Keitt became enraged and went for Grow's throat, shouting that he would "choke [him] for that". A large brawl involving approximately fifty representatives erupted on the House floor, ending only when a missed punch from Rep. Cadwallader Washburn upended the hairpiece of Rep. William Barksdale. The embarrassed Barksdale accidentally replaced the wig backwards, causing both sides to erupt in spontaneous laughter.

Later that year Grow was re-elected to a fifth term. When the next Congress convened in December 1859, he was one of 90 congressmen to receive votes during the two-month-long 44-ballot speaker election, dropping out following the first ballot.
On December 29, 1859, North Carolina Congressman Lawrence O'Bryan Branch challenged Galusha Grow to a duel after the two exchanged insults on the House Floor.  Both men and their seconds were arrested by District of Columbia police before the duel could take place.

1861 speaker election
The deepening rift between slave states and free states overshadowed Grow's 1861 re-election victory, as a national crisis erupted in December 1860 when South Carolina became the first of several Southern states to adopt an Ordinance of Secession. Four months later, on April 12, 1861, Confederate forces fired upon Fort Sumter, igniting the Civil War. In response, President Abraham Lincoln called the 37th Congress into session on July 4. When the House convened that day, Grow was nominated to be Speaker of the House; also nominated was Francis Preston Blair Jr. Grow was elected on the first ballot, but only after Blair withdrew following the roll call vote, at which time 28 votes shifted to Grow.

1861 election for speaker159 votes cast, 80 votes necessary to win election:
 Galusha A. Grow (R–Pennsylvania) 99
 Francis Preston Blair Jr. (R–Missouri) 12
 John J. Crittenden (U–Kentucky) 12
 John S. Phelps (D–Missouri) 7
 Clement Vallandingham (D–Ohio) 7
 Erastus Corning (D–New York) 7
 Samuel S. Cox (D–Ohio) 6
 Others 9

Although events of the war dominated and the First Battle of Bull Run occurred only two weeks after the 37th Congress was called into session, under Grow's leadership, several major acts of Congress were passed and signed into law, particularly the Morrill Land-Grant College Act (passed House June 17, 1862), the Pacific Railway Act authorizing land grants to encourage the construction of the transcontinental railroad, and the Homestead Act, which in over a century resulted in the establishment of 1.6 million homesteads.

Loss of congressional seat and interim
Grow, a supporter of the Radical Republicans, was defeated in his re-election bid in 1862, becoming the second sitting House Speaker in a row to lose his seat.

Grow was a delegate to the Republican National Convention in 1864 and 1868.

He moved to Houston, Texas in 1871, and that year became president of what became known as the International - Great Northern Railroad, a position he held until 1875. He then returned to Pennsylvania and the practice of law from 1875 to 1894.

Return to Congress

Grow returned to the United States Congress as a member at-large from Pennsylvania from 1894 to 1903; was the chairman of the committee on education in the 56th Congress.

Death and legacy
Grow resided in Glenwood, Pennsylvania, from 1903 until his death at age 84. A biography of Galusha Grow, Galusha A. Grow: Father of the Homestead Law, was written by James T. Du Bois and Gertrude S. Mathews and published by Houghton Mifflin in 1917.

A monument to Grow was erected in 1915 at the Susquehanna County Courthouse Complex in Montrose, Pennsylvania.

See also
 List of American politicians who switched parties in office
 List of United States representatives who switched parties

References

External links
  Galusha Grow from Mr. Lincoln's White House, a website of the Lehrman Institute
 Grow, Galusha Aaron (1823-1907) from The Political Graveyard

American transportation businesspeople
Pennsylvania lawyers
Speakers of the United States House of Representatives
1823 births
1907 deaths
Amherst College alumni
People from Ashford, Connecticut
Republican Party members of the United States House of Representatives from Pennsylvania
Democratic Party members of the United States House of Representatives from Pennsylvania
19th-century American legislators
19th-century American businesspeople

Galusha A. Grow


Stutthalafía (fræðiheiti: Setonix brachyurus) er tegund kengúra. Hún er eina tegundin í samnefndri ættkvísl, stutthalafíur (Setonix).

Heimildaskrá

Kengúrur

Stutthalafía


Windows NT 3.5, Microsoft'un ürettiği işletim sistemi ailesi Windows'un NT çekirdeği üzerinde yükselen ikinci ana sürümüdür. 21 Eylül 1994 tarihinde piyasaya sürülmüştür.

Windows NT 3.5 geliştirilirken hedeflenen temel amaç, işletim sisteminin hızının arttırılmasıydı. Bu amacı çağrıştıracak şekilde, ürünün kod adı meşhur Daytona Uluslararası Yarış Pistinden esinlenilerek Daytona kondu.

Yenilikler
 Microsoft bu sürümde NT 3.1'deki Windows NT ve Windows NT Advanced Server isimleri yerine sürümleri Windows NT Workstation ve Windows NT Server olarak adlandırmayı seçti.
 Başlangıç ekranı yenilendi.
 Arayüz Windows for Workgroups 3.xx sürümlerine benzeyecek şekilde geliştirildi.
 Active X desteği eklendi.
 Performans ve hız artarken, bellek kullanımı düştü.

Sürümler
 Windows NT Workstation
 Windows NT Server

NT 3.5
Windows NT
IA-32 işletim sistemleri

Windows NT 3.5


Akdeniz Oyunları, Akdeniz'e kıyısı olan ülkeler arasında, dört yılda bir düzenlenen spor yarışmalarıdır. Bu yarışmalar, Akdeniz ülkeleri arasında toplumsal ve kültürel yakınlaşmayı sağlamak amacıyla düzenlenmektedir. Akdeniz Oyunları'nda Olimpiyat kuralları geçerlidir ve yarışmalar 15 günde tamamlanır.

Akdeniz Oyunları ilk kez, 1948 Londra Olimpiyatları sırasında, Uluslararası Olimpiyat Komitesi asbaşkanı ve Mısır Olimpiyat Komitesi başkanı Muhammed Tahir Paşa'nın önerisiyle gündeme geldi. Türkiye ile birlikte dokuz Akdeniz ülkesi Olimpiyat komiteleri bu öneriyi olumlu karşılayınca, Uluslararası Akdeniz Oyunları Komitesi kuruldu. Merkezi Atina'da bulunan bu komite, oyunların dört yılda bir, Akdeniz'e kıyısı olan ülkelerin amatör sporcuları arasında ve gene Akdeniz kıyısındaki bir kentte yapılmasına karar verdi.

Akdeniz Oyunları'nın ilki, 5-12 Ekim 1951 tarihleri arasında Mısır'ın İskenderiye kentinde düzenlendi. Bütün Akdeniz Oyunları'na katılan Türkiye, 1971'de düzenlenen 6. Akdeniz Oyunları'na İzmir'de ve 17. Akdeniz Oyunları'na Mersin'de ev sahipliği yaptı. Eylül 2005'te İspanya'nın Almería kentinde Akdeniz Oyunları'nın on beşincisi yapıldı. Atletizm, basketbol, boks, jimnastik, futbol, güreş, eskrim, sutopu ve yüzme, bütün Akdeniz Oyunları'nın programında yer alan değişmez spor dallarıdır. Bugüne kadar düzenlenen Akdeniz Oyunları'nın en başarılı ülkesi, kazandığı toplam madalya sayısıyla İtalya'dır.

Oyunlara Katılan Ülkeler

Şu anda Akdeniz Oyunları'na üye olan 24 ülke bulunmaktadır:

 Afrika: Cezayir, Mısır, Libya, Fas, Tunus
 Asya: Lübnan ve Suriye
 Avrupa: Andorra, Arnavutluk, Bosna-Hersek, Fransa, Hırvatistan, İspanya, İtalya, Karadağ, Kıbrıs Cumhuriyeti, Kuzey Makedonya, Malta, Monako, San Marino, Sırbistan, Slovenya, Türkiye, Yunanistan

Akdeniz'e kıyısı olup oyunlara katılmayan ülkeler İsrail ve Filistin'dir. Ayrıca Akdeniz kıyısında yer alan Cebelitarık ve Kıbrıs'taki üs bölgeleri, Birleşik Krallık'a bağlı olmasına karşın bu ülke de oyunlara üye değildir. Akdeniz'e kıyısı olmayıp oyunlara katılan ülkeler Andorra, Sırbistan ve San Marino'dur. 25 Haziran 2009'da yapılan toplantıda üyeliği kabul edilen Kuzey Makedonya, 2013 Akdeniz Oyunları'nda ilk defa katılmıştır.

Daha önceki oyunlara katılmış olup da şimdi mevcut olmayan ülkeler Yugoslavya ve Birleşik Arap Cumhuriyeti'dir.

Bayrak
Akdeniz Oyunları'nın sembolü oyunlara katılan ülkelerin yer aldığı üç kıtayı, Asya, Afrika ve Avrupa'yı temsil eden 3 halkadan oluşmaktadır. Halkaların aşağı kısmı Akdeniz'e gömülüyormuşcasına dalgalı bir çizgi oluşturmaktadır. Oyunların kapanış töreninde bayrak bir sonraki Akdeniz Oyunları'na ev sahipliği yapacak ülkeye teslim edilmektedir.

Ev Sahibi Ülkeler
Atlantik kıyısında yer alan Kazablanka dışında, şu ana dek ev sahipliği yapan tüm şehirler Akdeniz kıyısındadır.

Turnuvalar

Madalya sıralaması 1951-2022

 Yugoslavya 1997 ve 2001'de Yugoslavya FR olarak yarıştı.
 Sırbistan 2005'te Sırbistan Karadağ olarak tamamlandı.

Branşlar
Akdeniz Oyunları tarihi boyunca 33 farklı spor yarışması düzenlendi.

Ayrıca bakınız
 Uluslararası Akdeniz Oyunları Komitesi
 Akdeniz ülkeleri listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Uluslararası Akdeniz Oyunları Komitesi

Oyun
1951'de kurulan yinelenen spor etkinlikleri

Akdeniz Oyunları


Kam sözcüğünün çeşitli manaları ve kullanımları vardır:

 Kam; (din) Tengricilik – Türk, Altay ve Moğol halk kültüründe büyücü din adamı. Eskiden toplu olarak din adamına verilen ad(isim) = Şaman. Gam veya Ham olarak da söylenir.
 Kam; (mekanik) Mekanikte sırası ile kendisine temas eden düzenekleri harekete geçirmeye yarayan metal uzantı.
 Kam; Kham, Kamoz olarak da adlandırılan Afganistan'ın bir bölgesi.
 Kâm; Farsçada "dilek", "zevk",  "mutluluk", "tat" gibi anlamlara gelen sözcük, ad.
 Kam; Osmanlı Türkçesinde "zaman", "devre","murad", "yüzyıl" gibi anlamlara gelen sözcük, ad.

Kam


Fredericton, Kanada'nın New Brunswick eyâletinin başkenti, eyâletin kültürel, sanatsal ve eğitsel merkezlerinden biridir.

Kentte New Brunswick Üniversitesi ve özellkile sanat üzerine yoğunlaşmış eğitim veren St. Thomas Üniversitesi bulunur. Kent ayrıca Beaverbrook Art Gallery (Beaverbrook Sanat Galerisi) ve York-Sunbury Museum (Yok-Sunbury Müzesi) gibi kültürel kurumların da evidir. Harvest and Jazz and Blues Festival'i her sene düzinelerce yerel ve uluslararası sanatçıyı kente çeker. Kentte yaşayanların üniversite mezunu olma oranları ve gelir seviyeleri New Brunswick'teki en yüksek şehirlerden biridir.

Kent merkezinde nüfus 50.000 kadar olsa da, etrafıyla birlikte Fredericton'ın nüfusu 85.000'e yakındır. Kentin sahip olduğu eğitim olanakları kalabalık bir öğrenci kitlesinin kentte yaşamasının nedenidir. Öyle ki, yoğun öğrenci nüfusu dolayısıyla, ev kiraları Toronto ve Montréal gibi büyük kentlerle karşılaştırılacak kadar pahalıdır.

Tarih

Mahalleler

Coğrafya ve iklim

Eğitim ve araştırma

Üniversiteler

Okullar

Araştırma

Ekonomi

Kültür

Sanat

Sporlar

Siyaset

Demografi

Medya

Ulaşım

Görülecek yerler

Kardeş Şehirler

Dış bağlantılar
 Fredericton Kenti
 New Brunswick Üniversitesi

Fredericton, New Brunswick


Lactarius pallidus (Christian Hendrik Persoon, 1797) este o specie de ciuperci necomestibile din încrengătura Basidiomycota în familia Russulaceae și de genul Lactarius, denumită în popor râșcovul veveriței. Acest burete destul de răspândit coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). În România, Basarabia și Bucovina de Nord crește în șiruri sau cercuri mari, fără pretenție la sol, în păduri de foioase preferat sub fagi, mai rar de asemenea în simbioză cu carpeni și stejari. Apare de la câmpie la munte din (iulie) august până în octombrie (noiembrie).

Taxonomie
Specia a fost descrisă pentru prima dată de renumitul savant Christian Hendrik Persoon sub denumirea actuală (2018) în cartea sa Tentamen dispositionis methodicae Fungorum din 1797.  În 1801, a redenumit-o fals sub genul Agaricus. De acea, proeminentul om de știință Elias Magnus Fries a retransferat-o la genul Lactarius. Totuși el nu figurează ca inițiator al numelui generic (ce se poate citi nu rar în cărți micologice), pentru că Persoon descrisese soiul cu taxonul corect deja în 1797. Celelalte încercări de redenumire sunt valabile sinonim, dar nefiind folosite, pot fi neglijate.

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 5–10 (14) cm, este cărnoasă, ușor elastică, inițial boltită cu marginea ușor pufoasă precum răsfrântă spre picior, devenind apoi din ce în ce mai aplatizată, adâncită în centru, nu rar chiar în formă de pâlnie, deseori ondulată, cu marginea goală și ascuțită. Cuticula este netedă, pe vreme uscată lucioasă, dar la umezeală unsuroasă, aproape vâscoasă și pătată în formă de picături. Nu este zonată. Coloritul variază între galben murdar, ocru-roz și maroniu deschis.
 Lamelele: stau destul de înghesuite, sunt subțiri, inegale, dar nu bifurcate, arcuite, fiind inițial mai degrabă aderate larg la picior, lungindu-se în vârstă și devenind decurente de-a lungul lui. Coloritul este inițial gri-albicios, apoi poate fi rozalb, gri-ocru sau roz-ocru. La apăsare apar pete brune.
 Piciorul: cu o înălțime de 4-8 cm și o lățime de 0,7-2 cm mereu mai scurt ca diametrul pălăriei, este neted, nu lipicios, cilindric, spre bază puțin subțiat și acolo pâslos, tânăr plin, apoi împăiat și la bătrânețe gol pe dinăuntru. Suprafața este de culoarea lamelelor, dar adesea cu nuanțe gri-rozalii, câteodată și pătat gri-brun.
 Carnea: este destul de cărnoasă și ceva elastică, slab gălbuie, colorându-se după o secțiune longitudinală la marginea pălăriei precum la bază galben-ruginiu. Mirosul este slab fructuos, dar gustul, deși în primul moment plăcut, devine repede destul de amar și zgâriind în gât.
 Laptele: nu are același calități ca carnea, ci este blând și rămâne alb, dar capătă nuanțe gri după uscare.
 Caracteristici microscopice: are spori ovoidali până lat elipsoidali cu o mărime de 8-10 x 7-8 microni, ușor amiloizi (ce înseamnă colorabilitatea structurilor tisulare folosind reactivi de iod), hialini (translucizi), suprafața fiind presărată de negi mici care sunt crestat-reticulați. Pulberea lor este slab ocru-gălbuie. Basidiile cu 2-4 sterigme fiecare sunt cuneiforme până cilindrice și măsoară 40-50 x 8,5-11,5 microni. Cistidele (celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himen, stratul fructifer) sunt fusiforme cu o mărime de 55-60 x 7-8 microni.
 Reacții chimice: Carnea se colorează cu anilină după două minute roz, apoi roșu, cu fenol mai întâi roșu de vin, apoi brun-purpuriu, cu guaiacol după 10 minute gri-lila, cu Hidroxid de potasiu încet gri-ocru, cu sulfat de fier imediat gri-verzui deschis și cu tinctură de Guaiacum după 20 de minute galben-verzui cu nuanțe gri.

Confuzii
Râșcovul veveriței poate fi confundat preponderent cu specii asemănătoare necomestibile sau otrăvitoare, cu toate foarte iute precum cu 2 soiuri comestibile, dar nu prea gustoase. Exemple sunt: Lactarius albocarneus (necomestibil), Lactarius blennius (necomestibil), Lactarius circellatus (necomestibil), Lactarius flexuosus (necomestibil), Lactarius fluens (necomestibil), Lactarius fulvissimus (comestibil), Lactarius glyciosmus (condiționat comestibil), Lactarius mairei (ușor otrăvitor), Lactarius pubescens (otrăvitor), Lactarius pyrogalus (necomestibil), Lactarius resimus (necomestibil),  Lactarius rufus (necomestibil), Lactarius scrobiculatus (otrăvitor), Lactarius uvidus (necomestibil), Lactarius vietus (necomestibil) și Lactarius zonarius (necomestibil).

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Râșcovul veveriței este din cauza gustului său amar și zgâriind în mod normal necomestibil. Ciuperca este văzută în Scandinavia chiar otrăvitoare. S-ar putea să conțină terpenoide în doze mici, dar declararea ca specie toxică ar fi exagerat. Există și autori care o declară comestibilă.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica, vol. VIII, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1928
 Bruno Cetto, volumul 1-7, vezi note
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Lactarius pallidus, film în limba italiană

Lactarius
Micoriză
Ciuperci necomestibile
1797 în știință

Lactarius pallidus


Antonio Tamburini (* 28. März 1800 in Faenza; † 8. November 1876 in Nizza) war ein italienischer Opernsänger (Bariton).

Leben

Geboren in Faenza, studierte er bei seinem Vater, einem Kapellmeister das Horn und Gesang bei Aldobrando Rossi und Bonifazio Asioli. Mit 18 Jahren debütierte er in der Oper  La contessa di colle erbose von Pietro Generali. Im weiteren Verlauf wurde er einer der besten und gesuchtesten Baritons seiner Zeit. Sein Stimmumfang soll vom hohen G bis zum tiefen C gereicht haben. Er sang in Piacenza, Neapel, Livorno und Turin, bis er 1822 an die Scala kam.  Weitere Engagements folgten in Wien, London und Paris (1832–1851). 1855 trat er von der Bühne ab und beschränkte sich bis 1869 auf Konzertauftritte.
Seine schöne, weiche und flexible Stimme entsprach dem Belcanto-Ideal seiner Zeit. Gerühmt wurde seine blendende Erscheinung und eine eindrucksvolle Bühnenpräsenz.
Er trat oft mit dem Tenor Giovanni Battista Rubini und der Sopranistin Giulia Grisi auf.
Tamburini ist berühmt für seine Verbindung mit dem Opernschaffen von Bellini und Donizetti. So gehörte er mit Giovanni Battista Rubini, Giulia Grisi und Luigi Lablache zu dem berühmten Puritani-Quartett. Bei der Premiere von Donizettis Don Pasquale trat dieses Quartett wieder auf der Bühne auf, wobei Rubini durch Giovanni Mario ersetzt wurde.
Ab 1822 war er mit der Altistin Marietta Gioja-Tamburini verheiratet, mit der er auch oft auf der Bühne stand.

Tamburinis Rollen bei Uraufführungen
 1820 Mercadante: Violenza e Costanza (Atlante)
 1822 Mercadante: Adele ed Emerico (Generale Banner)
 1822 Donizetti: Chiara e Serafina (Picaro)
 1824 Donizetti: L'ajo nell'imbarazzo (Don Giulio)
 1826 Donizetti: Alahor in Granata (Titelrolle)
 1827 Bellini: Il pirata (Ernesto)
 1828 Donizetti: Alina, regina di Golconda (Volmar)
 1828 Donizetti: Gianni di Calais (Rustano)
 1828 Bellini: Bianca e Fernando (Filippo)
 1829 Pacini: Il talismano (Riccardo Cuor di Leone)
 1829 Bellini: La straniera (Valdeburgo)
 1830 Donizetti: Imelda de' Lambertazzi (Bonifacio)
 1831 Mercadante: Zaira (Orosmane)
 1831 Donizetti: Francesca di Foix (il Re)
 1831 Donizetti: La romanzesca e l'uomo nero
 1831 Coccia: Edoardo Stuart in Scozia (Titelrolle)
 1832 Donizetti: Fausta (Costantino)
 1835 Donizetti: Marin Faliero (Israele Bertucci)
 1835 Bellini: I puritani (Riccardo)
 1836 Mercadante: I briganti (Hermann)
 1843 Donizetti: Don Pasquale (Malatesta)

Literatur
 William Ashbrook: Donizetti and His Operas. Cambridge University Press, 1983, ISBN 0521276632
 , abgerufen am 5. November 2010
 Don Michael Randel (Hrsg.): Tamburini, Antonio. In: The Harvard Biographical Dictionary of Music. Harvard University Press, 1996, ISBN 0674372999, S. 900
 John Rosselli: Singers of Italian Opera: The History of a Profession. Cambridge University Press, 1995, ISBN 0521426979, S. 152

Einzelnachweise

Opernsänger
Bariton
Italiener
Geboren 1800
Gestorben 1876
Mann

Antonio Tamburini (Sänger)


Onthophagus viridiceps é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1910.

Referências

Ligações externas

viridiceps
Coleópteros descritos em 1910

Onthophagus viridiceps


Redoxometria este, în chimia analitică cantitativă, o metodă specifică de titrimetrie care se bazează pe reacțiile redox (reacții cu transfer de electroni). În redoxometrie se pot folosi indicatorii redoxometrici. Un exemplu comun de titrare redoxometrică este titrarea iodometrică a unei soluții de iod (iod iodurat, în iodură de potasiu) cu un agent reducător, cu obținerea ionului iodură, folosindu-se ca și indicator amidonul (care colorează iodul în albastru) pentru observarea punctului de echivalență. Iodul (I2) poate fi redus la iodură (I−) cu diferite substanțe, ca de exemplu cu tiosulfat (S2O32−), și când se consumă în totalitate, colorația dată de amidon va dispărea.

Tipuri de titrări redoxometrice
Există diverse tipuri de titrări redoxometrice, precum se poate observa în tabelul de mai jos. În fiecare dintre aceste cazuri, se pot folosi soluții titrante cu caracter de oxidant sau de reducător.

Vezi și
 Agent oxidant
 Agent reducător

Referințe

Titrimetrie

Redoxometrie


Joseph Vincent Brennan (Van Nuys, Califórnia, Estados Unidos, 20 de março de 1954) é um ministro americano e bispo católico romano de Fresno.

Joseph V. Brennan foi ordenado sacerdote para a Arquidiocese de Los Angeles em 21 de junho de 1980, depois de concluir seus estudos teológicos no Seminário Saint John's em Camarillo. Foi capelão da Paróquia Imaculado Coração de Maria em Los Angeles (1980–1983), Paróquia Saint Linus em Norwalk (1983–1987) e na Saint Vibiana Old Cathedral em Los Angeles (1987–1991), pároco de Saint Linus em Norwalk (1992-2004) e Santíssima Trindade em San Pedro (2004-2012). De 2013 a 2016 foi Vigário Geral na Arquidiocese de Los Angeles.

Em 21 de julho de 2015, o Papa Francisco o nomeou Bispo Titular de Trofimiana e Bispo Auxiliar de Los Angeles. O arcebispo de Los Angeles, José Horacio Gómez, o sagrou e os bispos auxiliares Robert Barron e David G. O'Connell, que foram nomeados ao mesmo tempo, em 8 de setembro do mesmo ano. Os co-consagradores foram o Arcebispo de Chicago, Blase Joseph Cupich, e Joseph Martin Sartoris, Bispo Auxiliar Emérito de Los Angeles.

Em 5 de março de 2019, o Papa Francisco o nomeou Bispo de Fresno. A inauguração ocorreu em 2 de maio do mesmo ano.

Ver também

Bispos católicos dos Estados Unidos

Joseph Vincent Brennan


An Philodendron colombianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Evans Schultes. An Philodendron colombianum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron colombianum


AmigaOS, Amiga kişisel bilgisayarının işletim sistemidir. Grafik arabirimi olan Workbench, CLI komut satırı arabirimi ile birlikte AmigaDOS ve çoğu Amiga modelinde ROM'da yer alan Kickstart'tan oluşur.

AmigaOS'un çekirdeği sistemin Kickstart olarak bilinen ROM'unda yer alır. Bu çekirdek, "Monolithic Kernel" yapısındadır. Bu çekirdek yapısı QNX, Linux gibi işletim sistemlerinde de kullanılmaktadır.

Monolithic Kernel, bir bütün halinde yazılan kernel dizaynına verilen addır. Modüler bir dizaynın arada mesajlarla, data transferleriyle zaman kaybetmemesi gibi dezavantajları bulunmayan, bu sebeple de daha hızlı olan çekirdek tasarımıdır. Ayrıca kolay bir tasarım olarak geçmektedir. Ancak kaynak kodunda yapılan değişiklikler bütün çekirdeğin yeniden derlenmesini gerektirir. Monolithic çekirdekte bütün donanım sürücüleri çekirdeğin içine gömülü haldedir. İşletim sistemi donanıma erişim için gerekli sürücüleri içinde barındırır. Mikro çekirdeklere göre daha büyüktürler ancak yazılımların çekirdek ile olan uyumu sayesinde daha hızlı ve kararlı çalışırlar. Performans açısından mikro çekirdeklere göre daha iyidirler ve son derece sağlamdırlar. Fakat çekirdek tarafından desteklenmeyen bir donanım eklendiği takdirde ya çekirdeği yeniden derlemeniz ya da gerekli yamayı yüklemeniz gerekir.

Bu çekirdeğin Amiga'ların Kickstart ROM'unda gömülü olduğunu düşünürsek; Amiga sistemlerde çekirdeğin yenilenmesi için Kickstart Rom'unuzu yenilemeniz gerekir. Ancak bunu değiştirmeden yapabilmeniz de mümkün. Bunu sağlayan bazı yazılımlar ve destekleyen donanımlar vardır. (Örn.: Blizzard turbo kartlardaki "MapROM" özelliğinizi kullanmanızı sağlayan "Blizzkick", ReLoKick gibi yazılımlar vardır. Bu yazılımlar sayesinde Amiga'nızın çekirdeğini istediğiniz gibi modifiye edip bir dosya halinde bilgisayarınızın herhangi bir yerinde saklayarak istediğiniz zaman kullanabilirsiniz.)

AmigaDOS, temelleri 1976 yılında atılan TRIPOS adlı işletim sisteminin 1981 yılında Motorola'nın 68000 serisi işlemcilerine uyarlanmış versiyonunun 1985 yılında Commodore-Amiga firmasının sadece grafik arayüzlü olarak tasarlanması düşünülen AmigaOS'ta çıkan bazı hatalar yüzünden Amiga serisi bilgisayarlara adapte edilmiş halidir. Belirtilen hatalar olmasaydı AmigaOS'un bir parçası haline gelmeyecekti. Ancak zamanla AmigaOS için olmazsa olmaz haline gelmiştir. Günümüzde de aynı önemini korumaktadır. AmigaOS 1.0 sürümünün ilk piyasaya sürüldüğü tarih 23 Haziran 1985'tir. AmigaOS'un hedef aldığı kullanıcı kitlesi iş istasyonları ve ev kullanımı idi.

Workbench, Kickstart ve AmigaDOS üzerinde çalışan bir yamadan çok masaüstü ve iş istasyon sistemleri için tasarlanmış bir işletim sistemidir. Bu işletim sistemi renkli grafik arayüzüne sahipti ve zamanının ötesinde çok gelişmiş özellikler barındırırdı. Örneğin çalıştıracağınız programın ikonlarında yer alan değişken bilgiler ve komutlar sayesinde programın nasıl bir ekranda açılacağını, ne kadar bellek kullanabileceği, oyunlarda hile kodlarını girmek gibi birçok farklı şey kullanılırdı. Bunun hala tam bir örneği herhangi bir işletim sisteminde yoktur. Güvenilir ve hızlı bir işletim sistemidir.

AmigaOS'un desteklediği mimariler, öncelikli olarak Motorola 68k işlemcileri ve gene Motorola ve IBM firmalarının ürettiği PowerPC teknolojileridir.

AmigaOS'a en benzer işletim sistemleri en başta QNX (İşletim sisteminin temel yapısı AmigaOS ile şaşırtıcı şekilde benzerlikler göstermektedir.), Linux (çekirdek mimarisi yüzünden), MorphOS (AmigaOS uyumlu) ve x86 mimarisi üzerinde çalışan AROS.
AmigaOS'un hala geliştirildiğini ve tamamıyla PowerPC mimarisine uyarlandığını, beta sürümünün sonlarına yaklaştığını ve beta olduğu halde birçok işletim sisteminin piyasadaki güvenilir sürümünden daha sağlam, hızlı ve esnek olduğunu belirtmek istiyorum. AmigaOS 4.0 ve 4.1 şu an için amiga klasiklerde (68k) A1200,A3000,A4000 powerpc'lerde Amigaone, Pegasos I ve II, SAM 440EP & Flex, SAM460ex ve yeni çıkacak amigaone x1000 anakartlarında çalışıyor.

Amiga
İşletim sistemleri

AmigaOS


نوفي ساد مدينة في صربيا يمر بها نهر الدانوب وهي عاصمة مقاطعة فويفودينا التي كان المجريون يشكلون غالبية سكانها قبل هجرة الصرب إليها، يبلغ عدد سكان المدينة حوالي 300 ألف نسمة وهي ثاني مدينة في صربيا بعد العاصمة بلغراد.

مساحة المدينة مع ضواحيها 699 كيلومتر مربع ومساحة البناء حوالي 129.4 كيلومتر مربع.

تعتبر اليوم مركزاً صناعياً مهماً في صربيا.

المناخ

توأمة
لنوفي ساد اتفاقيات توأمة مع كل من:

 مودينا (1974 - )
 بانيا لوكا (2006 - )
 تشانغتشون (1981 - )
 بودفا (1996 - )
 دورتموند (5 أكتوبر 1982 - )
 غوميل (8 مايو 2013 - )
 إيليوبولي (1994 - )
 نورتش (1989 - )
 بيتش (2009 - )
 تيميشوارا (3 أغسطس 2005 - )
 فرارة
 لفيف (7 مايو 2005 - )
 نيجني نوفغورود (2006 - )
 إيركوتسك
 لوبلين

معرض الصور

أعلام

 إيفيكا بريزيتش
 داركو ميليسيتش
 سلافيسا يوكانوفيتش
 دوبريفوي تريفيتش
 نيمانيا رادويا
 فويادين بوشكوف
 دوبروساف كريستيتش
 زاركو نيكوليتش
 مونيكا سيليش
 فلادا أفراموف

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1694
أماكن مأهولة على ضفاف الدانوب
أماكن مأهولة في فويفودينا
تأسيسات سنة 1694 في أوروبا
مدن جامعية
مدن موانئ في صربيا
مقاطعة جنوب باتشكا
بلديات ومدن فويفودينا

نوفي ساد


Karl Theodor Maria Nikolaus Johann Jacob Philipp Franz Joseph Sylvester Freiherr von und zu Guttenberg, poznat kao Karl-Theodor zu Guttenberg, bio je njemački političar. Rođen je u Münchenu, 5. prosinca 1971. godine.

2009. godine postao je savezni ministar gospodarstva i tehnologije, a osam mjeseci kasnije savezni ministar obrane. Do 2011. godine slovio je za jednog od najpopularnijih njemačkih političara.

Nakon što mu je sveučilište u Bayreuthu radi plagijata u doktorskoj dizertaciji oduzelo doktorat odlučio je 28. veljače 2011. podnijeti ostavku. 3. ožujka 2011. službeno je razriješen dužnosti ministra obrane te je istog dana podnio ostavku i na mjesto člana Bundestaga.

Njegova supruga Stephanie zu Guttenberg je prapraunuka prvog njemačkog kancelara Otta von Bismarcka.

Guttenbergova majka Christiane zu Eltz, članica je obitelji Eltz. Njezin otac je bio Jakob von und zu Eltz, koji je nakon proglašenje odluke o nezavisnosti Republike Hrvatske bio aktivan u hrvatskoj politici.

Izvori

Njemačko plemstvo
Njemački političari od 1989.

Karl-Theodor zu Guttenberg


Elstree and Borehamwood es una parroquia civil del distrito de Hertsmere, en el condado de Hertfordshire (Inglaterra). Dentro de su límite se ubican las localidades de Elstree y Borehamwood.

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Elstree and Borehamwood tiene una superficie de 13,76 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Elstree and Borehamwood tenía 33 311 habitantes (48,21% varones, 51,79% mujeres) y una densidad de población de 2420,86 hab/km². El 21,34% eran menores de 16 años, el 70,47% tenían entre 16 y 74, y el 8,18% eran mayores de 74. La media de edad era de 37,79 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 30,41% estaban solteros, el 51,37% casados, y el 18,22% divorciados o viudos.

El 88,65% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 3,41% de la población, mientras que el 7,94% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 91,43% eran blancos, el 1,64% mestizos, el 3,31% asiáticos, el 2,12% negros, el 0,75% chinos, y el 0,62% de cualquier otro. El cristianismo era profesado por el 60,62%, el budismo por el 0,34%, el hinduismo por el 1,92%, el judaísmo por el 11,93%, el islam por el 1,75%, el sijismo por el 0,13%, y cualquier otra religión por el 0,56%. El 14,6% no eran religiosos y el 8,16% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 13 570 hogares con residentes, 261 vacíos, y 40 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Parroquias civiles de Hertfordshire

Elstree and Borehamwood


Andrzej Kubica (født 7. juli 1972) er en tidligere polsk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Polen

Andrzej Kubica


Gianmarco Piccioni ()  un fotbalist italian, care evoluează pe postul de atacant.

Carieră

Sambenedettese
Născut în San Benedetto del Tronto, Piccioni și-a început activitatea fotbalistică la clubul său natal, Sambenedettese. Din sezonul 2007-2008 a jucat pentru echipa under-20 a clubului. În sezonul 2008-2009 a jucat 4 meciuri pentru echipa mare.

Vicenza
În ianuarie 2009 a fost vândut la echipa din Serie B Vicenza pentru suma de 100.000 € împreună cu Mattia Evangelist (100.000€), Filippo Forò (150.000€) și German Pomiro (100.000€). Sambenedettese i-a cumpărat pe Stefano Pietribiasi (150.000€) și Marco Zentil (150.000€), în schimb. Cluburile au co-deținut de asemenea 6 jucători. Piccioni a semnat un contract de 2½ ani. În iunie 2009 înțelegerea a fost reînnoită cu excepția lui Evangelisti (către Vicenza) și Zentil (către Sambenedettese). Totuși, Sambenedettese a dat faliment la scurt timp după acest lucru. Piccioni a jucat 18 meciuri în sezonul 2009-2010 în campionatul under-20.

L'Aquila
În august 2010 a fost vândut echipei de liga a IV-a, L'Aquila. Piccioni a jucat un număr mic de partide însă a fost selecționat o dată pentru reprezentativa under-20 Lega Pro, pentru un cantonament. În ianuarie 2011 a fost selecționat de reprezentativa grupei C under-21 a Seconda Divisione pentru Turneul Patrulater Lega Pro 2011, grupa C devenind câștigătoarea turneului.

Împrumutul la Virtus Lanciano
Pe data de 31 august 2011, Piccioni s-a întors în liga a III-a italiană, la echipa Virtus Lanciano, unde a fost împrumutat pentru restul sezonului. La schimb, L'Aquila l-a achiziționat, în aceeași zi, pe Roberto Colussi. Piccioni nu a impresionat însă, nereușind să marcheze în 7 partide.

Shumen
Piccioni a ajuns în 2013 la clubul bulgar PFC Shumen, club care deținea mai mulți fotbaliști italieni la acea vreme, unde a marcat 3 goluri în 10 partide. Ulterior, clubul a fost desființat.

Mosta
După desființarea clubului bulgar, Piccioni și-a găsit echipă în Prima Ligă Malteză, Mosta. A reușit să impresioneze, marcând 12 goluri în 21 de partide în sezonul 2013-2014.

Balzan
După un sezon petrecut la Mosta, Piccioni a trecut la un alt club din Prima Ligă Malteză, Balzan, unde a marcat 15 goluri în 27 de partide în sezonul 2014-2015, lucru care a atras atenția a mai multor cluburi.

CSMS Iași
Impresionând în Malta, clubul de Liga I CSMS Iași l-a contractat pe Piccioni la începutul sezonului 2015-2016, fiind recomandat de antrenorul italian al clubului ieșean, Nicolò Napoli. A reușit să marcheze 3 goluri în 20 partide disputate în prima divizie din România.

Legături externe
 Lanciano Profile
 Football.it Profile

Referințe

Fotbaliști italieni
Italieni în viață
Fotbaliști
Fotbaliști ai CSM Politehnica Iași

Gianmarco Piccioni


Žibartas ist ein männlicher litauischer Vorname.

Herkunft
Žibartas ist eine Form von Žybartas, des litauischen Vornamens baltischer Herkunft. Der altpreussische Name Bartas wurde lituanisiert: žib- (žibėti, dt. 'glänzen, scheinen, leuchten, blitzen') + bartas.

Personen
 Žibartas Juozas Jackūnas (* 1940), Philosoph, ehemaliger Politiker
 Žibartas Simanavičius, Architekt, Restaurator des Rathauses von Kaunas

Einzelnachweise

Männlicher Vorname
Litauischer Personenname

Žibartas


مجموعة الأبحاث والتدريب للعمل التنموي هي هيئة أهلية مسجلة رسمياً منذ شهر تموز/ يوليو 1999، ومقرها بيروت. تسعى مجموعة الأبحاث والتدريب للعمل التنموي، من خلال عملها في لبنان ومنطقتي المشرق/المغرب (ولاسيما في مصر والمغرب وسوريا وتونس والجزائر واليمن) إلى المساهمة في التنمية الاجتماعية للمجتمعات والمنظمات المحلية من خلال دعم مبادراتها خصوصاً تلك الهيئات الناشطة في قضايا النوع الاجتماعي والتنمية، والفقر والإقصاء الاجتماعي، وذلك بهدف خلق مجتمع أكثر عدالة وإنصافاً.

يتألف فريق عمل مجموعة الأبحاث والتدريب للعمل التنموي من مجموعة متنوعة من الباحثين/ات المتخصصين/ات، والمدربين/ات، والمهنيين/ات. تعتمد المجموعة على ذخيرة واسعة من التجارب الميدانية المختلفة والمهارات المتواجدة في المنطقة، كما تتميز بقدرتها على العمل بفعالية في شتى الأوساط الاجتماعية والثقافية في المشرق/ المغرب. هذا وتتمتع أيضاً بميزة إضافية تكمن في قدرتها على النهل من شبكتها الواسعة التي تضم الخبراء والاستشاريين في أرجاء منطقة المشرق/ المغرب، كما وهيئتها الاستشارية الدولية الطوعية والتي تتضمن خبراء ذوي شأن في مجالي النوع الاجتماعي والتنمية.

المشاريع
 الوحدة المستقلة للخدمات والموارد والمعلومات
 حملة حق المرأة العربية بمنح الجنسية
 مشروع التمكين الاقتصادي للنساء
 مشروع الفرص الاقتصادية المستدامة للنساء
 مشروع المواطنة الفعالة، النوع الاجتماعي والمستحقات الاجتماعية
 مشروع الهيئات الطوائفية والدينية
 مشروع الوصل والمعلومات حول النوع الاجتماعي والتنمية في المشرق والمغرب العربيين

انظر أيضا
 مهندسون بلا حدود – لبنان

مواقع خارجية
 موقع مجموعة الأبحاث والتدريب للعمل التنموي

مراجع

منظمات تنمية اقتصادية
تأسيسات سنة 1999 في لبنان
منظمات أسست في 1999
منظمات حقوق المرأة
منظمات غير ربحية مقرها في لبنان
منظمات حقوق الإنسان مقرها في لبنان

مجموعة الأبحاث والتدريب للعمل التنموي


Policosanol é o termo genérico para descrever uma mistura de álcoois de cadeia longa extraídos de ceras vegetais. É usado como suplemento alimentar.

Inicialmente, o policosanol era extraído da cana-de-açúcar, mas o composto também pode ser isolado de cera de abelha, grãos de cereais, gramíneas, folhas, frutas, nozes e sementes de muitos alimentos. As ceras vegetais consistem em ácidos graxos de cadeias muito longas que foram reduzidas a álcoois de cadeias muito longas. Policosanóis são álcoois de cadeias muito longas com ligações de que variam de 24 a 34 carbonos.

Os primeiros suplementos de policosanol foram produzidos pelos Laboratórios Dalmer em Cuba; estudos conduzidos e publicados por esse grupo descobriram que ele é seguro e eficaz como hipolipemiante (agente de redução de lipídios). No entanto, esses estudos foram em pequena escala, e os esforços de grupos fora de Cuba não conseguiram replicar esses resultados.

Uma metanálise em 2005 concluiu que o consumo humano de policosanol é seguro, bem tolerado e eficaz na redução do LDL (o "colesterol ruim" no sangue). A partir de 2010, foi comercializado como agente de redução de lipídios no Caribe, América Central, América do Sul e Canadá. Além disso, outra metanálise publicada em 2018 de 22 estudos com 1886 indivíduos mostrou que o policosanol poderia melhorar a dislipidemia com o aumento do HDL (o "colesterol bom"). O efeito de redução da pressão arterial do policosanol cubano foi mostrado num modelo animal usando SHR (Spontaneously Hypertensive Rats - "ratos espontaneamente hipertensos")  e um teste em humanos.

Ligações externas

Alcanóis
Álcoois graxos
Farmácia
Química orgânica
Suplementos alimentares

Policosanol


An Eriocaulon saccatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pieter van Royen. An Eriocaulon saccatum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon saccatum


Lambulosia este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Lambulosia

Lambulosia


An aquilifer (, "eagle-bearer") was a soldier signifer bearing the eagle standard of a Roman legion. The name derives from the type of standard, aquila meaning "eagle" (which was the universal type used since 106 BC), and ferre, the Latin word for bringing or carrying. Before that time, the wolf, boar, bull and horse were also used. The eagle standard was the most important possession of the legion, and its loss was a terrible disgrace.

The aquila emblem generally had up-raised wings surrounded by a laurel wreath.  It was mounted on a narrow trapezoidal base and mounted on a pole that was held aloft.

The aquilifer's position was accordingly one of enormous prestige, and he was ranked immediately below the centurions and above the optiones, receiving twice the pay of an ordinary legionary . Aquilifers carried a small circular shield called a parma that could be strapped on if their hands were already full . Aquilifers were very easily recognizable not only because of their standard but because they always wore a type of fur: as wolf fur was worn by the vexillarius and bear fur by the signifer, a lion fur was given to the aquilifers. The furs were worn as capes with the head of the animal strapped to the helmet of the bearer.

Examples of aquilifers in Commentarii de Bello Gallico
The idea that great disgrace would fall upon a legion should its eagle fall into enemy hands or the symbolism of its passage being barred by enemies places aquilifers in a key position—that of maintaining a legion's honor.

An aquilifer plays an important role in the landing of Roman soldiers in Britannia, as accounted by Julius Caesar. In De Bello Gallico IV.25, Britons put up stiff resistance against the Roman landing party, therefore the legionaries delay to avoid engaging with the enemy. To spur on the troops, the aquilifer shouts out, so that all the soldiers can hear him, that despite the common lack of initiative, he would have fulfilled his office for both Julius Caesar his general and for the public (pūblicae) thing (reī) (i.e. for the republic); he then immediately jumps from the ship and makes his way to the shore with the eagle so that others may be inspired to follow him. The text reads as such:

"'Desilite,' inquit, 'commilitiones, nisi vultis aquilam hostibus prodere; ego certe meum rei publicae atque imperatori officium praestitero.' Hoc cum voce magna dixisset, se ex navi proiecit atque in hostes aquilam ferre coepit" .

Unfortunately for the Romans, chaos ensues as soldiers from different divisions group themselves to the closest standard rather than their assigned one, disturbing battle formation greatly .

Lucius Petrosidius

Few aquilifers are recorded individually in history. An exception to this is Lucius Petrosidius, who is mentioned by Caesar in Commentarii de Bello Gallico, his first hand account of the Gallic Wars. The Latin text says "Ex quibus Lucius Petrosidius aquilifer, cum magna multitudine hostium premeretur, aquilam intra vallum proiecit; ipse pro castris fortissime pugnans occiditur" , which translates to "From which Lucius Petrosidius, an Eagle-bearer, although hard pressed by a great multitude, threw the eagle behind the wall. He was killed most bravely fighting for the camp" (; ).

See also
List of Roman army unit types
Signifer
Imaginifer
Vexillarius
Draconarius
The Eagle (2011 film) – The protagonist seeks to retrieve the lost eagle of the 9th legion from the hands of Caledonian tribesmen.

References

Military ranks of ancient Rome
Ancient Roman titles

Aquilifer


Biserica de lemn din Covrigi, comuna Văgiulești, județul Gorj, are hramul "Sfântul Ierarh Nicolae". Anul construirii bisericii este, probabil, 1768. Conform catagrafiei de la 1840 biserica a fost construită de Stanciu, Constantin, Udrea Șchiopul și Nedelcu Știubalca, fruntași ai cetașilor.

Istoric și trăsături
Biserica a aparținut moșenenilor din Valea Hobiței, în prezent sat desființat, înglobat la Covrigi.

Planimetria bisericii: nava dreptunghiulară, cu o prispă pe latura de vest, care conservă elementele originare, iar absida altarului decroșată, poligonală, cu cinci laturi. Biserica a fost construită la 1768, datare confirmată de elementele arhaice din sistemul constructiv, cum ar fi luminatoarele originare minuscule (20 cm/5 cm).

Pisania de renovare din "văleatul 7317" (1808-1809) este aproape ștearsă; din ea, în urmă cu câteva decenii, s-a aflat că biserica "s-au preînnoit" de numeroși ostenitori: "pe vremea înălțatului împăratul Rusiei Alexandru Pavlovici, fiind război cu turcii, iar boierii pământului cărora li s-au poruncit cele bune spre folosul ...".

Se păstrează tâmpla cu Răstignirea și moleniile, o minifriză cu medalioanele profeților, câteva icoane în registrul apostolilor și cel al praznicelor, registrul împărătesc și ușile împărătești, cu Buna Vestire și Solomon și David. Pe icoana împărătească a Mariei cu Pruncul se află consemnarea: "1852, Ion și Constandin zugravii".

Deteriorată, în urma construirii în imediata sa apropiere a unei biserici de zid, biserica a fost salvată prin strămutarea ei în curtea Seminarului teologic din Târgu Jiu, unde a fost restaurată, prin grija cadrelor didactice, primăriei, Consiliului Județean și Ministerului Culturii și Cultelor. Ultima reparație in situ avusese loc în anul 1972, când fusese refăcut acoperișul, cu pante abrupte și învelitoare de șindrilă.

Bibliografie
Studii regionale

Note

Vezi și
 Covrigi, Gorj

Galerie de imagini

Covrigi
Biserici din secolul al XVIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae

Biserica de lemn din Covrigi