QuarkXPress ("Quark"), WYSIWYG (What You See Is What You Get, Türkçe kelime anlamıyla "Gördüğünüz Şey Aldığınız Şeydir") ortamında karmaşık sayfa yapıları oluşturma ve düzenleme için bir bilgisayar uygulamasıdır. Mac OS X ve Windows üzerinde çalışmaktadır. İlk olarak 1987'de Quark, Inc. tarafından yayınlanmıştır ve hâlen onlara aittir ve yayımlanmaktadır. En son sürümü QuarkXPress 10'dur ve Arapça, Çince, Fransızca, Japonca, Korece, Rusça ve İspanyolca da dâhil olmak üzere İngilizce (Uluslararası ve ABD) ve 36 başka dilde yayın imkânı sağlamaktadır. QuarkXPress el ilanlarından karmaşık sayfa düzenleri gerektiren dergi, gazete, katalog ve benzeri basılı malzemelere kadar öncelikle her türlü yapıyı üretmek için bireysel tasarımcılar ve büyük yayınevleri tarafından kullanılmaktadır.

Adobe InDesign beraberinde o piyasaya hükmetmektedir.

Geçmişi
QuarkXPress'in ilk sürümü 1987'de Macintosh için piyasaya çıkarılmıştır. 1992'de bir Microsoft Windows sürümü ortaya çıkmıştır. 1990'larda QuarkXPress hızla profesyonel sayfa tasarımcıları, dizgi sanayisi ve matbaacılar tarafından yaygın bir biçimde kullanılmış oldu. Özellikle (1996'da piyasaya çıkmış) 3.3 Mac sürümü Apple'ın TrueType yazı tiplerine ek olarak Adobe'nin Postscript yazı tipleriyle da sorunsuz bir şekilde çalışarak kararlı ve sorunsuz olarak görülmüştür. QuarkXPress başlangıçta üçüncü parti geliştiricilere masaüstü uygulamasına yönelik özel eklenti özellikleri oluşturma imkânı veren XTensions adlı bir uygulama proglama arayüzünü içine almıştır. 1989'da tanıtılmış XTensions Apple Computer'ın HyperCard'ı beraberinde diğerlerine uygulamaları için yazılım eklentileri oluşturmaya imkân vererek geliştiricinin ilk örnekleri arasındaydılar. 1990'lı yıllarda yaklaşık olarak %90 kâr sahibi olarak Quark reddedilen 1989 yılında Adobe'nin çoğunluk hissesini düşmanca satın almaya kalkışmıştır. Quark'ın aşırı derecede uzun yenilik dönemleri olduğu ve çok pahalı olan eleştirinin yanında o davranış 1999'da Adobe'u Adobe InDesign'ı piyasaya sürmeye teşvik etmiştir.

QuarkXPress'in sürüm 5'i 2002'de InDesign aynı hafta içinde piyasaya çıktığında Quark Mac OS X'i desteklemediği gibi Apple'ın kullanıcı temeli ile bir anlaşmazlık doğurmuştur. Aynı zamanda Quark CEO'su Fred Ebrahimi "Macintosh platformunun daralmakta olduğunu"

Kullanımı ve özellikleri
QuarkXPress, kullanıcının, metin ya da grafiklerle doldurulacak olan ("kutular" denilen) bir belgenin alanlarını tanımlamasını sağlar. Kutular adlı şekiller çok çeşitli olarak oluşturulabilir. Saydamlığı çeşitli düzeylerde ve katmanlı verilen kutular, yeniden şekillendirilebilir. Kutuların metin sürümüne yerleştirilmiş içeriği, tipografik kontroller dizisiyle birlikte profesyonel dizgi işletmeleri tarafından gereğince verilir. Font temel işlevselliğine ek olarak hizalama, aralık, renk ve paketi; kerning, bir hat boyunca metin eğrisi gibi profesyonel düzey dizgi seçenekleriyle de kullanıcılarına sağlıyor. Yazılım, bir inçin bir kutu içindeki tek binde bir doğruluğuyla hem kutu konumlandırması hem de grafik ya da metin konumlandırması sağlar. Renk denetimi, diğer çeşitli renk aralığı seçenekleriyle birlikte standart Pantone baskı makinesi veya Hexachrome mürekkeplerinin tam kullanılmasını sağlar. QuarkXPress ayrıca hem Postcript hem de PDF çıktısı ile kompozit iş akışları yeteneğini sunar. İlave olarak QuarkXPress, proje senkronizasyonu, çoklu geri alma/yineleme işlevselliği, XML ve web sayfası (HTML/XHTML) özellikleri ve doğrudan PDF alma ve çıktı desteği sunar.

Sürüm 6.5, 2004 yılının sonunda yayınlandı; Photoshop biçimi (PSD) için geliştirilmiş destek eklendi. PSD entegrasyonu ve resim işleme özellikleri, QuarkXPress'in Macworld Editor's Choice 2004 (Macworld Editörü'nün Seçimi) dalında çok sayıda ödül almasını sağladı. Sürüm 7'ye OpenType, Unicode, JDF ve ayrıca PDF verme desteği eklendi. Renk düzeyinde doğal saydamlık gibi benzersiz özellikler QuarkXPress 7'ye de eklendi. QuarkXPress'in kompozisyon bölgeleri özelliği, çok kullanıcılı yetenekleriyle aynı sayfa üzerinde farklı bölgeleri düzenlemek için birden fazla kullanıcının izniyle sadece bu masaüstü uygulaması yapar. (...) QuarkXPress, bir belgeyi akış öncesine kadar yetenek de sağlar. Kendisinin ve kullanıcının izin verdiği çakışan nesneye doğrudan sıçraması için proje uygulaması içinde çalışır. Adobe, InDesign CS4'ten itibaren benzer bir özelliği uygulamaya koydu. Aynı zamanda akıllı şablonlar ve kaynak paylaşımına olanak tanıması sebebiyle kullanıcı tanımlı cetveller, çıktı gözlüğü ve yapı gözlüğü de kullanılabilir. Güncel sürüm, QuarkXPress 8'in Al Import ve küresel bir dosya biçimi, PDF 1.7 verme, sürükle ve bırak desteği, tamamen yeni bir kullanıcı arayüzü vardır. Sınırsız taban çizgisi ağlarını takip etmesi için sayfalara ve kutulara tasarım ağları atanabilir. Karakteri ve miktarı ile kutu dışına asılması için asılı karakterler uygulanıp özelleştirilebilir. Bu ilk sürümü video, animasyon ve etkileşimli olarak, Web ve Flash sesi de dahil olmak üzere tasarımcıların baskı içeriği oluşturmasına olanak veren yerleşik Flash yazmayı içermektedir. Adobe Flash'ın aksine, tasarımcıların programı öğrenmesine gerek kalmadan bunu yapabilir.

QuarkXPress 8, Mac OS X v10.4 ("Tiger"), Mac OS X v10.5 ("Leopard"), Windows XP SP2 ve Windows Vista, 32 bit ve 64 bit için kullanılabilir. Mac sürümü, PPC- ve Intel tabanlı Mac'ler üzerinde çalışan bir evrensel binary'dir. QuarkXPress 8, Ekim 2008'de Yılın Baskı Yayıncılığı Yazılımı MacUser Ödülü'nü kazandı.

Sunucu sürümü
2003 yılının başında Quark, QuarkXPress'in QuarkDDS denilen bir sunucu sürümünü yayınladı. Bu bir web tarayıcısında sayfa düzenlemeyi ve sayfa düzeni sağlar. QuarkXPress Server, kişiselleştirilmiş pazarlama için değişken dijital basım ve perakendeciler için katalog nesli, reklam ajanslarında reklam otomasyon iş akışları, basılı malzemelerin özelleştirme ve sıralama etkinleştirmesi için web için baskıya doğru kurumsal intranetlerde sıkça kullanılır. Onlara ihtiyaç duyulduğunda çoğu özelleştirilmiş içeriği, şirketlerin dijital olarak basmasına imkân tanır. Sistem, XML'e dayanmaktadır. Sistem, çoğu kez talep üzerine baskı yazılımının içine yerleştirilmiştir. 2006 yılında Quark, "QuarkXPress Server" yerine QuarkDDS diye yeniden adlandırdı.

Sürüm geçmişi
QuarkXPress 1 (1987) - Yalnızca Mac OS.
QuarkXPress 2 (1989) - İlk İngilizce olmayan sürümleri (Örneğin; Fransızca, Almanca).
QuarkXPress 2.1 (1989) - Geliştirilmiş baskı kontrolü, kullanıcı tarafından tanımlanabilen kerning tabloları gibi.
QuarkXPress 3 (1990) - Ölçüm paleti ve kütüphaneler desteği ile ilk sürümü.
QuarkXPress 3.1 (1992) - Windows için de desteklenen ilk sürümü.
QuarkXPress 3.2 (1993) - Applescript ve renk yönetimi desteğiyle ilk sürümü.
QuarkXPress 3.3 (1996) - Özgün PPC desteği için ilk sürümü. İlk Passport Sürümü (isteğe bağlı).
QuarkXPress 3.32 (1996) - QuarkImmedia için destek. Bu Windows 3.x üzerinde çalışan son sürümüdür (Win32'nin kurulu olması gerekmektedir.).
QuarkXPress 4 (1997) - Bézier eğrileri ile ilk sürümü. Önemli arayüz iyileştirmeleri, açılır araçlar ve sekmeli iletişim kutuları. Windows 3.x artık desteklenmemektedir.
QuarkXPress 4.1 (1999) - PDF ve XML desteği için de ilk sürümü.
QuarkXPress 5 (2002) - Dışa HTML verme ve tabloları önerme ile ilk sürümü.
QuarkXPress Server (QuarkDDS) yayınlandı.
QuarkXPress 6 (2003) - Mac OS X desteği ile ilk sürüm.
QuarkXPress 6.1 (2004) - Excel Import filtresi ile ilk sürüm.
QuarkXPress 6.5 (2004) - Document Object Model desteği ve resim düzeltme özellikleri ile de ilk sürümü.
QuarkXPress 6.52 (2006) - Hata düzeltme yayımı, Quark 7 sürümü ardından yayınlandı.
QuarkXPress 7 (2006) - OpenType, Unicode, PDF/X, Gölgelendirmeler/Saydamlıklar, İş Tanımlama Biçimi ve Kompozisyon Bölgeleri desteği ile ilk sürümü.
QuarkXPress 7.01 (8 Ağustos 2006) - Intel Mac'ler (Universal binary), artı PPML destekleyen ilk sürüm.
QuarkXPress 7.02 (2006) - Passport'ta isteğe bağlı dil desteği.
QuarkXPress 7.1 (2007) - Performans güncelleştirmesi.
QuarkXPress 7.2 (2007) - Windows Vista desteği ile ilk sürüm, isteğe bağlı diller.
QuarkXPress 7.3 (2007) - Arttırılmış kullanıcı arayüzü yerelleştirmesi, iyileştirilmiş performans ve kararlılık.
QuarkXPress 7.31 (2007) - Windows Vista'da sertifikasyon, Mac OS X 10.5 "Leopard" desteği, yazım denetimi için geliştirmeler.
QuarkXPress 7.4 (2008) - Yalnızca QPS müşterileri için, genel olmayan sürüm.
QuarkXPress 7.5 (2008) - Hata düzeltme sürümü, Quark 8 sürümünün hemen ardından yayımlandı.
QuarkXPress 8 (2008) - Yeni kullanıcı arayüzü, sürükle & bırak desteği, doğrudan görüntü işleme, özelleştirilebilir optik kenar hizalaması, çoklu taban çizgisi ağları, Doğu Asya (dil) desteği, dahilî Flash yazma.
QuarkXPress 8.01 (2008) - Yazım denetleyicisi geliştirmeleri.
QuarkXPress 8.02 (2009) - Beş yeni dil ve yeni Pantone kitaplıkları.
QuarkXPress 8.1 (2009) - Sayısal ölçek, doğal saydamlık (PDF-X/4) ve PDF'te katmanlar, gelişmiş yazım denetimi ve diğer özellik iyileştirmeleri. Snow Leopard ve Windows 7 desteği.
QuarkXPress 8.12 (2009) - Hata düzeltme sürümü.
QuarkXPress 8.15 (2010) (Yalnızca Mac OS X) - Apple donanımlarındaki etkinleştirme sorunlarını düzeltir.
QuarkXPress 8.16 (2010) - Hız optimizasyonları.
QuarkXPress 9 (2011) - İç içe stil oluşturma, demirlenmiş elemanlar dışında metin kutuları, madde imleri ve numaralandırma, şekil sihirbazı, çoklu görüntü alma ve ePub eksport özelliği
QuarkXPress 9.0.1 (2011) - Hata düzeltme sürümü.
QuarkXPress 9.1 (2011) - QuarkXPress üzerinden iPad için multimedya uygulamaları eksport etmemizi sağlayan "App Studio", eklenmesi. Resmen Mac OS X Lion destekleyen ilk sürüm
QuarkXPress 9.2 (2012) - ePub 3.0 eksport seçeneği, Sıfırdan ePub hazırlama özelliği, AppStudio için iOS5 desteği ve bazı düzeltmeler.
QuarkXPress 9.2.1 (2012) (Yalnız Mac OS X için) - Lion 10.7.3 versiyonu için görünmeyen simgeler durumunun düzeltilmesi
QuarkXPress 188.8.131.52 (2012) - iPad retinalar için eksport etme özelliği
QuarkXPress 9.3 (2012) - Amazon Kindle için direkt eBooks eksport edebilme, artı EPS ve PDF renk yönetimi dahil olmak üzere diğer küçük düzeltmeler doğrudan eBooks eksport özelliği
QuarkXPress 9.3.1 (2012) - OS X Mountain Lion (10.8) Gatekeeper özelliği ile uyumluluk.
QuarkXPress 184.108.40.206 (2012) - Yazım denetleyicisindeki hatalar giderildi.
QuarkXPress 9.5 (2012) -  Android ve diğer  platformlar üzerinde 100%  HTML5 tabanlı içerik oluşturulması
QuarkXPress 9.5.1 (2013) - Sayfa yığınları ve bazı  hata düzeltmeleri
QuarkXPress 184.108.40.206 (2013) - Hata düzeltmeleri
QuarkXPress 9.5.2 (2013) - İndirme yöneticisi, Hata düzeltmeleri
QuarkXPress 9.5.3 (2013) - PDF eksport etme sürecinde oluşan hatalar giderildi.
QuarkXPress 9.5.4 (2013) - OS X Mavericks desteği
QuarkXPress 10 (Eylül 2013)
QuarkXPress 10.0.1 (2013) -  OS X Mavericks ve Windows 8.1 desteği

Dış bağlantılar
Quark Inc.

Grafik tasarım
Masaüstü yayıncılık

QuarkXPress


An Schizachyrium gresicola in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jacq.-fel.. An Schizachyrium gresicola in nahilalakip ha genus nga Schizachyrium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Schizachyrium

Schizachyrium gresicola


Die römisch-katholische Pfarrkirche Sattendorf in der Gemeinde Treffen ist dem heiligen Bartholomäus geweiht.

Im 18. Jahrhundert versahen Mönche des Stiftes Ossiach in Sattendorf den Gottesdienst.
1782 wird die Kirche von Sattendorf erstmals als Filiale der Pfarre St. Ruprecht genannt. Als Seelsorgestelle wurde die Pfarre abwechselnd von St. Ruprecht und St. Josef in Bodensdorf betreut. Erst im 20. Jahrhundert wurde St. Bartholomäus zur eigenständigen Pfarre erhoben.

Die kleine Kirche hat im Westen einen Vorhallenturm mit rundbogigen Schallöffnungen und Pyramidenhelm, im Süden einen Sakristeianbau.
Ein rundbogiger Triumphbogen verbindet das zweijochige, flachgedeckte Langhaus mit dem Chor mit gratigem Kreuzgewölbe und Fünfachtelschluss. Bei der Restaurierung wurde die volkskundlich bemerkenswerte Schablonenmalerei von 1784 freigelegt und teilweise rekonstruiert.

Der Hochaltar ist aus barocken Elementen vom Ende des 18. Jahrhunderts zusammengestellt und besteht aus einem Tabernakel auf einer Altarmensa mit seitlichen Engeln. Seitlich vom Hochaltar stehen  auf Konsolen zwei Heiligenfiguren vom Ende des 18. Jahrhunderts. Weiters besitzt die Kirche einen Wandaltar mit Baldachin.

Literatur
Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. Anton Schroll, Wien 2001, ISBN 3-7031-0712-X, S. 861.

Weblinks

Webseite der Pfarre

Kirchengebäude in Treffen am Ossiacher See
Sattendorf
Sattendorf
Sattendorf
Baudenkmal (Kärnten)

Pfarrkirche Sattendorf


El Furiant es una rápida y feroz danza bohemia en compás de 2/4 y 3/4, con frecuentes cambios de acentuación.

La forma estilizada de la danza fue utilizada a menudo por compositores checos como Antonin Dvořák en su octava danza dentro de su serie de Danzas eslavas y en su Sexta Sinfonía, y por Bedřich Smetana en La novia vendida y en sus Danzas checas. El empleo del furiant por los compositores centroeuropeos se asemeja a su uso del Dumka, una danza que a veces precede al furiant.

Referencias

Bibliografía
Vrkočová, Ludmila: Slovníček základních hudebních pojmů. 2005. ISBN 80-901611-3-8

Música en el siglo XIX
Géneros y formas musicales de danza
Géneros y formas musicales del Romanticismo

Furiant


M113, bugüne kadar 80.000 adet üretilen, hizmete girdiği 1960'lardan bu yana ABD'nin mekanize piyade birliklerinin belkemiğini oluşturan ve NATO üyesi ülkelerin aralarında bulunduğu 60 ülke tarafından kullanılan hafif zırhlı, tam paletli bir zırhlı personel taşıyıcıdır.

Amerikan ordusunun kullandığı M113A2 ve M113A3'e ADATS ve KMS geliştirme paketleri uygulanmıştır. M113A1, M113A2 ve M113A3 türevleri mevcuttur. Bu araç Vietnam Savaşı'nda sıkça kullanılmış ve ayrıca savaşta yaralı askerleri taşırken koruma sağlamıştır.

M113'ler Amerika Birleşik Devletleri Ordusu'nda uzun süredir cephe birliklerinde M2/3 Bradley'ler ile değiştirilmektedir. Komuta ambulans ve zırhlı mühendislik gibi varyantları cephe destek rollerinde kullanılmaktadır.

M113, alüminyum zırh kullanan ilk zırhlı savaş aracıdır. Bu alüminyum zırh, eski nesil zırhlı personel taşıyıcılara oranla aracı çok daha hafif yapmaktadır.

Türevleri

M113A1

Teknik veriler
 Mürettebat: 2+11
 Muharebe ağırlığı: 12.300 kg
 Genişlik: 2.686 m
 Uzunluğu: 4.863 m
 Yüksekliği: 2.5 m
 Zırh: Alüminyum 12–38 mm
 Motor: Detroit 6-cyl diesel 275 BG (104 kW)
 Transmisyon: Allison TX 100-1
 Hız: 66 km/s
 Güç/Ağırlık:22.36 bg/t
  Menzil: 480 km

Kullanan ülkeler

 : 173
 : 130
 : 580
  (Avustralya Ordusu): 700
 : 239 (tah.)
  (Bangladeş Ordusu): 10 tanesi görevde
 : 16 (eski Belçika)
 : 6
 : (Bolivya Ordusu): 50
 : 80
 : Brezilya Ordusu: 584; Brezilya Deniz Piyade Kolordusu: 29
  (Çin Cumhuriyeti Ordusu): 675
 : 12
 : 632
 : 20
 : 20
 : 110
 : 1.200
 : Filipinler Ordusu: 100+
 : birkaç tane
  (Güney Kore Ordusu): 400
  (Hollanda Kraliyet Ordusu), (Royal Marechaussee): YPR-765 ile değiştirildi
  (Irak Ordusu): 283+440 M113A2
  (İran Ordusu): 200
 : 860
  (İsrail Savunma Kuvvetleri): 6.131
 : 1 (değerlendirilmesi için)
 : 400
  (İtalya Ordusu), (Carabinieri): 3.000+
 : 289 (Kanada Ordusu) - 1.143
 : 120

 : 8
 : 80
  (Litvanya Kara Kuvvetleri): 210
  (Lübnan Ordusu): 1.300+
 : 30
 : 2.950
  (Norveç Ordusu): 900
 : 1.600+ [Talha adıyla 2.000]
 : 130
  (Polonya Kara Kuvvetleri): 35
  (Portekiz Ordusu): 180 M113A1/A2 APC (150 tane görevde)
  (Singapur Silahlı Kuvvetleri): 1.200
  (Suudi Arabistan Ordusu), (Suudi Ulusal Muhafızları): 3.000
  (Şili Ordusu): 427
 : 385
 : 120
 : 3.000+ (Modernizasyon çerçevesinde FNSS ACV 300'ler ile kademeli olarak değiştirilmekte.)
 : 6.000
 : 24
 : 1.300
 : 750
 : 670
 : 2.500

Eski kullanıcılar
  Özgür Lübnan Ordusu
  Emel Hareketi
  (Forces Armées Nationales Khmères - FANK), (Kızıl Kmerler)
  Doğu Almanya

  (Belçikalı Kara Unsurları)
 Hizbullah
 Kataeb Düzenleyici Kuvvetleri
 Lübnan Kuvvetleri
 İlerici Sosyalist Parti (Dürzü)
 Marada Tugayı
 Güney Lübnan Ordusu
  (Yeni Zelanda Ordusu)
  (Vietnam Cumhuriyeti Ordusu - ARVN), (Vietnam Halk Ordusu - PAVN)
 Kaplan Milisler

Paletli zırhlı personel taşıyıcılar
Amerika Birleşik Devletleri'nin zırhlı savaş araçları

M113


Jaime Bassa, né le  à Santiago est un universitaire, professeur de droit constitutionnel, avocat, et homme politique, militant et figure de la lutte pour une nouvelle constitution chilienne.

Il est élu membre de l'Assemblée constituante lors des élections de 2021, par la circonscription du district n°7. Lors de l'inauguration de l'assemblée, le 4 juillet, il est élu vice-président.

Biographie

Jaime Bassa, né à Santiago, est titulaire d'une maîtrise en droit de l'Université du Chili, d'une maîtrise en philosophie de l'Université de Valparaíso et un doctorat en droit à l'Université de Barcelone. Il est professeur de droit constitutionnel à Valparaíso, il est également directeur du département en droit public et directeur des études politiques et constitutionnelles de cette même université.

Carrière politique

En 2013, il est l'un des coordinateurs de la campagne «  » (en espagnol : Marca Tu Voto) dans la région de Valparaíso, qui visait à promouvoir la création d'une nouvelle Assemblée constituante, et participer à plusieurs simulations d'assemblées.

En 2015, il est nommé par l'ancien président Ricardo Lagos, comme « directeur juridique » du projet « Tu Constitución », une plateforme numérique crée pour recueillir des idées afin d'établir une nouvelle constitution comme proposition de campagne pour les prochaines années.

Il s'impose peu à peu comme un constitutionnaliste spécialiste de ce droit. Au fur et à mesure de la publication de ses livres, il sera régulièrement invité par différentes commissions du Congrès. En juillet 2018, lors d'une intervention à la commission de défense nationale, il fait l'objet de polémiques et de critiques par des députés de droite et centre droit, notamment du Parti radical, car il ne portait pas de veste et de cravate, soulignant qu'il n'était pas habillé « correctement ». Il est néanmoins défendu lors de la séance par les élus du Front large et de la gauche.

Après le référendum de 2020, il est l'un des membres de l'équipe de spécialistes qui ont participé à rédiger la règle de parité pour l'application de l'Assemblée constituante.

Il se présente comme candidat indépendant aux élections constituantes de 2021, il est soutenu et inscrit dans la liste de l'Approbation dignité, soutenu par le Front large, et le parti Convergence sociale. Il est élu comme membre de l'Assemblée constituante avec 43 000 voix et 13%, il est le candidat le plus voté au sein de la circonscription du district n°7.

Le 4 juillet 2021, lors de la session inaugurale de l'Assemblée, il est élu vice-président. Après le vote du règlement et la création des commissions de l'Assemblée constituante, en octobre 2021, il rejoint la commission du système politique, du gouvernement, du pouvoir législatif et du système électoral.

Lors de l'élection présidentielle de 2021, il soutient publiquement la candidature de Gabriel Boric, étant lui-même proche de la coalition d'Approbation dignité et du parti Convergence sociale.

Pensée politique

Après avoir été de sensibilité libérale durant sa scolarité et sa carrière, il établit une critique de la Constitution de 1980 et se rapproche de la gauche radicale pendant la dernière décennie et se définit comme un critique du modèle néolibéral et anticapitaliste.

Il s'inscrit dans la théorie politique d'un « constitutionnalisme critique », un courant de constitutionnalistes de gauche, et il développe notamment une critique politique de la constitution de 1980 et la nécessité de la création d'un nouveau processus constituant. Il évoque notamment que la constitution ne permet pas de répondre aux « exigences » de la légitimité démocratique.

Sur le plan de l'idéologie politique, il est partisan d'un rôle fort de l'État-providence et d'un interventionnisme étatique, notamment pour fournir des prestations dans les secteurs de l'éducation, la santé et les retraites.

Publications

 , Jaime Bassa, 200 pages, 2008
 , Jaime Bassa, 338 pages, 2015
 , Jaime Bassa, 2019
 , Jaime Bassa, 2020
 , Jaime Bassa, 2020

Résultats électoraux

Élections constituantes de 2021

 Élections constituantes chiliennes de 2021, pour la circonscription du district n°7 (Île de Pâques, Archipel Juan Fernández, Valparaíso, Concón, Viña del Mar, Algarrobo, Carthagène, Casablanca, El Quisco, El Tabo, San Antonio, Santo Domingo)

Notes

Références

Naissance en mars 1977
Naissance à Santiago
Étudiant de l'université pontificale catholique du Chili
Étudiant de l'université du Chili
Étudiant de l'université de Valparaíso
Étudiant de l'université de Barcelone
Professeur à l'université de Valparaíso
Universitaire chilien
Avocat chilien du XXIe siècle
Personnalité politique chilienne
Membre de l'Assemblée constituante chilienne

Jaime Bassa


صحيفة الانباط الأردنية هي صحيفة يومسة مستقلة ذات القطح المتوسط، تصدر عن شركة الأنباط للصحافة والاعلام، وتوزعها شركة الأجنحة للتوزيع، تصدر في الأردن منذ العام 2005 يرأس تحريرها الدكتور رياض الحروب .

الموقع الرسمي
' www.alanbat.net'

المصادر

انظر أيضًا
 قائمة الصحف في الأردن

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي للصحيفة

تأسيسات سنة 2005 في الأردن
صحف أردنية
صحف باللغة العربية
صحف أسست في 2005
منشورات أسست في 2005
وسائل الإعلام في مدينة عمان

جريدة الأنباط


Bonds Corner ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Bonds Corner (Kalifornien)
 Bonds Corner (New Hampshire)

Bonds Corner


El hormiguerito del Paraná (Formicivora acutirostris), es una especie de ave paseriforme de la familia Thamnophilidae, perteneciente al género Formicivora, anteriormente en un género monotípico Stymphalornis. Es endémico del litoral del sur de Brasil.

Distribución y hábitat
Desconsiderando la distribución de F. acutirostris paludicola considerado por algunos autores como especie separada, el hormiguerito del Paraná se encuentra en el sur de Brasil, en el litoral de Paraná y extremo noreste de Santa Catarina, y localmente hacia el sur hasta el noreste de Rio Grande do Sul.

Esta especie es considerada muy local en su hábitat natural; los bañados con abundancia de totoras Typha y arbustos circundantes. Habita exclusivamente en bañados costeros dominados por vegetación palustre como Scirpus californicus y otras (especialmente Asteraceae y Poaceae) tales como pastos y arbustos.  También se encuentra en bañados ribereños, llanuras inundadas con vegetación herbácea y áreas de transición para manglares y bosques bajos inundables con substrato herbáceo. La mayoría de las localidades está sujetada a fluctuaciones periódicas del nivel de las aguas.

Estado de conservación
El hormiguerito del Paraná había sido calificado anteriormente como amenazado de extinción por la Unión Internacional para la Conservación de la Naturaleza (IUCN) debido a que su pequeña población se presumía estar en lenta pero continua decadencia debido a la degradación y pérdida de hábitat. Su área de distribución es muy pequeña y en declinio, principalmente como resultado de la amenaza de plantas invasoras. Sin embargo, algunas de sus sub-poblaciones son bastante grandes para ser consideradas severamente fragmentadas; las más serias amenazas reales no afectarían un área de hábitat lo suficientemente grande de esta especie para que se reduzca a diez locales o menos, y la población de la especie, estimada en 5 000 a 10 000 individuos maduros, no está sufriendo fluctuaciones extremas. Por estas razones, en 2020 fue recalificada como casi amenazada.

Sistemática

Descripción original
La especie F. acutirostris  fue descrita por primera vez por los ornitólogos brasileños Marcos R. Bornschein, Bianca L. Reinert y Dante Luiz Martins Teixeira en 1995 bajo el nombre científico Stymphalornis acutirostris; la localidad tipo es; «Balneario Ipacaray (c. 25° 45'S; 48° 31'W), altitud 5 m; Matinhos, Paraná, Brasil.»

Etimología
El nombre genérico femenino «Formicivora» se compone de las palabras del latín «formica»: hormiga y «vorare»: devorar; significando «devorador de hormigas»; y el nombre de la especie «acutirostris», se compone de las palabras del latín «acutos»: agudo  y «rostris»: de pico; significando «de pico agudo».

Taxonomía
Desde la descripción original fue colocado en un género propio Stymphalornis (que se compone de las palabras del griego «stymphalis»: ave  mitológica y «ornis, ornithos»: ave) pero amplios estudios morfológicos, vocales y genético-moleculares sugieren que esta especie pertenece a Formicivora, siendo pariente próxima a Formicivora grisea, F. rufa y F. grantsaui. En la Propuesta N° 893 al Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC) se aprobó la transferencia sugerida.

Diversos autores, como Aves del Mundo, Birdlife International y el Comité Brasileño de Registros Ornitológicos (CBRO) consideran al hormiguerito paulista (S. acutirostris paludicola) como la especie plena Formicivora paludicola.

Subespecies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Clements Checklist/eBird v.2019, se reconocen dos subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Formicivora acutirostris acutirostris (, 1995) - litoral del sur de Brasil (Paraná y extremo noreste de Santa Catarina).
 Formicivora acutirostris paludicola , 2013 - este de São Paulo, Brasil.

Véase también
Formicivora paludicola.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Stymphalornis acutirostris en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Stymphalornis acutirostris en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de  Formicivora acutirostris en Wikiaves.

acutirostris
Aves endémicas de Brasil
Animales descritos en 1995
Taxones con nombres de la mitología clásica
Taxones descritos por Dante Luiz Martins Teixeira

Formicivora acutirostris


زنقاحة-الخوالدة - هي قرية من قري ولاية الجزيرة في السودان تقع ضمن محلية جنوب الجزيرة، وتبعد حوالي 34 كيلومتر عن مدينة ودمدني عاصمة الجزيرة. الطريق بينها ومدينة ودمدني فيه حوالي 30 كيلومتر من الاسفلت (طريق مدني المناقل)، و4 كيلومتر طريق تحت الإنشاء، ويسكن بها حوالي 3500 نسمة. الحرفة الغالبة لأهلها هي الزراعة، فهي جزء من المنطقة المروية في مشروع الجزيرة. أكبر مشروع زراعي تحت إدارة موحدة في العالم. توجد بها مدرسة أساسية مختلطة، ومدرسة ثانوية مزدوجة، ومركز صحي، وبها مسجدين
 ، وعدد بيارتين لتوفير الماء النقي.يمتاز اهلها بالكرم وحلوة المعشر

زنقاحة من اين جاء الاسم ؟
زنقح بمعي ارتفع وهي منطقة مرتفعة لذا سميت زنقاحة . حسب روية سكان المنطقة
وفي رواية اخري يقال ان اسمها ذو الواحة

مراجع

قرى السودان

زنقاحة


Cash Wizard este un joc tip slot online adus pe piață de Bally Technologies, un joc care are o rată de succes de 93.99%.

Interfața jocului este alcătuită din cinci role care conțin maxim 30 de combinații câștigătoare de linii, oferind o gamă variată de câștiguri pentru jucători care au trei sau mai multe simboluri identice pe o linie.

Mizele pe rotire variază de la 0.30 la 400.00 unități, făcând din Cash Wizard un joc tip slot potrivit pentru jucătorii de toate bugetele.

Tema Cash Wizard este cea a magiei și a vrăjitoriei, cu un avatar de tip "vrăjitor" care apare pe ecran la intervale diferite. El este prezent atunci când apar diferite runde bonus sau caracteristici speciale ale jocului, runde care apar destul de des.

Cash Wizard are și o varietate de simboluri de joc în plus față de cele standard, cum ar fi "wild" și "scatter" , simboluri a căror apariție contribuie la creșterea câștigurilor jucătorului în diverse moduri. Simbolul "wild" înlocuiește orice simbol, în afară de "scatter", ceea ce ajută la crearea de combinații câștigătoare mult mai rapid.

Atunci când apar cinci simboluri "wild" pe o linie jucătorul câștigă de 100 de ori miza jucată.

Cash Wizard este unicul joc de tip slot în care apar două simboluri "scatter". Primul se numește "Invisible Ink" și este reprezentat de o pictogramă de tip "scroll-and-quill". Dacă acest simbol apare pe rola din mijloc, jucătorul face click pe ecran și declanșează un multiplicator de până la 20 de ori miza.

Cel de-al doua simbol "scatters" este un simbol de "Free Game", recompensând jucătorii cu un număr fix de rotiri gratuite dacă apare pe rolele 2, 3 și 4. Beneficiați de 15 rotiri libere, acest simbol putând apărea în mod repetat.

Cash Wizard are de asemenea un simbol tip "Bonus".

Există două bonusuri aleatorii în Cash Wizard:

Primul bonus, "Wizard"-ul care apare aleatoriu pe role. El adaugă în joc între două și cinci simboluri "wilds" suplimentare, contribuind în acest fel la sporirea șanselor de apariție a unei sau a două combinații câștigătoare.

Există, de asemenea, o rundă "Mystery Wheel", bonus care apare de asemenea, aleatoriu pe role. Acest bonus apare atunci când nu aveți nicio linie câștigătoare. Ca bonus de consolare, primiți între cinci și douăzeci de rotiri gratuite.

Recenziile despre Cash Wizard sunt în mare parte pozitive, ele concentrându-se în special pe generozitatea premiilor oferite, abilitatea jucătorilor de a se bucura de acțiune în pofida marii varietăți de combinații și indiferent de bugetul de care dispune, precum și grafica și sunetele distractive pe care Bally le-a introdus în joc.

Bibliografie

Cash Wizard


Die katholische Pfarrkirche St. Stephanus ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in der Dorfstraße 47, in Opherdicke, einem Ortsteil von Holzwickede, im Kreis Unna (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur

Die neugotische Hallenkirche aus hammerrechtem Bruchstein mit einem Westturm schließt mit einem Rechteckchor. Sie wurde 1893 unter der Leitung von Gerhard August Fischer errichtet. Aus dem Vorgängerbau vom Ende des 17. Jahrhunderts stammt der verputzte Turmunterteil. Der Turm wurde 1893 aufgestockt und mit einem aus Kupferblech gedeckten Turmhelm versehen. Die Kirche ist durch das Hauptportal am Turm begehbar, ein weiterer Eingang befindet sich an der Nordseite. Ein dritter Eingang befindet sich an der Nordost-Ecke der Kirche und führt über eine Steintreppe in die "Lilien-Kapelle" neben dem Altarraum. Über dem Portal wurde das Wappen der Familie von Lilien angebracht. An der Rückseite der Kirche ist ein Grundstein mit der Bezeichnung 1893 zu sehen. Im Eingangsbereich wurden verschiedene Grabplatten der Familien von Fresendorf und Hane aufgestellt.

Ausstattung
 Der neugotische Hochaltar im Chorraum stammt aus dem 19. Jahrhundert, er wurde 1991 aufgestellt. In der Grundsubstanz stammt er aus der Kirche St. Aloysius in Dortmund. Der Tabernakel befindet sich in der Mitte unter dem Kreuz.
 Ein Seitenaltar mit Weinrankensäulen und Heiligenfiguren.
 Die üppig geschnitzte Kanzel aus der Zeit um 1700 von der Vorgängerkirche wurde 1965 restauriert.
 Das ehemalige Hochaltarbild mit einer Darstellung der Anbetung der Könige ist mit A. Höfflinger bezeichnet. Der Stifter des Bildes, Freiherr von Fresendorf, hat sich auf dem Bild selbst darstellen lassen, er ist in standesgemäßer Kleidung hinter den Königen zu erkennen.
 Bemerkenswert sind zahlreiche Grabsteine des 17. und 18. Jahrhunderts.
 Seit der Kirchenrestaurierung 1992 hängen wieder die vierzehn Stationen des Kreuzweges vom 19. Jahrhundert an den Längswänden.
 Die Orgel mit barockem Orgelprospekt stammt aus der Zeit um 1700. Sie wurde 1858 erneuert und erweitert. Eine Restaurierung erfolgte in den Jahren 1964/65. Dabei wurde das Orgelwerk auf 19 Register erweitert.
 Die vier Stahlglocken wurden 1950 gegossen und erklingen in c′-es′-f′-as′. Wegen ihrer Größe werden die Glocken an gekröpften Stahljochen geläutet.

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2.

Weblinks

 Fotos und Geschichte (abgerufen am 22. April 2012)

Opherdicke
Baudenkmal in Holzwickede
Opherdicke
Erbaut in den 1890er Jahren
Opherdicke
Opherdicke
Holzwickede, Stephanus
Bauwerk in Holzwickede

St. Stephanus (Opherdicke)


Scandalul plagiatelor este un scandal public din România din anul 2016.

Preambul
Acuzații de plagiat au existat în politica și cultura românească încă de înainte de 2016:
 Mircea Beuran, ministru al sănătății, acuzat în septembrie 2003 de plagiat
 Victor Ponta, prim ministru, a fost acuzat în iunie 2012 că a plagiat lucrarea de doctorat - vezi Cazul plagiatului din teza de doctorat a lui Victor Ponta
 Ioan Mang, ministrul educației, acuzat în mai 2012 de plagiat
 Gigel Știrbu, ministrul culturii, acuzat în ianuarie 2014 de plagiat
 Ioanel Sinescu, medic român, membru titular al Academiei Române, acuzat în iunie 2007 de plagiat
 Constantin Popa, medic, membru titular al Academiei Române, acuzat în aprilie 2013 de plagiat

Scandalul din 2016

În martie 2016, procurorul general interimar, Bogdan Licu, a cerut retragerea titlului de doctor.

La 30 iunie 2016, Consiliul Național de Atestare a Diplomelor (CNATDCU) a anunțat că are în lucru 10 dosare, printre care cazurile de plagiat ale fostului vicepremier Gabriel Oprea, ministrului de Interne Petre Tobă
și primarilor Florentin Pandele și Robert Negoiță.

La 8 iulie 2016, nouă doctoranzi ai Academiei de Informații "Mihai Viteazul" au cerut retragerea titlului de doctor, printre aceștia fiind foștii miniștri Radu Stroe și Mihai Stănișoară dar și Bogdan Licu, adjunct la Parchetul General.

La 26 iulie 2016, Gabriel Oprea a fost deposedat de titlul de doctor.

La 4 august 2016, lucrarea de doctorat a lui Robert Negoiță a făcut obiectul unui dosar penal, după ce Academia de Poliție "Alexandru Ioan Cuza" a cerut retragerea titlului de doctor, având suspiciuni că teza este plagiată.

În octombrie 2016, majoritatea PSD din Senat a adoptat un proiect de lege care avantajează plagiatorii. Legea dă posibilitatea unui plagiator să renunțe de bunăvoie la doctorat, fără să răspundă pentru frauda intelectuală. De asemenea, titlurile de doctor sunt acordate și retrase de universități, nu de Ministerul Educației. Specialiștii spun că legea a fost dată de politicieni pentru a-și reglementa propriile situații.
În urma sesizării primului ministru Dacian Cioloș, Curtea Constituțională a decis că legea de adoptare a Ordonanței de Urgență privind plagiatele este neconstituțională.

Note

Legături externe
 Scandalul de plagiat: o modă în politica de vârf. Galeria miniștrilor bănuiți , 8 octombrie 2015, Valentin Busuioc, psnews.ro
 Mahării din universități de ce nu plătesc pentru plagiatele date pe bani șmecherilor din politică?, 26 iulie 2016, Mălin Bot, Evenimentul zilei
 Ministerul Educației a anunțat pașii legali pentru retragerea DOCTORATELOR PLAGIATE. Cum vor putea rămâne fără titlu Ponta, Oprea sau Tobă, 14 februarie 2016, Cristina Andrei, Gândul

Scandaluri publice în România
2016 în România

Scandalul plagiatelor


Ivo Raguž (Barane, Stolac , 3. siječnja 1957.), hrvatski književnik, prosvjetni djelatnik i novinar iz Bosne i Hercegovine.

Životopis
Rođen u Baranama kod Stoca. U Stocu završio osnovnu školu i gimnaziju. Pjesme piše još od srednjoškolskih dana. U Sarajevu zavržio Filozofski fakultet 1980. godine. Završio za profesora hrvatskog jezika i književnosti. Uz redoviti se posao više od 20 godina bavio novinarskim radom. Marljivo je zapisivao i raščlanjivao sva zbivanja u svome gradu i općini. Tijekom rata postao općinski dužnosnik. Od 1992. do 1995. bio je predstojnikom Odjela društvenih djelatnosti Općinskog vijeća Stolac. U dvama je mandatima, od 1995. do 2002., te od 2008. do 2009. obnašao dužnost ravnatelja Srednje škole Stolac. Pjesme i novinske tekstove objavljivao je u mnogim listovima i časopisima. Živi u Stocu.

Član je Društva hrvatskih književnika Herceg-Bosne.

Djela
Objavljena djela:
 Sarajevske stranice (pjesme), Općinsko vijeće Stolac, 1988.
 Tijesni su mostovi naši (pjesme), Grafeks d.o.o. Mostar, Stolac, 2000.
 Stolačke st(r)anice (pjesme), Matica hrvatska, Stolac, 2015.

Izvori

Životopisi, Stolac
Hrvatski pjesnici iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski novinari iz Bosne i Hercegovine

Ivo Raguž


مثقبيات الكبد أو الديدان المثقبة الكبدية أو الديدان المثقوبة الكبدية  هي مجموعة من المثقوبات حيث يكون الشكل البالغ من هذه الديدان متمركز بكبد العديد من الثدييات . هذه الديدان يمكن أن تلج اٍلى القنوات الصفراوية والنسيج الكبدي، تتغدى على الدم. تقوم الديدان البالغة بطرح بيوض والتي تخرج عن طريق الأمعاء.

مراجع

تسميات شائعة للافقاريات
أسباب معدية للسرطان
أمراض منقولة بالغذاء
ثنائيات الأجيال
طب الكبد

مثقبيات الكبد


Omar Campos, né le  à Mexico au Mexique, est un footballeur mexicain qui évolue au poste d'arrière gauche au Santos Laguna.

Biographie

Carrière en club
Né dans le quartier de Cuauhtémoc de Mexico au Mexique, Omar Campos grandit à Tepito. Il est formé par le Santos Laguna qu'il rejoint à l'âge de 14 ans. Il joue son premier match en professionnel le , lors d'une rencontre de championnat face aux Tigres UANL. Il entre en jeu à la place de Juan Ferney Otero et son équipe l'emporte par deux buts à zéro.

Le , Campos prolonge son contrat avec le Santos Laguna jusqu'en juin 2025. S'imposant comme un titulaire en équipe première en 2021, le latéral gauche de 19 ans est alors considéré comme l'un des joueurs les plus prometteurs du championnat et représente l'avenir du football mexicain à tel point que le sélectionneur du Mexique Gerardo Martino envisage de le convoquer.

Le , Campos inscrit son premier but en professionnel, lors d'une rencontre de championnat face au Pumas UNAM. Titulaire, il participe à la victoire de son équipe par trois buts à zéro.

En équipe nationale
En décembre 2021, Omar Campos est convoqué pour la première fois avec l'équipe nationale du Mexique par le sélectionneur Gerardo Martino.

Notes et références

Liens externes

Footballeur mexicain
Joueur du Santos Laguna
Naissance en juillet 2002
Naissance à Mexico

Omar Campos


Paul Pidancet (* 8. September 1937; † 20. August 2022 in Trier) ist ein ehemaliger deutscher Fußballspieler und -trainer. Der Offensivspieler hat von 1958 bis 1963 in der damals erstklassigen Fußball-Oberliga Südwest insgesamt 136 Spiele absolviert und dabei 44 Tore für die Vereine Eintracht Trier (1958–1961) und Borussia Neunkirchen (1961–1963) erzielt.

Laufbahn

Amateur und Oberliga Südwest, bis 1963

Pidancet begann seine Karriere im Alter von 9 Jahren bei der DJK St. Matthias Trier. Danach wechselte er zum VfL Trier und galt mit 17 Jahren bereits als Leistungsträger in der drittklassigen 1. Amateurliga Rheinland (bis 1955) und der zweitklassigen II. Division Südwest (ab 1955). 1958 wechselte er zum Oberligisten und Stadtrivalen Eintracht Trier. Sein Debüt in der Oberliga Südwest gab der Angreifer am 17. August 1958 beim Heimspiel gegen Mainz 05. Beim 4:2-Erfolg steuerte er an der Seite von Rechtsaußen Elmar May zwei Tore bei. Nach drei Jahren in denen er 79 Oberligaeinsätze absolvierte und dabei 26 Tore erzielte, wechselte er gemeinsam mit May zu Borussia Neunkirchen. Mit dem Verein aus dem Ellenfeldstadion feierte er in seiner ersten Saison 1961/62 die Meisterschaft im Südwesten und zog damit in die Endrunde um die deutsche Fußballmeisterschaft ein. Im letzten Jahr des alten erstklassigen Oberligasystems, 1962/63, erreichte Pidancet mit den Saarländern die Vizemeisterschaft und den erneuten Einzug in die Endrunde. Da dem Südwesten bei der Gründung der Fußball-Bundesliga nur zwei Plätze zugestanden wurden, diese an den 1. FC Kaiserslautern und den 1. FC Saarbrücken vergeben wurden, spielte der Mann aus Trier in der Serie 1963/64 mit Neunkirchen in der Regionalliga Südwest.

Regionalliga und Bundesliga, 1963 bis 1970

Zur Meisterschaft in der Regionalliga konnte er 1963/64 verletzungsbedingt lediglich in neun Spielen sechs Tore beitragen. In der Aufstiegsrunde dagegen fehlte er nur in einem Spiel und gehörte auch am 20. Juni 1964 dem Borussen-Team an, das sich mit 2:0 Toren die entscheidenden zwei Punkte beim favorisierten FC Bayern München holte und damit in die Bundesliga aufstieg. Nach dem Aufstieg in die Bundesliga feierte Pidancet unter Trainer Horst Buhtz am 22. August 1964, es war der Starttag der Runde 1964/65, gegen den 1. FC Nürnberg sein Bundesligadebüt. Der Aufsteiger überraschte mit dem 10. Platz. Am 28. Mai 1966 bestritt er gegen den Karlsruher SC sein 23. und letztes Spiel in der Liga. Nach dem Abstieg ging Pidancet zurück zu Eintracht Trier und absolvierte zwischen 1966 und 1970 nochmals 84 Ligaspiele mit acht Toren.

Amateurligen, 1970 bis 1980
Danach verabschiedete er sich in das Amateurlager, wo er als Spielertrainer bis 1972 für den SV Leiwen auflief und anschließend bis 1975 trainierte. Danach wechselte er in der Saison 1976/77 in die Bezirksliga zum späteren Zweitligisten FSV Salmrohr. Anschließend kehrte er zum Abschluss seiner Laufbahn zu seinem Heimatverein VfL Trier als Trainer zurück. Seine aktive Trainerlaufbahn beendete er dort im Jahr 1980.

Pidancet lebte in seinem Heimatort Trier-Medard.

Literatur
 Werner Skrentny (Hrsg.): Teufelsangst vorm Erbsenberg. Die Geschichte der Oberliga Südwest 1946–1963. Klartext, Essen 1996, ISBN 3-88474-394-5.
 Hardy Grüne, Lorenz Knieriem: Enzyklopädie des deutschen Ligafußballs. Band 8: Spielerlexikon 1890–1963. AGON Sportverlag, Kassel 2006, ISBN 3-89784-148-7.

Weblinks

 Eine Borussen-Legende ist 84 geworden! – Artikel auf borussia-neunkirchen.saarland vom 9. September 2021

Einzelnachweise

Fußballspieler (Eintracht Trier)
Fußballspieler (Borussia Neunkirchen)
Fußballtrainer (FSV Salmrohr)
Deutscher
Geboren 1937
Gestorben 2022
Mann

Paul Pidancet


«No More "I Love You's"» -cuya traducción literal sería: «No más "te quieros"»- es una canción de pop y rock de la banda The Lovers Speaks, escrita por sus integrantes: Joseph Hughes y David Freeman. Fue lanzada en 1986 como primer sencillo de su primer y único álbum de estudio, The Lovers Speaks, a través de la discográfica A&M Records. La cantante escocesa Annie Lennox regrabó la canción en 1995, la cual cosechó éxitos a nivel mundial y le otorgó su segundo Grammy como solista.

Versión de Annie Lennox

«No More "I Love You's"» fue el primer sencillo lanzado por Annie Lennox de su segundo álbum de estudio, Medusa. La canción ganó el Grammy en la categoría de mejor interpretación vocal pop femenina en la trigésimo octava ceremonia de entrega de dichos premios.

Listas de popularidad
El sencillo llegó al Top 20 en la mayoría de las listas de popularidad en el mundo. En Reino Unido llegó al segundo puesto de la lista, permaneciendo en ella durante doce semanas; en Estados Unidos logró entrar al Top 25 al alcanzar la posición veintitrés. Por esto, Lennox ganó el premio Grammy por mejor interpretación vocal pop femenina, venciendo a otras candidatas como Mariah Carey, Vanessa L. Williams, Dionne Farris y Bonnie Raitt. En 2010, la cantante Nicki Minaj utilizó un sampler de la canción en su tema «Your Love».

Video musical
El video (dirigido por Lennox y Joe Dyer) fue nominado a los premios MTV Video Music Awards, en la categoría de mejor video femenino, pero perdió contra «Take a Bow» de Madonna. En él se puede ver a la cantante acompañada de drag queens vestidas de bailarinas de ballet, en un homenaje a Les Ballets Trockadero de Monte Carlo -compañía americana de ballet en donde los protagonistas del baile son hombres-.

Lista de canciones
</center>

Listas

Posición en listas

Posición de fin de año

Referencias

Sencillos de The Lover Speaks
Sencillos de 1986
Sencillos de Annie Lennox
Sencillos de 1995
Canciones de 1986
Canciones número uno de LOS40 (España)
Sencillos número uno en Italia

No More "I Love You's"


Olaylar

Doğumlar
 İmparator Buretsu, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 25. imparatoru (ö. 507)

Ölümler

489


Cagbalete ist eine philippinische Insel in der Provinz Quezon, südlich des Polillo-Archipels und der Insel Luzon vorgelagert.

Die Insel Cagbalete liegt in der Bucht von Lamon und wird von der Stadtgemeinde Mauban aus verwaltet. Erreicht werden kann die Insel über eine Fährverbindung mit dem Hafen von Mauban. Die Insel hat eine Landfläche von 16,40 km² und zwei Barangays, mit einer Einwohnerzahl von 3.395 Personen, liegen auf der Insel. Die Insel hat einen größeren Mangrovenwald und bei Ebbe liegen bis zu einem Kilometer weite Marschgebiete vor der Küste frei von Wasser.

Weblinks
Die Homepage der Insel Cagbalete

Insel (Asien)
Insel (Philippinen)
Insel (Philippinensee)
Quezon

Cagbalete


Iuliu Sonea (n. 1887, Bobota, jud. Sălaj - d. 26 iunie 1975, Cluj) a fost delegat al cercului electoral Beclean în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.

Biografie
Iuliu Sonea, a studiat teologia la Gherla, slujind mai apoi ca preot în Cociu, localitate din județul Bistrița-Năsăud. A fost un adept și un acționar pentru aplicarea reformei agrare din 1921 în Cociu, dar și în satele aflate în apropiere. În timpul dominației horthyste și în special în 1940, a suferit mari persecuții.

Note

Bibliografie

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1887
Decese în 1975
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Iuliu Sonea


Barun Emmanuel 'Toulo' de Graffenried (Pariz, Francuska, 18. svibnja 1914. – Lonay, Vaud, Švicarska, 22. siječnja 2007.) je bio švicarski vozač automobilističkih utrka.

De Graffenried se počeo utrkivati 1936., a u Formuli 1 je nastupao od 1950. do 1956. Najbolji rezultat mu je četvrto mjesto na VN Belgije 1953. Ostvario je i šest pobjeda u utrkama Formule 1 koje se nisu bodovale za prvenstvo. Bio je posljednji živući vozač koji je sudjelovao na prvoj prvenstvenoj utrci Formule 1, VN Velike Britanije 1950.

Rezultati

Formula 1

Izvori

Vanjske poveznice
Toulo de Graffenried - Stats F1

Švicarski vozači Formule 1

Toulo de Graffenried


Franco Trevisi () este un actor italian de teatru și film.

Biografie
Actor de teatru, el a jucat în mai multe filme. Și-a făcut debutul în cinematografie în 1980 în filmul Uomini e no, regizat de Valentino Orsini. Ulterior a apărut la televiziune în numeroase seriale precum Caracatița, Distretto di Polizia și Don Matteo.

Filmografie

Filme de cinema

 Chiedo asilo, regie: Marco Ferreri (1979)
 L'educatore autorizzato, regie: Luciano Odorisio (1980)
 Uomini e no, regie: Valentino Orsini (1980)
 Langturschauffør, regie: Peter Ringgaard (1981)
 La tragedia di un uomo ridicolo - regie: Bernardo Bertolucci (1981)
 Occhei, occhei, regie: Claudia Florio (1983)
 Benvenuta (Benvenuta), regie: André Delvaux (1983)
 Flirt, regie: Roberto Russo (1983)
 Liberté, égalité, choucroute, regie: Jean Yanne (1985)
 Phenomena, regie: Dario Argento (1985)
 Assisi Underground (The Assisi Underground), regie: Alexander Ramati (1985)
 Juke Box, regie: Carlo Carlei e Enzo Civitareale (1985)
 Il caso Moro, regie: Giuseppe Ferrara (1986)
 Ginger e Fred, regie: Federico Fellini (1986)
 Ultimo minuto, regie: Pupi Avati (1987)
 Kidnapping - Pericolo in agguato (Man on Fire), regie: Elie Chouraqui (1987)
 Il siciliano (The Sicilian), regie: Michael Cimino (1987)
 Vogliamoci troppo bene, regie: Francesco Salvi (1989)
 Francesco, regie: Liliana Cavani (1989)
 Tempo di uccidere, regie: Giuliano Montaldo (1989)
 Les ritals, regie: Marcel Bluwal (1991)
 Cinecittà... Cinecittà, regie: Renzo Badolisani (1992)
 Antelope Cobbler, regie: Antonio Falduto (1993)
 Apocrifi sul caso Crowley, regie: Ferdinando Vicentini Orgnani - scurtmetraj (1994)
 L'ultimo concerto, regie: Francesco Laudadio (1995)
 Vendetta, regie: Mikael Håfström (1995)
 Facciamo fiesta, regie: Angelo Longoni (1997)
 La tregua, regie: Francesco Rosi (1997)
 Nel profondo paese straniero, regie: Fabio Carpi (1997)
 Il primo estratto, regie: Gianpaolo Tescari (1997)
 Mare largo, regie: Ferdinando Vicentini Orgnani (1998)
 La rumbera, regie: Piero Vivarelli (1998)
 Un uomo perbene, regie: Maurizio Zaccaro (1999)
 Nora (Nora), regie: Pat Murphy (2000)
 Denti - regie: Gabriele Salvatores (2000)
 I cavalieri che fecero l'impresa, regie: Pupi Avati (2001)
 Windows, regie: Joseph Tito - scurtmetraj (2004)
 Les bronzés 3: amis pour la vie, regie: Patrice Leconte (2006)
 Push, regie: Loris Lai - scurtmetraj (2006)
 Le cose in te nascoste - regie: Vito Vinci (2008)
 The International (The International), regie: Tom Tykwer (2009)
 La legge del crimine (La premier cercle), regie: Laurent Tuel (2009)
 Quando la notte, regie: Cristina Comencini (2011)
 J.A.C.E., regie: Menelaos Karamaghiolis (2011)
 Il console italiano, regie: Antonio Falduto (2012)
 Canepazzo, regie: David Petrucci (2012)
 Shuna: The Legend, regie: Emiliano Ferrera (2012)
 Vinodentro, regie: Ferdinando Vicentini Orgnani (2013)
 Tode Tì, regie: Valerio Esposito - scurtmetraj (2013)
 L'impresa, regie: Davide Labanti - scurtmetraj (2014)

Filme de televiziune

 Fregoli, regie: Paolo Cavara - miniserial TV (1981)
 Turno di notte, regie: Paolo Poeti - miniserial TV (1981)
 Un commissario a Roma - serial TV, episodul 1x05 (1993)
 T.I.R., regie: Stelvio Massi - serial TV (1984)
 Attentato al Papa, regie: Giuseppe Fina - miniserial TV (1986)
 Caracatița 3, regie: Luigi Perelli - miniserial TV (1987)
 Série noire, regie: Daniel Duval și Pierre Gimblat - serial TV (1984)
 Caracatița 4, regie: Luigi Perelli - miniserial TV (1989)
 L'Achille Lauro - Viaggio nel terrore, regie: Alberto Negrin - miniserial TV (1990)
 Il ritorno di Ribot, regie: Pino Passalacqua - miniserial TV (1991)
 Pronto, regie: Jim McBride - film TV (1997)
 La strada segreta, regie: Claudio Sestieri - film TV (1999)
 L'ispettore Giusti, regie: Sergio Martino - serial TV (1999)
 I giudici - Excellent Cadavers (Excellent Cavavers), regie: Ricky Tognazzi - film TV (1999)
 Padre Pio - Tra cielo e terra, regie: Giulio Base - miniserial TV (2000)
 Padre Pio, regie: Carlo Carlei (2000)
 Don Matteo - serial TV, episoadele 2x15 și 4x11 (2001-2004)
 Tre casi per Laura C, regie: Gianpaolo Tescari - miniserial TV (2002)
 Cuore di donna, regie: Franco Bernini - film TV (2002)
 Un caso di coscienza, regie: Luigi Perelli - serial TV, episodul 1x03 (2003)
 L'avvocato, regie: Massimo Donati și Alessandro Maccagni - serial TV, episodul 2x05 (2003)
 De Gasperi, l'uomo della speranza, regie: Liliana Cavani - miniserial TV (2005)
 L'uomo sbagliato, regie: Stefano Reali - miniserial TV (2005)
 L'enigma Tewanna Ray, regie: Alessandro Maccagni - film TV (2006)
 Liberi di giocare - regie: Francesco Miccichè - miniserial TV (2007)
 Distretto di Polizia - serial TV (2007)
  Dottor Clown, regie: Maurizio Nichetti - film TV (2008)
 Rex - serial TV, episodul 1x07 (2009)
 Le inchieste dell'ispettore Zen (Zen), regie: Christopher Menaul - miniserial TV (2011)
 Cesare Mori - Il prefetto di ferro, regie: Gianni Lepre - miniserial TV (2012)
 I segreti di Borgo Larici, regie: Alessandro Capone - serial TV (2013)
 Tutta la musica del cuore, regie: Ambrogio Lo Giudice - serial TV, episoadele 1x01, 1x05, 1x06 (2013)
 I misteri di Laura, regie: Alberto Ferrari - serial TV, episodul 1x01 (2015)

Legături externe

 Franco Trevisi, pe AllMovie, All Media Network.

Nașteri în 1955
Nașteri pe 29 noiembrie
Actori italieni

Franco Trevisi


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Balog nad Ipľom enthält die drei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Balog nad Ipľom im Okres Veľký Krtíš.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Balog nad Iplom


est un film japonais réalisé par Yōji Yamada et sorti en 1975. C'est le  film de la série C'est dur d'être un homme.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : C'est dur d'être un homme : Un parapluie pour deux
 Titre original :
 Réalisation : Yōji Yamada
 Scénario : Yōji Yamada et Yoshitaka Asama
 Photographie :
 Montage :
 Musique : Naozumi Yamamoto
 Décors : Kiminobu Satō
 Producteur : Kiyoshi Shimazu
 Société de production : Shōchiku
 Pays de production :
 Langue originale : japonais
 Format : couleur — 2,35:1 — 35 mm — son mono
 Genres : comédie dramatique ; romance
 Durée : 90 minutes (métrage : huit bobines - )
 Dates de sortie :
 Japon :

Distribution
 Kiyoshi Atsumi : Torajirō Kuruma / Tora-san / Tiger (rêve de Tora-san)
 Chieko Baishō : Sakura Suwa, sa demi-sœur / Cherry (rêve de Tora-san)
  : Ryūzō Kuruma, son oncle
  : Tsune Kuruma, sa tante
  : Hiroshi Suwa, le mari de Sakura / Jack (rêve de Tora-san)
 Hayato Nakamura : Mitsuo Suwa, le fils de Sakura et de Hiroshi
 Ruriko Asaoka : Kiyoko Matsuoka, alias Lily
  : Kenjirō Hyōdō
  : le marchand d'esclaves (rêve de Tora-san)
  : un pirate (rêve de Tora-san)
  : un pirate (rêve de Tora-san)
  : Nobuko, le premier amour de Kenjirō à Otaru
  : Kimiko, la femme de Kenjirō
 Ai Saotome : Mariko, la fille de Kenjirō
  : Umetarō Katsura, le voisin imprimeur
  : Genko
 Chishū Ryū : Gozen-sama, le grand prêtre

Autour du film
La revue Kinema Junpō a classé le film à la cinquième place de son classement des dix meilleurs films japonais de l'année 1975.

Distinctions

Récompenses
 1976 : prix Blue Ribbon de la meilleure actrice pour Ruriko Asaoka et de la meilleure actrice dans un second rôle pour Chieko Baishō
 1976 : prix Kinema Junpō de la meilleure actrice pour Ruriko Asaoka
 1976 : prix Mainichi de la meilleure actrice pour Ruriko Asaoka et des meilleurs décors pour Kiminobu Satō (conjointement pour Harakara)

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 C'est dur d'être un homme (série de films)

Liens externes

  Site web officiel

Film japonais sorti en 1975
Comédie dramatique japonaise
Film en japonais
Film de Shōchiku
Film se déroulant à Tokyo
Film se déroulant dans la préfecture d'Aomori
Film se déroulant dans la préfecture de Hokkaidō
Film réalisé par Yōji Yamada
Suite de film japonais
Film C'est dur d'être un homme


صوفي نيفيو (بالفرنسية: Sophie Neveu) هي شخصية خيالية في رواية شيفرة دا فينشي هي حفيدة جاك سونيير أمين متحف اللوفر. وهي عالمة تعمية للشرطة الوطنية الفرنسية. درست في رويال هولواي، جامعة لندن مجموعة أمن المعلومات.

ربّها جدها منذ سنوات عمرها الأولى بعد وفاة والديها في حادث سيارة. استخدم جدها لفظ «الأميرة صوفي» لمناداتها، ودربها على حل ألغاز الكلمات المعقدة. وبعد أن أصبحت طالبة في مدرسة داخلية، قامت بزيارة مفاجئة إلى منزل جدها، ولاحظت مشاركته في طقوس الجنس، هيروز غيموز. مما أدى إلى تركها له حتى ليلة مقتله. في نهاية الرواية، تكتشف صوفي أنها من ميروفنجيون، سلالة يسوع التاريخي الحية.

مراجع

أشخاص خياليون من باريس
أعمال مستندة على أسطورة الكأس المقدسة
تصوير ثقافي عن ليوناردو دا فينشي
خدعة أخوية سيون
روايات أمريكية في 2003
روايات أنتجت سينمائيا
روايات إثارة أمريكية
روايات تجري أحداثها في باريس
روايات تجري أحداثها في لندن
روايات تقع أحداثها في عقد 2000
روايات دان براون
شخصيات شيفرة دا فينشي
علماء رياضيات خياليون
فرنسيون خياليون

صوفي نيفيو


Refah Faciası, Birleşik Krallık'a sipariş edilmiş olan denizaltıları ve uçak filosunu teslim almakla görevli olan personeli taşıyan "Refah" şilebinin 23 Haziran 1941 tarihinde batırılması olayı.

Türkiye, II. Dünya Savaşı'ndan önce Birleşik Krallık'a gemi siparişi vermiş ancak savaşın başlamasıyla teslimat gecikmişti. Türk-Alman Dostluk Paktı'nın gündeme gelmesi İngiltere'nin gemileri teslim etmesini hızlandırdı.

Bunun üzerine Türkiye, gemileri teslim alacak personeli Birleşik Krallık'a göndermeye karar verdi. Heyet önce deniz yoluyla Mısır'a, oradan da hava yolu ile Birleşik Krallık'a geçecekti. Mısır'a giden askerî personelin ve sivillerin olduğu "Refah" gemisi, Kıbrıs dolaylarında Mersin Limanından İskenderiye Limanına doğru hareket ederken Akdeniz açıklarında kimliği belirsiz bir denizaltı tarafından batırıldı; 168 kişi öldü, 32 kişi kurtuldu.

TBMM'de soruşturma başlatıldı ve Refah gemisinin Vichy Fransası'na ait bir denizaltı tarafından yanlışlıkla torpillendiği ortaya çıktı. Fransa'dan gizli pazarlık sonucu iki savaş gemisi alındı. Ancak daha sonra bir İtalyan deniz subayı geminin İtalyan donanmasına ait bir savaş gemisince batırıldığını öne sürdü

Dış bağlantılar
Refah Faciası 23 Haziran 1941, Denizaltı Eğitim Merkezi Komutanlığı.

Kaynakça

Türkiye askerî tarihi
Fransa-Türkiye ilişkileri
Birleşik Krallık-Türkiye ilişkileri
Akdeniz'deki batıklar
Uluslararası deniz kazaları
1941'de Türkiye
1940'larda Mersin
1941'de deniz kazaları
II. Dünya Savaşı'nda Türkiye

Refah Faciası


Prinsesse Helena Victoria (født som prinsesse Helena Victoria af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg); Victoria Louise Sophia Augusta Amelia Helena; 3. maj 1870, død 13. marts 1948) var en augustenborgsk prinsesse, der var medlem af den britiske kongefamilie.

Helena Victoria var datter af prins Christian af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg og prinsesse Helena af Storbritannien, der selv var datter af Dronning Victoria af Storbritannien.

Kilder

Kongelige fra Storbritannien
Personer fra Windsor
Sønderborgske fyrstelige
Huset Augustenborg


Fribytterdrømme er Tom Kristensens debutudgivelse fra 1920. Der er tale om en digtsamling, der er delt op i fire grupper: "Rejsefantasier", "Proletar- og Bydigte", "Jegdigte" og "Skumrings- og Dæmringsdigte". Samlingen er beskrevet som, at den anslår et senere tilbagevendende tema hos Kristensen om "spændingen mellem livslyst og livslede".

Indhold
Fribytterdrømme omfatter følgende digte (ikke komplet):
 "Fribytter"
 "Rio de Janeiro"
 "En purpurprik"
 "Chrysantemum"
 "Hans Højhed"
 "Golden Gate"
 "Itokih!"
 "Landet Atlantis"
 "Ringen"
 "Til min ven Helge Bangsted"

Referencer

Digte fra Danmark

Fribytterdrømme


Ksilem je jedan od dva tipa transportnog tkiva kod vaskularnih biljki (floem je drugi).

Riječ ksilem je izvedena iz grč. ξύλον (ksilon), sa značenjem "drvo". Najbolje poznato ksilemsko tkivo je drvo, iako je ono prisutno i kod drugih biljki.

Opis
Ksilem, biljno vaskularno tkivo koje prenosi vodu i otopljene minerale od korijena do ostatka biljke i također pruža fizičku potporu. Ksilemsko tkivo sastoji se od niza specijaliziranih stanica koje provode vodu poznatih kao trahearni elementi. Zajedno s floemom (tkivo koje provodi šećere od lišća do ostatka biljke), ksilem se nalazi u svim vaskularnim biljkama, uključujući besjemene klupčane mahovine, paprati, preslice, kao i sve angiosperme (cvjetnice) i golosjemenjače (biljke sa sjemenkama nezatvorenim u plodnici).

Trahearni elementi ksilema sastoje se od stanica poznatih kao traheide i traheje (trachea ili "vessel"), a oba su obično uska, šuplja i izdužena. Traheide su manje specijalizirane od traheja i jedina su vrsta stanica koje provode vodu u većini golosjemenjača i vaskularnih biljaka bez sjemena. Voda koja se kreće od traheide do traheide mora proći kroz tanku modificiranu primarnu staničnu stijenku poznatu kao jamičasta membrana, koja služi za sprječavanje prolaska štetnih mjehurića zraka. Traheje su glavne stanice koje provode vodu u angiospermama (iako većina vrsta također ima traheide) i karakteriziraju ih područja u kojima nedostaju i primarne i sekundarne stanične stijenke, poznate kao perforacije. Voda relativno neometano teče iz traheje u traheju kroz ove perforacije, iako su prijelomi i prekidi zbog mjehurića zraka također vjerojatniji. Osim trahearnih elemenata, ksilemsko tkivo također sadrži vlaknaste stanice za potporu i parenhim (tanke stijenke, nespecijalizirane stanice) za skladištenje različitih tvari.

Formiranje ksilema počinje kada stanice koje se aktivno dijele rastućeg korijena i vrhova izdanaka (apikalni meristemi) daju primarni ksilem. Kod drvenastih biljaka sekundarni ksilem čini glavni dio zrele stabljike ili korijena i formira se kako biljka raste u obujmu i gradi prsten novog ksilema oko izvornog primarnog tkiva ksilema. Kada se to dogodi, primarne stanice ksilema odumiru i gube svoju provodnu funkciju, tvoreći čvrst kostur koji služi samo kao potpora biljci. Tako kod debla i starijih grana velikog stabla samo vanjski sekundarni ksilem (bjeljika) služi za provođenje vode, dok je unutarnji dio (srčica) sastavljen od mrtvog, ali strukturno jakog primarnog ksilema. U umjerenim ili hladnim klimama, starost stabla može se odrediti brojanjem godišnjih godova ksilema formiranih na dnu debla.

Izvori

Biljna tkiva

Ksilem


Amaurobiidae, porodica pauka raširenih po svim kontinentima. Postoji 49 rodova s preko 200 vrsta. U Hrvatskoj je njezin predstavnik Amaurobius kratochvili

Rodovi

 Altellopsis Simon, 1905
 Amaurobius C. L. Koch, 1837
 Anisacate Mello-Leitão, 1941
 Arctobius Lehtinen, 1967
 Auhunga Forster & Wilton, 1973
 Auximella Strand, 1908
 Callevopsis Tullgren, 1902
 Callobius Chamberlin, 1947
 Cavernocymbium Ubick, 2005
 Chresiona Simon, 1903
 Chumma Jocqué, 2001
 Cybaeopsis Strand, 1907
 Dardurus Davies, 1976
 Daviesa Koçak & Kemal, 2008
 Emmenomma Simon, 1884
 Hicanodon Tullgren, 1901
 Himalmartensus Wang & Zhu, 2008
 Livius Roth, 1967
 Macrobunus Tullgren, 1901
 Malenella Ramírez, 1995
 Maloides Forster & Wilton, 1989
 Muritaia Forster & Wilton, 1973
 Naevius Roth, 1967
 Neoporteria Mello-Leitão, 1943
 Neuquenia Mello-Leitão, 1940
 Obatala Lehtinen, 1967
 Otira Forster & Wilton, 1973
 Ovtchinnikovia Marusik, Kovblyuk & Ponomarev, 2010
 Oztira Milledge, 2011
 Parazanomys Ubick, 2005
 Pimus Chamberlin, 1947
 Pseudauximus Simon, 1902
 Retiro Mello-Leitão, 1915
 Rhoicinaria Exline, 1950
 Rubrius Simon, 1887
 Storenosoma Hogg, 1900
 Taira Lehtinen, 1967
 Tasmabrochus Davies, 2002
 Tasmarubrius Davies, 1998
 Teeatta Davies, 2005
 Tugana Chamberlin, 1948
 Tymbira Mello-Leitão, 1944
 Urepus Roth, 1967
 Virgilus Roth, 1967
 Wabarra Davies, 1996
 Waitetola Forster & Wilton, 1973
 Yacolla Lehtinen, 1967
 Yupanquia Lehtinen, 1967
 Zanomys Chamberlin, 1948

Izvori

Pauci

Amaurobiidae


Quick Change  é um filme americano de 1990 dirigido por Bill Murray e Howard Franklin (em sua estreia na direção) e escrito por Franklin. Baseado no romance de mesmo nome de Jay Cronley, com as estrelas do filme Murray, Geena Davis, Randy Quaid, e Jason Robards. Quick Change segue três amigos em um elaborado assalto a banco e sua subsequente fuga.

Enredo

Grimm, vestido como um palhaco, rouba um banco no centro de Manhattan. Ele cria uma engenhosa situação de reféns amarrando dinamite falsa em suas cinturas e consegue escapar com US $1 milhão junto com seus cúmplices: sua namorada Phyllis e seu melhor amigo Loomis.

O assalto em si é relativamente simples e fácil, mas a fuga se transforma em um pesadelo. O ato relativamente simples de chegar ao aeroporto para pegar um voo para fora do país é complicado pelo fato de que o destino, a sorte e toda a cidade de Nova York parecem estar conspirando contra sua fuga.

Para começar, o trio está buscando a via expressa para chegar ao aeroporto, mas os sinais foram removidos durante obras, resultando nos três ladrões se perdendo em um bairro desconhecido no Brooklyn. Então, um vigarista rouba o trio de tudo o que eles têm (exceto o dinheiro do banco, que eles guardaram sob suas roupas).

Depois de vestir roupas novas no apartamento de Phyllis, eles são confrontados e quase mortos a tiros pelo inquilino paranóico e estressado. Ao mesmo tempo, um incêndio começou do outro lado da rua e o corpo de bombeiros chega e empurra o carro deles para longe de um hidrante fazendo com que ele role ladeira abaixo e depois desça um aterro.

Quando os três bandidos finalmente conseguem chamar um táxi, o motorista estrangeiro sua língua. Isso faz com que um Loomis histérico pule do carro em movimento para pegar outro táxi, mas ele bate numa banca de jornal, deixando inconsciente. O motorista sai, pensando que matou Loomis. Um motorista de ônibus Anal-retentivo, um encontro com mafiosos e o crescente desespero de Phyllis para contar a Grimm a notícia de que ela está grávida de seu filho adicionam mais complicações.

O tempo todo, Rotzinger, um chefe cansado do mundo, mas implacável do Departamento De Polícia Da Cidade De Nova York, está obstinadamente tentando prender o trio em fuga. Uma reunião a bordo de um avião no aeroporto ocorre entre os ladrões e o chefe, que recebe o prêmio adicional de ter um grande chefe do crime caído em seu colo com a ajuda deles. Infelizmente, o chefe só percebe quem eles eram depois que o avião decolou.

Elenco

Filmes em língua inglesa
Filmes da Warner Bros.
Filmes gravados em Nova Iorque
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes baseados em romances de autores dos Estados Unidos
Roubo a banco em filmes
Filmes com trilha sonora de Randy Edelman
Filmes dos Estados Unidos de 1990
Filmes de comédia dos Estados Unidos
Filmes de comédia da década de 1990

Quick Change


Os Cossacos do Don (russo: Донские казаки, romanizado: Donskiye kazaki) ou Donians (russo: донцы, romanizado:  dontsy ), são cossacos que se estabeleceram ao longo do médio e baixo Rio Don.

No passado formaram uma entidade política autônoma ao longo do médio e baixo Rio Don e de seus afluentes (o que incluí a Bacia do Donets (Donbass) no leste da Ucrânia).

Os Cossacos do Don desempenharam um importante papel militar na expansão e na defesa do Império Russo, participando de diversas guerras, dentre elas:
 a Grande Guerra do Norte;
 a Guerra dos Sete Anos;
 a Guerra da Crimeia;
 as Guerras Napoleônicas;
 a Guerra do Cáucaso;
 muitas das Guerras Russo-Persas; e
 a Primeira Guerra Mundial.

Histórico

Primórdios

Entre os séculos XVI e XVIII, as estepes da Bacia do Rio Don faziam parte de uma região que era denominada como: "Campo Selvagem" (em russo: Дикое Поле). No final da Idade Média, a área estava sob o controle da Horda Dourada e numerosos grupos armados tártaros (especialmente os tártaros da Crimeia) faziam saques contra comerciantes e colonos.

Após 1480, em decorrência da queda da Horda Dourada, mais colonos, oriundos do Grão-Principado de Moscou, começaram a migrar para a região do Rio Don . Desse modo, a vasta estepe da região do Rio Don foi povoada por aqueles que não estavam satisfeitos com a ordem social existente, por aqueles que não reconheciam o poder dos proprietários de terras, por servos fugitivos, por aqueles que ansiavam por liberdade. Com o passar do tempo, eles se tornaram uma comunidade unida e foram chamados de "os cossacos". No início, a principal ocupação desses pequenos destacamentos armados era a caça e a pesca – assim como a luta constante contra os turcos e os tártaros que os atacavam. Só mais tarde começaram a se estabelecer e trabalhar na terra. Até o final do século XVI, os Cossacos do Don habitavam territórios livres.

Século XVI

No ano de 1552, liderados pelo "Ataman" Susar Fedorov foram contratados pelo Exército de Ivã, o Terrível, para participar do cerco de Kazan, que resultou na conquista do Canato de Kazhan pelo Império Russo.

No dia 2 de junho de 1556, liderados pelo "Ataman" Lyapun Filimonov em uma ação conjunta com tropas do Império Russo (Streltsy) (arqueiros) participaram da conquista e anexação o Canato de Astrakhan ao Império Russo.

Em 1557, o "Ataman" Andrei Shadra liderou uma tropa em direção ao Rio Terek, e desse modo estabeleceu os Cossacos do Terek.

Em 1579, no final do reinado de Ivan, o Terrível (1533-1584), o "Ataman" Ermak Timofeevitch partiu em uma expedição que faria a conquista a Sibéria para o Império Russo.

No outono de 1582, a expedição derrotou o Khan Kuchum e ocupou Isker, a capital do Canato da Sibéria.

No inverno de 1583, um destacamento, liderado por Bogdan Bryazga (ou, segundo outras fontes, Nikita Pan), marchou pelas margens do Rio Irtixe e passou pelas terras dos Mansis até alcançar os muros da cidade de Samarovo. Nesse contexto, os khantys, surpreendidos pelo ataque cossaco, se renderam.

Em 1584, fizeram um juramento de fidelidade ao Czar Teodoro I.

No outono de 1585, logo após a morte de Ermak, liderados por Ivan Mansurov fundaram a primeira cidade fortificada russa na Sibéria: Obskoy, na foz do Rio Irtysh, na margem direita do Rio Ob. As terras onde viviam os Mansis e os Khantys foram incorporadas ao Império Russo.

Depois o controle russo sobre essas regiões foi reforçado pela fundação das cidades de Pelym e Berezov, em 1592; e Surgut, em 1594.

Como resultado da expedição de Ermak, a Rússia conseguiu anexar a Sibéria.

Século XVII

No século XVII, em aliança com o Império Russo, lutaram contra tropas do Império Otomano e do Canato da Crimeia. Desse modo, em 1637, em conjunto com os Cossacos Zaporozhianos, capturaram a estratégica fortaleza otomana de Azov, que guardava a foz do Rio Don.

Em 1641, atuaram na defesa da Fortaleza de Azov.

Depois disso, os cossacos passaram a governar da região meridional do Rio Don como um protetorado do Império Russo. Em troca da proteção das fronteiras meridionais da Rússia medieval, os cossacos do Don receberam o privilégio de não pagar impostos e a autoridade do czar nas terras cossacas não era tão absoluta quanto em outras partes da Rússia.

Entre 1695 e 1696, liderados pelo Ataman Frol Minaev, participaram da campanha militar, contra o Império Otomano liderada por Pedro, o Grande (Czar entre 1682 e 1721), que retomou o controle da Fortaleza de Azov.

Em 1701, liderados por Maxim Frolov, participaram da Grande Guerra do Norte, juntamente com o exército russo sob o comando de Sheremetyev.

Redução da autonomia

Por outro lado, a partir de 1700, o Império Russo começou a reduzir a autonomia dos Cossacos do Don e, essa circunstância, causou a eclosão Revolta de Bulavin (1707-1708).

Em 1708, em represália à participação de uma parte dos Cossacos do Don na Revolta de Bulavin, Pedro, o Grande, reduziu drasticamente a autonomia dos cossacos.

Apesar disso, durante o século XVIII, os Cossacos do Don, continuaram a atuar como tropas irregulares, lideradas por seus Atamans, à serviço do Império Russo em várias campanhas militares, tais como:
 a campanha persa de 1722-1723;
 a Guerra Russo-Sueca 1741-1743; e
 a Guerra dos Sete Anos (1756-1763).

Além disso, participaram de inúmeras campanhas contra o Império Otomano, como por exemplo:
 em 1736, a retomada da Fortaleza Azov, na qual os Cossacos do Don foram liderados por Ivan Matveevich Krasnoshchekov, e o exército russo comandado pelo Marechal de Campo: Burkhard Christoph von Münnich;
 a Guerra Russo-Turca (1768–1774), a partir da qual o Império Russo passou a controlar o sul da Ucrânia, o norte do Cáucaso e a Crimeia, na qual os Cossacos do Don foram liderados pelos Atamans Alexei Ivanovich Ilovaisky e  Sebryakov; e o exército russo comandado por Piotr Rumiántsev Rumyantsev e Vasily Dolgorukov-Krymsky.

Em 1775, após a repressão da Revolta de Pugachev:
 foram eleitos 65 Cossacos do Don que se distinguiram em capacidades militares para integrar a escolta honorária da Imperatriz Catarina II; e
 o Príncipe Gregório Alexandrovich Potemkin estabeleceu a Chancelaria Militar no Don. Desse modo: os oficiais cossacos foram equiparadas em direitos aos oficiais do exército do Império Russo; o posto de coronel cossaco dava direitos à nobreza hereditária do Império Russo; e todos os cossacos do sexo masculino foram obrigados a prestar serviço militar.

A fronteira sul dos Cossacos do Don era o Rio Kuban, ao longo do qual foram construídas 4 fortalezas, 20 fortes menores, muitos postos com torres de vigia, que foram constantemente atacados por circassianos e nogais.

Em 1782, Alexander Suvorov derrotou a Horda Nogai com 16 companhias de infantaria, 16 esquadrões e 16 regimentos de Cossacos do Don comandados pelo Ataman Ilovaisky.

Em 1792, foi construída a Fortaleza de Krasnodar, que seria a base do Exército Cossaco do Mar Negro, que mais tarde seria conhecido como o Exército Cossaco de Kuban.

No dia 11 de dezembro de 1790, durante a Guerra Russo-Turca (1787–1792), o exército russo comandado por Alexander Suvorov, no qual estavam integrados 13.000 Cossacos do Don, comandados pelos Atamans Orlov e Platov, tomou a principal fortaleza turca em Izmail, localizada a 80 Km da foz do Rio Danúbio.

Em 1794, regimentos cossacos comandados pelos Atamans: Orlov, Sebryakov, Lashchilin, Yanov e Denisov, apoiaram o Império Russo durante a repressão contra a Revolta Polonesa de 1794.

Por outro lado, entre 1792 e 1794, parte dos Cossacos do Don se rebelou contra a Imperatriz Catarina II.

Entre abril e setembro de 1799, o General Alexander Suvorov comandou o exército russo na campanha italiana (nessa campanha o Império Russo integrava a Segunda Coligação contra a França e aliados), da qual participaram 8 regimentos de Cossacos do Don, comandados por Adrian Karpovich Denisov.

Em 1805, regimentos de Cossacos do Don, liderados pelos Atamans Sysoev e Khanzhenkov foram integrados ao corpo do exército russo comandado por Mikhail Kutuzov, que foi enviado, pelo Imperador Alexandre I, para ajudar o Imperador Francisco I (do Sacro Império Romano-Germânico) para lutar contra o Imperador Napoleão Bonaparte. Mas foram derrotados, em Austerlitz, na "Batalha dos Três Imperadores.

Entre 1806 e 1812 regimentos de Cossacos do Don, comandados pelos Atamans Denisov e Ilovaisky lutaram na Guerra Russo-Turca (1806–1812).

Entre 1808-1809, o regimento de Cossacos do Don, comandado pelo Ataman Kiselev lutou na guerra Guerra Russo-Sueca de 1808–1809, que resultou na transformação do território que, atualmente, corresponde à Finlândia em um Grão-Ducado que tinha como Grão Duque o próprio Czar da Rússia (união pessoal).

Em 1812, cerca de 50.000 Cossacos do Don, comandados por Matvéi Plátov, foram enviados para combater a invasão da Rússia por Napoleão. Na sequência, em 1813, participaram do "Batalha das Nações", nas proximidades de Leipzig e, no dia 18 de março de 1814, entraram em Paris e montaram acampamento nos Campos Elísios.

Entre 1914 e 1917, no contexto da participação do Império Russo na Primeira Guerra Mundial, mais de 100 mil Cossacos do Don integraram regimentos cossacos do exército russo.

Durante a Guerra Civil Russa

Por ocasião da eclosão da Revolução de Outubro de 1917, Alekséi Kaledín, o principal líder dos Cossacos do Don, se opôs aos bolcheviques. No entanto teve dificuldades de mobilizar um grande número de cossacos, pois muitos deles estavam desgastados com a Primeira Guerra Mundial, eram descontentes em relação ao Antigo Regime (czarismo) e tinham simpatias pelos bolcheviques. Desse modo sofreu derrotas militares e suas tropas ficaram muito reduzidas. Nesse contexto, cometeu suicídio no dia 11 de fevereiro de 1918. Deixou uma carta, na qual explicou que a decisão de cometer o suicídio decorreu de sua decepção pela "recusa dos cossacos em seguir seu ataman".

Após o suicídio de Kaledín, o Ataman Piotr Kharitonovich Popov passou a liderar os cossacos antibolcheviques.

Por outro lado, alguns cossacos se juntaram aos bolcheviques e, no dia 23 de janeiro de 1918, foi formado o Comitê Revolucionário Militar Cossaco, liderado por Fedor Grigorievich Podtelkov e Mikhail Vasilievich Krivoshlykov.

No dia 25 de fevereiro, um destacamento de cossacos vermelhos assumiu o controle de Novocherkassk (então a capital dos Cossacos do Don). Nesse mesmo dia, o Ataman Piotr Kharitonovich Popov, líder dos cossacos antibolcheviques Novocherkassk com uma tropa de 1727 combatentes em direção ao leste, para as estepes do Rio Sal (um afluente do Rio Don), para se reagrupar e esperar um momento oportuno para voltar a combater os bolcheviques.

Logo tiveram início desavenças entre os Cossacos do Don e os bolcheviques. Dentre os motivos da revolta estava o fato de que os bolcheviques apoiaram os camponeses não cossacos que queriam para de pagar alugueis pelas terras de cossacos. Desse modo, a partir do final de março, começaram a eclodir revoltas cossacas em várias aldeias da região do Rio Don. Os cossacos rebelados foram reforçados pelas tropas do Ataman Piotr Kharitonovich Popov, que retornaram da região das estepes do Rio Sal, desse modo, no dia 04 de maio de 1918, os soviéticos foram forçados a ser retirar de Rostov do Don e no dia 10 de maio, os Cossacos do Don ocuparam Novocherkassk, onde, a partir de 11 de maio, realizaram uma assembleia na qual foi eleito, no dia 16 de maio, o Ataman Piotr Nikolaevich Krasnov. No dia 18 de maio, essa assembleia foi encerrada com a proclamação de um estado independente na Região dos Cossacos do Don.

Em um desenvolvimento paralelo, no início de maio de 1918, no contexto da Primeira Guerra Mundial, a parte ocidental da Região dos Cossacos, incluindo as cidades de: Rostov do Don, Naquichevan do Don, Taganrog, Millerovo e Chertkovo; foi ocupada pela força expedicionária alemã, que já havia ingressado no território da Ucrânia em março, de acordo com um acordo assinado pela Rada Ucraniana com a Alemanha e o Império Austro-Húngaro. Nesse contexto, os Cossacos do Don conseguiram obter mais armas e munições em troca de alimentos.

Nesse contexto, a liderança da República Soviética do Don foi evacuada para Volgogrado e, posteriormente, para a Vila de Velikoknyazheskaya, onde continuou a existir até o final de junho.

Em janeiro de 1919, em resposta à aliança dos cossacos com o Exército Branco, o poder soviético deu origem a uma violenta política de descossaquização .

Na primavera de 1920, após a derrota do Exército Branco na Batalha de Yegorlyk (25 de fevereiro - 2 de março de 1920), muitos Cossacos do Don passaram a integrar o Exército Verde.

No período posterior à Guerra Civil Russa (1917-1923), era proibido o recrutamento dos cossacos para o Exército Vermelho, esse proibição somente foi abolida em 20 de abril de 1936, no entanto, continuava a ser vedado o acesso dos cossacos às escolas militares, nas quais eram formados os oficiais do Exército Vermelho.

Em pouco tempo, diversas unidades de cavalaria do Exército Vermelho passaram a ser qualificadas como unidades cossacas.

Colaboração com o nazismo

No início da Segunda Guerra Mundial, muitos dos Cossacos do Don estavam ressentidos contra o poder soviético devido à política de descossaquização e passaram a colaborar com o nazismo.

Dentre os primeiros cossacos a passar para o lado dos alemães, esteve o destacamento liderado por Nikolai Grigorievich Nazarenko que, em outubro de 1941, em uma batalha nas proximidades do Rio Mius, estando na segunda linha de defesa das tropas soviéticas atacou os homens da primeira linha e desertou para o lado dos alemães, desse modo, cerca de 80 cossacos passaram a integrar as tropas alemãs .

No segundo semestre de 1942, o exército alemão, no contexto da Segunda Guerra Mundial já ocupava boa parte do território onde viviam os "Cossacos do Don" . Nesse contexto foram formadas unidades militares cossacas aliadas ao exército alemão, principalmente a partir de outubro de 1942, quando foi realizada uma assembleia de lideranças cossacas em Novocherkassk. Esse processo foi inicialmente liderado por Sergei Vasilievich Pavlov, um ex integrante das forças cossacas antibolcheviques que vivia na União Soviética se ocultando das autoridades por meio de documentos falsos. Esse processo foi apoiado por Piotr Nikolaevich Krasnov, um importante líder dos cossacos antibolcheviques durante a Guerra Civil Russa (1917-1923) que, desde 1936, vivia na Alemanha.

No dia 25 de janeiro de 1943, Krasnov publicou um manifesto no qual convocava todos os cossacos a se rebelar contra os soviéticos para criar um estado cossaco, independente da Rússia, como um estado satélite da Alemanha Nazista.

Com o avanço do Exército Vermelho, os cossacos antisoviéticos se deslocaram para oeste de modo que, no final de 1943, se concentravam na região de Khmelnytsky. Em 10 de novembro de 1943, receberam do comando militar alemão a atribuição de policiar territórios na Ucrânia Ocidental, nas proximidades da aldeia de Valino e da cidade de Kamianets-Podilskyi. Em 10 de janeiro de 1944, começaram a se deslocar para Lviv.

No dia 8 de março de 1944, liderados por Pavlov, iniciaram outro deslocamento, em direção à região da cidade polonesa de Sandomierz. Nesse percurso combateram tropas soviéticas para evitar romper o cerco.

No dia 28 de abril de 1944, iniciaram outro deslocamento em direção à Bielorrússia, onde ficaram responsáveis pela vigilância em cidades como: Baránavichi, Slonim e Navahrudak, onde lutaram contra guerrilheiros soviéticos.

Em meados de julho de 1944, agora liderados por Semión Krasnov (sobrinho de Piotr Nikolaevich Krasnov), diante da ofensiva soviética (Operação Bagration) começaram a ser mover em direção às cidades polonesas de Zduńska Wola, Shiras e Sieradz (Polônia Central).

Em agosto de 1944, participaram da repressão contra a Revolta de Varsóvia.

Em 6 de julho de 1944, foi tomada a decisão de transferir parte dos cossacos antibolcheviques para o norte da Itália, onde combateram antifascistas italianos. No início de outubro, foram encaminhados para uma área nas proximidades da cidade de Tolmezzo (nordeste da Itália). No final da Segunda Guerra Mundial, o estima-se que entre de 25 e 35 mil cossacos se estabeleceram naquela região, incluindo mulheres, crianças e cossacos não combatentes, comandados pelo ataman Timofey Domanov .

No dia 30 de abril de 1945, as tropas alemãs na Itália decidiram se render. Nesse contexto, boa parte dos cossacos começou a se deslocar para Lienz, no sul da Áustria, onde chegaram no dia 10 de maio e se renderam às tropas britânicas no dia 18 de maio.

1ª Divisão de Cavalaria Cossaca da Wehrmacht

No dia 21 de abril de 1943, foi expedida a ordem para criar uma divisão de cavaria cossaca como parte da Wehrmacht.

No dia 25 de setembro, essa divisão foi enviada para a Croácia para auxiliar no combate contra guerrilheiros do Exército Popular de Libertação da Iugoslávia . Desse modo, participaram de diversas ações nos territórios da Sérvia, Croácia e da Bósnia.

No dia 3 de maio de 1945, quando perceberam que a vitória dos soviéticos era inevitável, começaram a se deslocar em direção à Aústria, com o objetivo de render-se para o Exército Britânico e não para o Exército Vermelho.

Repatriação

Em decorrência de acordos firmados durante a Conferência de Ialta, muitos dos cossacos, assim como também seus familiares, que colaboraram com os nazistas e se deslocaram para a Europa Ocidental foram repatriados para a União Soviética após a Segunda Guerra Mundial.

A partir da década de 1990

No dia 28 de junho de 1990, houve uma reunião em Moscou que fundou a União dos Cossacos da Rússia, da qual participaram 263 delegados e na qual: Alexander Martynov, um descendente dos Cossacos do Don, foi eleito como "Ataman" da União dos Cossacos da Rússia.

No dia 17 de novembro de 1990, foi realizado o Congresso dos Cossacos do Don, em Rostov sobre o Don, no qual Mikhail Mikhailovich Sholokhov, filho do escritor Mikhail Sholokhov foi escolhido como: "Ataman".

No dia 6 de outubro de 1991, foi realizada uma nova Assembleia dos Cossacos do Don, dessa vez em Novocherkassk. Nessa reunião, Mikhail Mikhailovich Sholokhov renunciou ao posto de "Ataman" foi substituído por Sergei Alekseevich Meshcheryakov. Nessa reunião, também foi deliberado que Novocherkassk seria a capital dos Cossacos do Don.

Nos dias 10 e 11 de outubro de 1992, foi realizada uma nova Assembleia dos Cossacos do Don, na qual, Vasily Ivanovich Kaledin foi escolhido como novo "Ataman".

Muitos cossacos passaram a defender:
 a transformação da Região do Rio Don em uma região autônoma especial da Rússia, sendo que essa região teria como base a região de Rostov e que também contaria com partes da região de Volgogrado (Rússia) e com as regiões de Donetsk e Lugansk (Ucrânia);
 o reconhecimento dos Cossacos do Don como um povo separado

Em 1992, alguns dos Cossacos do Don participaram de combates apoiando os separatistas (russos étnicos) durante a Guerra Civil da Transnístria.

No dia 16 de maio de 1993, ocorreu a celebração da restauração do monumento ao lendário Ataman e fundador da cidade de Novocherkassk: Matvéi Plátov, que fora destruído durante a descossaquização.

Nos dias 17 e 18 de julho de 1993, foi realizada, em Moscou, uma reunião do Círculo Supremo Unificador dos cossacos da Rússia e do exterior, na qual Viktor Nikolaevich foi eleito como: "Ataman Supremo" e Novocherkassk foi escolhida como a capital dos cossacos da Rússia e do exterior

No segundo semestre de 1993, Nikolai Ivanovich Kozitsin foi escolhido como o no "ataman" dos cossacos do Don.

Em 1994, surgiu uma divisão entre a liderança dos Cossacos do Don e as suas bases. Essa divisão se intensificou quando o "Ataman" Kozitsin assinou um Tratado de Amizade e Cooperação com Djokhar Dudaiev, chefe da República Chechena da Ichkeria.

Nesse contexto, em 19 de novembro de 1994, foi realizada, em Novocherkassk, uma Assembleia dos Cossacos do Don dissidentes, que elegeu: Pavel Alekseevich Baryshnikov e Gennady Petrovich Nedvigin como "Atamans".

Em 1996, Vyacheslav Khizhnyakov tornou-se o "Ataman" dos Cossacos do Don (substituindo Kozitsin), apoiado por autoridades oficiais no mais alto nível federal.

Em 2005, um escritório dos Cossacos do Don foi estabelecido em Krasnodar.

No dia 1º de setembro de 2010, Kirill (Cririlo), então Patriarca de Moscou e Toda Rússia, declarou que o Dia do Ícone da Mãe de Deus (1º de setembro) deveria ser um feriado dos cossacos ortodoxos.

Fragmentação

Depois da primeira cisão em 1994, surgiram diversas organizações que pretendiam unificar dos Cossacos do Don, sendo que dentre todas as organizações que tem esse propósito, duas merecem maior destaque:
 aquela que foi, até 2003, liderada pelo "Ataman" Nikolai Vasilyevich Fedorov (1901-2003), que combatera o Exército Vermelho durante a Guerra Civil Russa e fora líder dos cossacos anticomunistas no exterior; e, depois, por pelo "Ataman" Mikheev Yaropolk Leonidovich (1930-2019), nascido na Iugoslávia, filho de um cossaco anticomunista no exílio. Trata-se de uma associação com poucos integrantes, mas que tem sua importância pela qualidade de suas publicações sobre a história dos cossacos; e
 a "Sociedade Militar Cossaca" (VKO), que é apoiada pelo Governo da Federação Russa. Trata-se da organização que reúne os Cossacos "Registrados", ou seja, aqueles que estão no serviço público de acordo com a Lei Federal de 05 de dezembro de 2005 ("Sobre o Serviço Público dos Cossacos Russos") e que teve seu Estatuto aprovado pelo Decreto do Presidente da Federação Russa nº 612, de 17 de junho de 1997.

Guerra Civil no Leste da Ucrânia

Em 2014, muitos dos Cossacos do Don apoiaram os separatistas durante a Guerra Civil no Leste da Ucrânia (Donbass). Nesse contexto, os "Atamans" Nikolai Kozitsyn e Pavel Leonidovich Dremov lideraram a Guarda Nacional Cossaca e tentaram defender posições nas regiões de Lysychansk, Rubizhne e Sievierodonetsk, mas foram forçadas a se retirar.

Depois, se entrincheiraram na área de Stakhanov, Pervomaisk e Alchevsk.

No início de 2015, atacaram a cidade de Debaltseve.

Cossacos

Cossacos do Don


El Supercúmulo de Hidra-Centauro (SCL 128), o los supercúmulos de Hidra y Centauro, es un supercúmulo dividido en dos partes. Es el más cercano al Supercúmulo de Virgo, en el que se encuentra nuestro Grupo Local, y en él la Vía Láctea.
Incluye varios cúmulos de galáxias:
 En la parte de Centauro
 Cúmulo de Centauro (Abell 3526)
 Abell 3565
 Abell 3574
 Abell 3581
 En la parte de Hidra
 Cúmulo de Hidra (Abell 1060).
 Cúmulo de Antila

Aparte de los grupos centrales, que están entre 150 y 200 millones de años luz de distancia, varios grupos más pequeños pertenecen al grupo.

En las proximidades de este supercúmulo se encuentra el Gran Atractor, dominado por el Cúmulo de Norma (ACO 3627). Este cúmulo masivo de galaxias ejerce una fuerza gravitatoria grande, haciendo que toda la materia dentro de los 50 Mpc experimenta un flujo masivo de 600 km/s hacia el Cúmulo de Norma.

Este supercúmulo junto con el Supercúmulo de Virgo, Supercumulo Meridional y el Supercumulo del Centauro conforman el gran supercúmulo de galaxias Laniakea, que a su vez, pertenece al Complejo de Supercúmulos Piscis-Cetus.

Véase también
 Gran Atractor
 Anexo:Localización de la Tierra en el universo

Referencias

Enlaces externos
 Complete detail of Hydra Supercluster on atlasoftheuniverse.com
 Complete detail of Centaurus Supercluster on atlasoftheuniverse.com

Supercúmulos de galaxias

Supercúmulo Hidra-Centauro


Sebastião Sodré da Gama (Belém, 7 de novembro de 1883 - 29 de maio de 1951) foi um Matemático, que aos 20 anos de idade foi professor da Escola Politécnica do Rio de Janeiro e mais tarde tornou-se professor catedrático da cadeira Mecânica Racional.

Foi diretor no período de 1929 à 1951, do mais antigo Centro Astronômico em funcionamento da América do Sul, o Observatório Nacional. Uma importante instituição que foi criada em 1827, após a independência do Brasil, e que carrega consigo traços marcantes sobre a história da astronomia em nosso país.

Sua participação como diretor do Observatório Nacional, muito contribuiu para a instalação de duas estações magnéticas no Brasil, a  de Vassouras (1915 ), no Rio de Janeiro, e a Tatuoca(1957), no Pará.

Biografia

Sebastião Sodré da Gama nasceu na cidade de Belém, capital do Pará, no dia 07 de novembro de 1883, mas mudou-se ainda jovem para a cidade do Rio de Janeiro, onde foi  estudar na escola Politécnica da capital, graduando-se em Matemática.,

Carreira
Em 1925  foi nomeado professor catedrático em Cálculo de Variações e Mecânica Racional na Escola Politécnica, que está  localizada no Largo do São Francisco, no antigo prédio da Academia Real Militar, sendo incorporada  à Universidade do Rio de Janeiro.

Já Formado em matemática, e tendo como estudo a Teoria da Relatividade de Albert reformulou junto com Lelio I. Gama o ensino de Mecânica racional, inclusive introduziu na grade curricular os estudos de Cálculo Vetorial e de Análise Vetorial (SILVA, 2022, p 64).

Em 09 abril de 1929, Sebastião Sodré da Gama foi convidado pelo Ministro da Agricultura, Lira de Castro a assumir a direção do Observatório Nacional do Rio de Janeiro. Um ano antes da Revolução de 1930. Em função da piora da saúde de Henrique Morize em 1928, e em meio a um clima de adversidade e disputa que culminou na abertura de um inquérito administrativo entre Alix Correia de Lemos, astrônomo de reconhecida competência profissional, mas que era de uma personalidade severa e intransigente e Mário de Souza, engenheiro astrônomo e que tinha um temperamento oposto ao de Alix. Sua indicação foi a opção encontrada diante do impasse ( ARAUJO, 2022 p 143-144)

Também atuou nas pesquisas do programa de variação da latitude do Rio de Janeiro.

Em 1946, Sodré da Gama retoma suas atividade de docente  na Escola de Engenharia, mas permanece a frente da direção do Observatório Nacional, acumulando desta maneira dois cargos(docente e técnico).Essa acumulação de cargos busca amparo legal no artigo 185 da Constituição brasileira de 1946.(ARAUJO, 2022, p. 148)

Eclipsado pela ciência: controvérsias e contribuições
Apesar do contexto em que dirigiu o Observatório Nacional (1929 a 1951), ter sido marcado inicialmente pela crise de 1929, em que houve cortes orçamentários na política brasileira, e, portanto, no Ministério de Agricultura, Industria e Comercio, órgão este em que estava subordinado o Observatório Nacional, Sebastião Sodré da Gama contribuiu com o desenvolvimento da ciência no Brasil, dando continuidade as atividades e programas da Instituição.

Sua Indicação para assumir a direção do Observatório Nacional continua sendo uma incógnita para a história da ciência, pois com a morte do catedrático de Física Henrique Chales Morize(1908 à 1929) assumiu interinamente  a direção Alex Correa Lemes(1929), sendo sucedida em 09 de abril de 1929 por Sebastião Sodré da Gama.

Ao assumir a direção do Observatório Nacional, teve como principal força científica para cumprir as atividades neste espaço, o astrônomo Domingos Costa, que já fazia parte da equipe anterior, e foi idealizador do 1º observatório astrofísico no Brasil, um feito muito importante para a ciência.

Nesse ponto, Sebastião Sodré da Gama enormemente contribuiu e estimulou a criação de estações magnéticas, sobretudo mantendo cooperação com a International Polar Year Comission, culminando na criação da estação magnética provisória em uma ilha à foz do rio Amazonas.

Este fato se deve em consideração que o Brasil por ser um país muito grande em extensão territorial, era relevante a possibilidade da existência de recursos minerais, por isso exigia-se uma intensificação de trabalhos de levantamento magnético do país, e objetivava-se a localização de depósitos minerais de ferro ou camadas poríferas

Há uma grande lacuna escrita sobre as atividades científicas de Sebastião Sodré da Gama, e poucos trabalhos citam com profundidade acerca de sua biografia e carreira de cientista. Talvez pelo fato de ter sido uma pessoa não pertencente ao círculo  de trabalho e pesquisa de  cientistas renomados do Observatório Nacional, liderados sobretudo pelo astrônomo Henrique Charles Morize(1908-1929), ou pelo fato de inicialmente ter sido um nome indicado pelo poder  da espada por força da Republica e de seus governantes, desde o governo provisório até a era Vargas com a Republica populista, assumido desta feita a por 22 anos a direção de uma importante instituição não negando o sistema autoritário e populista; ou ainda por pautar suas decisões pela necessidade de não ir de encontro aos superiores da época, o que de certa forma salvaguardou a instituição, assim como o fez Morize quando foi diretor. Mantendo desta feita, um estilo que perdurou por várias sucessões no Observatório Nacional.(SILVA, 2022. p 64-65)

Contribuições
O Observatório Magnético no Norte do Brasil- Estação Tatuoca-TTB, foi um posto avançado do Observatório Nacional que ampliou seu campo de pesquisa em magnetismo terrestre.

Sua história da estação Magnética está localizada em uma ilhota, na Baia do Guajará, em Belém-Pará e teve início em 1933 de maneira temporária por ocasião do Plano Diretor de Sebastião Sodré da Gama, sendo inaugurada em  1957 na gestão de Lelio Gama.

Em 1936, Sebastião da Gama apresentou um projeto de reestruturação do Observatório Nacional ao Ministro da Educação e Saúde, Gustavo Capanema, que por sua vez, o encaminhou a Getúlio Vargas por meio do processo 10187/36, sendo  aprovado em 1937 com o título "Reforma do Observatório Nacional", uma boa estratégia para o golpe do Estado Novo, mas em 1940 acabaria por ser dissolvido.(ALENCAR E CARVALHO, 2019)

Homenagens
Merece um destaque a Lei N° 6.149, de 23 de  julho de 1998,  que após estatuída pela Assembleia Legislativa do Estado do Pará, denominou  o título do Planetário de Belém "SEBASTIÃO SODRÉ DA GAMA". Um museu de configuração importante para a Amazônia paraense.

Morte
Sebastião Sodré da Gama faleceu em 29 de maio de 1951, no Rio de Janeiro, aos 68 anos.

Referências bibliográficas

ALENCAR, Renan de Melo; CARVALHO, Kassio Lisboa de. O Observatório Nacional do Rio de Janeiro e a estação magnética de Tatuoca no estado do Pará (1933-1972): Um relato sobre a implantação de uma estação magnética internacional no estado do Pará. Caderno Brasileiro de Ensino de Física, v. 36, n. 3, p. 859-884, dez. 2019.

ARAUJO, Fabio Ferreira de. Contribuições de Lélio Gama no processo de Construção de uma nova identidade para a ciência no Brasil. Rio de Janeiro, 2019. Tese - Universidade Federal do RJ. Instituto de Matemática, Programa de Pós-Graduação em Matemática.

BELÉM DO PARÁ. LEI Nº N° 6.149, de 23 de  julho de 1998.Institui o nome do Planetário de Belém de "Sebastião Sodré da Gama". Assembleia Legislativa do Estado do Pará- Belém do Pará, 1998: Disponível em www.planalto.gov.br. Último acesso em 15/06/22.

VIDEIRA, Antônio Augusto Passos, História do Observatório Nacional: a persistente construção de uma identidade científica, Rio de Janeiro: Observatório Nacional, 2007

Naturais de Belém (Pará)
Matemáticos do Pará

Sebastião Sodré da Gama


The Chant Royal is a poetic form that is a variation of the ballad form and consists of five eleven-line stanzas with a rhyme scheme  and a five-line envoi rhyming  or a seven-line envoi  (capital letters indicate lines repeated verbatim). To add to the complexity, no rhyming word is used twice It was introduced into French poetry in the 15th century by Christine de Pizan and Charles d'Orléans and was introduced into England towards the end of the 19th century as part of a general revival of interest in French poetic forms. The complexity of the form caused William Caswell Jones to describe it as "impractical" for common use  The Chant Royal was the most complicated form of poetry in Northern France during the 15th century, though not as complex as the sestina, which was more popular in Southern France. The form was often used for stately, or heroic subjects.

An example
The Dance of Death
After Holbein
"Contra vim Mortis
Non est medicamen in hortis."

He is the despots' Despot. All must bide,
Later or soon, the message of his might;
Princes and potentates their heads must hide,
Touched by the awful sigil of his right;
Beside the Kaiser he at eve doth wait
And pours a potion in his cup of state;
The stately Queen his bidding must obey;
No keen-eyed Cardinal shall him affray;
And to the Dame that wantoneth he saith--
"Let be, Sweet-heart, to junket and to play."
There is no King more terrible than Death.

The lusty Lord, rejoicing in his pride,
He draweth down; before the armed Knight
With jingling bridle-rein he still doth ride;
He crosseth the strong Captain in the fight;
The Burgher grave he beckons from debate;
He hales the Abbot by his shaven pate,
Nor for the Abbess' wailing will delay;
No bawling Mendicant shall say him nay;
E'en to the pyx the Priest he followeth,
Nor can the Leech* his chilling finger stay . . . [doctor]
There is no King more terrible than Death.

All things must bow to him. And woe betide
The Wine-bibber,--the Roisterer by night;
Him the feast-master, many bouts defied,
Him 'twixt the pledging and the cup shall smite;
Woe to the Lender at usurious rate,
The hard Rich Man, the hireling Advocate;
Woe to the Judge that selleth Law for pay;
Woe to the Thief that like a beast of prey
With creeping tread the traveller harryeth:--
These, in their sin, the sudden sword shall slay . . .
There is no King more terrible than Death.

He hath no pity, -- nor will be denied.
When the low hearth is garnished and bright,
Grimly he flingeth the dim portal wide,
And steals the Infant in the Mother's sight;
He hath no pity for the scorned of fate:--
He spares not Lazarus lying at the gate,
Nay, nor the Blind that stumbleth as he may;
Nay, the tired Ploughman,--at the sinking ray,--
In the last furrow,--feels an icy breath,
And knows a hand hath turned the team astray . . .
There is no King more terrible than Death.

He hath no pity. For the new-made Bride,
Blithe with the promise of her life's delight,
That wanders gladly by her Husband's side,
He with the clatter of his drum doth fright.
He scares the Virgin at the convent grate;
The Maid half-won, the Lover passionate;
He hath no grace for weakness and decay:
The tender Wife, the Widow bent and gray,
The feeble Sire whose footstep faltereth,--
All these he leadeth by the lonely way . . .
There is no King more terrible than Death.

Envoi
Youth, for whose ear and monishing of late,
I sang of Prodigals and lost estate,
Have thou thy joy of living and be gay;
But know not less that there must come a day,--
Aye, and perchance e'en now it hasteneth,--
When thine own heart shall speak to thee and say,--
There is no King more terrible than Death.

—Austin Dobson

References

External links

Poetic forms
French poetry

Chant royal