The Territory of Montana was an organized incorporated territory of the United States that existed from May 26, 1864, until November 8, 1889, when it was admitted as the 41st state in the Union as the state of Montana.

Original boundaries

The Montana Territory was organized out of the existing Idaho Territory by Act of Congress and signed into law by President Abraham Lincoln on May 26, 1864. The areas east of the Continental Divide had been previously part of the Nebraska Territory and Dakota Territory and had been acquired by the United States in the Louisiana Purchase.

The territory also included a portion of the Idaho Territory west of the continental divide and east of the Bitterroot Range, which had been acquired by the United States in the Oregon Treaty, and originally included in the Oregon Territory. The part of the Oregon Territory that became part of Montana had been split off as part of the Washington Territory.

The boundary between the Washington Territory and Dakota Territory was the Continental Divide (as shown on the 1861 map); however, the boundary between the Idaho Territory and the Montana Territory followed the Bitterroot Range north of 46°30′ north (as shown on the 1864 map). This change was due in part to Congress unifying the area with the creation of Idaho Territory in 1863, coupled with the subsequent political maneuvering of Sidney Edgerton, soon to be the first Territorial Governor of Montana, and his allies in the Congress. They successfully implemented the boundary change that won the Flathead and Bitterroot valleys for Montana Territory. The Organic Act of the Territory of Montana defines the boundary as extending from the modern intersection of Montana, Idaho, and Wyoming at:
The forty-fourth degree and thirty minutes of north latitude; thence due west along said forty-fourth degree and thirty minutes of north latitude to a point formed by its intersection with the crest of the Rocky Mountains; thence following the crest of the Rocky Mountains northward till its intersection with the Bitter Root Mountains; thence northward along the crest of the Bitter Root Mountains to its intersection with the thirty-ninth degree of longitude west from Washington; thence along said thirty-ninth degree of longitude northward to the boundary line of British possessions.

Upon the establishment of the Wyoming Territory in 1868, an enclave of Dakota Territory known as Lost Dakota was accidentally created. This error was overlooked by the federal government until 1873, when it was annexed and thereby incorporated into Gallatin County, Montana. The Montana Territory was admitted to the Union as the State of Montana on November 8, 1889.

Government
The act of Congress of 1864 creating Montana, known as the Organic Act, prescribed a somewhat standard organization for the territorial government of Montana.  It established executive, judicial, and legislative branches of government, however, the federal government held a dominant role in administering the new territory.  Particularly, the Congress reserved the right to nullify any laws passed by the citizen-elected territorial legislature.  The President of the United States appointed the most powerful positions in the territory, including a governor, secretary of the territory, and three members of the territorial supreme court, with the advice and consent of the U.S. Senate.  The citizens of the territory elected a legislative assembly, consisting of a Council and House of Representatives, which together created the laws for the territory.  Citizens also elected a lone delegate to Congress as strictly an advisor to the U.S. House of Representatives; a territorial delegate was not permitted to vote.  The territorial government was meant to provide a training ground for a future move to statehood, allowing time for an area's institutions to mature and populations to grow.

Executive

Governor
The governor served a four-year term, unless removed by the President.  Duties of the office included 1) the faithful execution of the laws, 2) to serve as the commander-in-chief of the militia, and 3) to serve as the superintendent of Indian affairs.  The governor also had to approve or veto laws within three days of passage by the territorial legislative assembly.

 Parties
Dem Democratic
Rep Republican

Secretary of the territory
The secretary of the territory served a four-year term, unless removed by the President.  Duties of the office included 1) the recording of all laws and proceedings of the legislative assembly and the acts of the governor, 2) the transmission of copies of the laws and journals of the legislative assembly to the President and the leaders of Congress, and 3) the transmission of executive proceedings and correspondence twice a year to the President.  Importantly, the secretary also served as acting governor in case of the death, removal, resignation, or absence of the governor from the territory.

 Parties
Dem Democratic
Rep Republican

Congressional delegation
The eligible citizens of Montana Territory voted for a delegate to Congress, electing them to a two-year term.  The territorial delegate had a seat in the House of Representatives and, as any other representative, participated in debates, yet they did not have the right to vote.  During the time Montana was a territory, some delegates to Congress were allowed to sit on select committees and even standing committees of the House, yet as on the floor of the House, they were not permitted to vote.

 Parties
Dem Democratic
Rep Republican

See also

History of Montana
Bibliography of Montana history
Historical outline of Montana
List of people in Montana history
Montana in the American Civil War
State of Montana
Territorial evolution of Montana
Timeline of Montana history
Timeline of pre-statehood Montana history
Timeline of Billings, Montana

Notes

References

Former organized territories of the United States
History of Montana
History of the American West
History of the Rocky Mountains
History of the Northwestern United States

1889 disestablishments in the United States

Montana Territory


Bekæmp Rotten er en propagandafilm instrueret af Valdemar Lauritzen efter manuskript af Mogens Skot-Hansen.

Handling
Propagandafilm for effektiv bekæmpelse af rotten.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1941

Rotter
Propagandafilm fra Danmark

Bekæmp Rotten


7301 Matsuitakafumi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7301 Matsuitakafumi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Yakiimo de Akira Natori și Takeshi Urata. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,59 ua, o excentricitate de 0,22 și o înclinație de 9,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

7301 Matsuitakafumi


Le Bintang Sakti (en français : Étoile magique) est un titre honorifique, décerné par le gouvernement de la République d'Indonésie pour honorer le courage d'un soldat qui a fait plus que son devoir dans les opérations militaires. La décoration a été officiellement créée en 1958. Cette étoile est de niveau inférieur à l'Ordre de Mahaputera et ne comporte pas de classes différenciées.

Le Bintang Sakti est décerné à ceux qui font preuve d'un courage et d'un héroïsme extraordinaires, qui vont au-delà de leur devoir dans le cadre des opérations militaires. Cette étoile peut également être donnée aux civils qui remplissent ces conditions. Le récipiendaire de cette étoile a le droit d'être enterré dans le cimetière des héros. En tant que Grand-maître de l'ordre, le président de l'Indonésie devient automatiquement récipiendaire de cette marque d'honneur.

Description
Le Bintang Sakti se présente sous la forme d'une étoile à sept branches en métal argenté. Au milieu de l'étoile se trouve l'inscription « MAHAWIRA ». En sanskrit, ce mot a le sens de « Le Plus Courageux ». Ce mot est flanqué d'une branche de grains de riz sur le côté gauche, et de coton sur le côté droit. Les lauréats de ce prix recevront des étoiles sous forme de colliers, de plaques et de miniatures.

Liste des récipiendaires

Notes et références

Bibliographie

Liens externes

Voir aussi
 Liste d'ordres civils et militaires

Liens internes

Décoration militaire indonésienne

Bintang Sakti


Juan Martínez Moreno puede referirse a:

 Juan Martínez Moreno (1919-1998), químico y profesor de universidad.
 Juan Martínez Moreno (1966- ), guionista y director de cine y televisión.

Juan Martínez Moreno


طائرة دي سي 3 التابعة لشركة طيران ويسترن ايرلاين رحلة رقم 3 المتجهة من إنديانابوليس، إنديانا إلى بوربانك، لوس أنجليس بتاريخ 16 يناير 1942، وقد حطت في طريقها على قاعدة مطار عسكري لإعادة تعبئة الوقود، وأقلعت بجو صاف ولكنها بعد 23 دقيقة اصطدمت بقمة جبل بالقرب من جبل بوتوسي، 30 ميلا جنوب شرق لاس فيجاس. جميع الركاب البالغ عددهم22 قد ماتوا جراء الحادث.

مراجع

انظر أيضا
 قائمة حوادث الطائرات المدنية

مصادر خارجية
 وصف لحادث رحلة رقم 3

نيفادا في 1942
أحداث يناير 1942
تاريخ مقاطعة كلارك (نيفادا)
حوادث طيران بسبب خطأ في تحكم الطائرة
حوادث طيران في الولايات المتحدة في 1942
حوادث طيران في الولايات المتحدة
وفيات حسب الشخص في الولايات المتحدة
حوادث طائرات بسبب خطأ الطيار
حوادث طائرات في نيفادا
أحداث في مقاطعة كلارك، نيفادا

تي دابليو إيه الرحلة 3


Bíreš ist der Familienname folgender Personen:
 Adrián Bíreš (* 1969), tschechoslowakischer Skirennläufer
 Andrej Bíreš (* 1993), slowakischer Eishockeyspieler
 Marián Bíreš (* 1964), tschechoslowakischer Skirennläufer

Bíreš


Ölüm Korkusu, 1958 ABD yapımı gerilim filmidir. Özgün adı Vertigo (İng. baş dönmesi) olan film 2 Ocak 1961'de Türkiye'de sinemalarda gösterime girmiştir.

Fransız yazarlar Pierre Boileau ve Thomas Narcejac'ın 1954'te birlikte yazdıkları D'entre les morts adlı romandan uyarlanan filmi Alfred Hitchcock yönetmiş, başlıca rollerini James Stewart, Kim Novak ve Barbara Bel Geddes paylaşmışlardır.

"Vertigo", 1989 yılında Kongre Kütüphanesi tarafından "kültürel, tarihi ve estetik olarak önemli" filmler arasına seçilerek ABD Ulusal Film Arşivi'nde muhafaza edilmesine karar verilmiştir.

Konusu
San Francisco polislerinden Dedektif Scottie Ferguson (James Stewart) bir suçluyu kovalarken damdan düşen ortağını kurtaramaz ve kendisinde yükseklik korkusu başlar. Polisliği bırakan ve özel dedektif olan Scottie'yi, eski okul arkadaşı Gavin Elster karısını takip etmesi için tutar. Scottie, genç kadının peşinden San Francisco'ya döner. Arkadaşının anlattıklarına göre eşi bazen sanki içine kapanıyor, alışık olmadık davranışlar sergiliyordur. Scottie arkadaşının karısı Madeleine'i (Kim Novak) izlemeye başlar. Gerçekten de kadın garip davranmakta, bir resim müzesindeki özel bir resim önünde, resme bakarak saatlerini geçirmektedir. Dedektif resimdeki kişinin geçen yüzyılda yaşayan bir asilzade kadın olduğunu öğrenir. Madeleine ise tamamen bu kadını kendine örnek almakta onun gibi giyinmekte, onun gibi olmaya çalışmaktadır, hatta onun yaptığı gibi intihar etmek istemektedir! Scottie olaylara derinlemesine inince kendi akıl sağlığı da bozulmaya başlar ama sorunu da çözmeyi başarır.

Film Hakkında Bilgiler

Vertigo, tıpta baş dönmesi demektir. Film Pierre Boileau ve Pierre Ayraud tarafından yazılan "D'Entre Les Morts" isimli bir kitaptan sinemaya aktarılmıştır. Film çıktığı dönemde pek olumlu yorumlar alamasa da daha sonradan özellikle de film eleştirmenlerince sinema tarihinin en önemli filmleri arasına girmiştir ve AFI En İyi 100 Film Listesi'nde 1988 yılında 62. sırada iken 2007 yılındaki listede 52. sıraya yükselmiştir. Filmde kullanılan, geri giden kameranın zoom yapması tekniği, sinema tarihine Vertigo Hareketi olarak geçmiş ve günümüzde oldukça moda olmuştur. Alfred Hitchcock başrol için Kim Novak'ı seçmesinin nedenini şöyle açıkladı: "Masum ve klas suratının altında yatan fahişe ruh ifadesine sahip olması." Filmdeki plaj sahnesi 2002 yılında filmlerdeki "gelmiş geçmiş en şık sahne" unvanı almıştır. Vertigo'nun En İyi Sanat Tasarımı ve En İyi Ses dallarında ikide Akademi Ödülü adaylığı bulunmaktadır.

Adlandırma
Hitchcock'un bu 1958 tarihli filminin İngilizce özgün adı baş dönmesi anlamına gelen Vertigo'dur. Film çevrildikten 2,5 yıl sonra 2 Ocak 1961'de Türkiye'de Ölüm Korkusu adıyla sinemalarda gösterime girmişti (İstanbul Konak sineması). Filmin başrol oyuncularından James Stewart'ın filmde bir anksiyete bozukluğu vardır. Yüksek yerlerde bulunmaktan aşırı derecede korku ve endişe duyar, yüksek binalara çıktığında başı döner. Yani bir tür "yükseklik korkusu" vardır. Bu nedenden olsa gerek filmin Türkçe adı bazı internet sitelerinde yanlış olarak Yükseklik Korkusu şeklinde yazılmıştır. Oysa o tarihlere ait gazete ve dergi arşivlerinde ve sinema kitaplarında film bu isimle anılmaz.

Bir de Amerikalı komedyen Mel Brooks'un, Hitchcock'un söz konusu bu filminin parodisini yaptığı 1977 tarihli High Anxiety filmi vardır. Bu film 1982'de Türkiye'de özgün adının tam çevirisiyle, yani Yükseklik Korkusu adıyla gösterime girmiştir. Filmin adlandırılmasındaki karışıklık buradan da kaynaklanıyor olabilir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Vertigo, IMDB
 hitchcock.tv
 Türkçe bir inceleme
 www.iskenderiye.com
 Amerikan Film Enstitüsü En İyi 100 Film Listesi

1958 çıkışlı filmler
1950'lerde psikolojik gerilim filmleri
Alfred Hitchcock'un yönettiği filmler
Amerika Birleşik Devletleri Ulusal Film Arşivi filmleri
Konusu San Francisco'da geçen filmler
Kurguda intihar
İntihar ile ilgili filmler
Paramount Pictures filmleri
San Francisco'da çekilmiş filmler
Samuel A. Taylor'ın senaryosunu yazdığı filmler
Bernard Herrmann'ın müziğini yaptığı filmler
Amerika Birleşik Devletleri dedektif filmleri
Amerika Birleşik Devletleri psikolojik gerilim filmleri
Amerika Birleşik Devletleri romantik gerilim filmleri
1950'lerde İngilizce filmler

Ölüm Korkusu (film, 1958)


El Giro del Lago Maggiore (oficialmente: Giro del Lago Maggiore "GP Knorr") también llamado Gran Premio Brissago, fueron varias carreras ciclistas suizas, masculinas y femenina, disputada en los alrededores del lago Mayor (en la frontera con Italia) en el mes de marzo. Su "apellido" en el nombre oficial se debió al patrocinio de Knorr.

Se corrieron diferentes ediciones masculinas élites aisladas desde 1961 hasta que en 1982 ascendió al profesionalismo. Aunque fue habitual que se disputase en una sola etapa hubo otras ediciones que fue carrera por etapas e incluso en contrarreloj en 1990. Tradicionalmente fue una carrera de categoría 1.5 (última categoría del profesionalismo) hasta la creación de los Circuitos Continentales UCI en 2005 cuando formó parte del UCI Europe Tour, dentro de la categoría 1.2 (igualmente última categoría del profesionalismo) siendo su última edición en el 2006.

A pesar de la desaparición de la masculina profesional hasta el 2009 se siguieron disputando otras carreras de similares características en diferentes categorías inferiores masculinas como una carrera femenina sin limitación de edad pero de menor kilometraje. La femenina se llamó con el nombre de Gran Premio Brissago-Lago Maggiore; anteriormente Gran Premio Brissago y ''Giro del Lago Maggiore "GP Knorr''". La femenina también fue profesional en los años 2008 y 2009 en la categoría 1.2 (última categoría del profesionalismo) antes fue amateur y siempre tuvo entre 100 y 80 km menos que la masculina profesional.

Siempre tuvo inicio y final en Brissago.

Estuvo organizada por el Velo Club Brissago.

Palmarés

Masculino
En amarillo: edición amateur.

Femenino

Palmarés por países

Referencias

Enlaces externos
 Giro del Lago Maggiore masculino (sitiodeciclismo.net)
 Giro del Lago Maggiore masculino (cqranking.com)
 Giro del Lago Maggiore masculino (memoire-du-cyclisme.net)
 G. P. Brissago femenino (sitiodeciclismo.net)
 Giro del Lago Maggiore "GP Knorr" femenino (sitiodeciclismo.net)
 Giro del Lago Maggiore femenino (cqranking.com)

Lago Maggiore
Lago Maggiore
Lago Maggiore
Lago Maggiore
Lago Maggiore

Giro del Lago Maggiore


Compresoarele centrifugale, uneori numite compresoare radiale, sunt o subclasă de turbomașini  dinamice cu simetrie radială. Compresoarele dinamice mai includ subclasa compresoarelor axiale.

Compresoarele dinamice realizează o creștere a presiunii prin creșterea energiei/vitezei cinetice la un flux continuu de fluid prin rotor paletat. Această energie cinetică este apoi transformată într-o creștere a  energiei potențiale de presiune/presiunii statice prin încetinirea fluxului printr-un difuzor.

Note

Bibliografie
, Termotehnică și mașini termice, EDP, București, 1978''
Compresoare

Compresor centrifugal


جابر بكسر الباء والراء، قرية زراعية عامرة ملاصقة لبادية كوخرد الجنوبية، تابعة لناحية كوخرد  (بالفارسية: بخش كوخرد)  من توابع مدينة بستك في محافظة هرمزگان في جنوب إيران.

حدود جابر
من الشمال: نهر مهران، ومن الجنوب هضبة جابر، وسلسلة جبال الجنوب المسمى بــ« کوه زیر »، ومن  الغرب قرية كلكادي، ومن الشرق تنتهي بـقرية باغ زرد.

سبب التسمية

سبب التسمية: قيل رحا جابر: منسوب إلى رجل اسمه جابر كان يقطن في تلك المنطقة، قيل أيضاً انه كان يملك « رحا » أي (الطاحونة) جمع:(الطواحين)، وكان يطحن البر والشعير للناس. والرحا: يتكون من قطعتين احداهما توضع على الأرض والأخرى توضع عليها، وهما صخرتان مستديرتان وتطحن بهما البر والشعير والجبوب.

مراجع

 ورد شعراً :

  يقول الشاعر  الكبير راستی  في هذه الأبيات الجميلة بالفارسية :

الزراعة في جابر
وجابر ضيعة زراعية تقع في شمال هضبة جابر، بها سهول واسعة، بها مزارع نخيل، وآبار عذبة، وبيوت قديمة مبنية من الطين المسلح بالتبن، ويوجد بها بعض الأشجار  الضخمة كالسدر، والغاف، والسمر والجز، وجابر اشتهرت بكثرت المزروعات وأشجار النخيل، ومنها يحمل في الوقت الحاضر التمر ومشتقاته إلى  كوخرد. كذلك بها بركتان لحفظ مياه الأمطار، وبعض الآبار الارتوازية القديمة.

المصادر والمراجع
 الكوخردى، محمد،  بن يوسف، (كُوخِرد حَاضِرَة اِسلامِيةَ عَلي ضِفافِ  نَهر مِهران kookherd، an Islamic District on the bank of Mehran River) الطبعة الثالثة ،دبى: سنة 1997 للميلاد.
 محمدیان، کوخردی، محمد، " «به یاد کوخرد» "، ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2002 میلادی.(فارسي)
 سلامى، بستكى، احمد.  (بستک در گذرگاه تاریخ)  ج2 چاپ أول، 1372 خورشيدى.
 عباسی، قلی، مصطفی،  «بستک وجهانگیریه»، چاپ أول، تهران : ناشر: شرکت انتشارات جهان معاصر، سال 1372 خورشیدی.
 محمدیان، كوخردى، محمد،  (شهرستان بستک وبخش کوخرد)   ، ج1. چاپ أول، دبی: سال انتشار 2005 میلادی.
 بالود، محمد.  (فرهنگ عامه در منطقه بستک)   ناشر همسايه، چاپ  زيتون، انتشار سال 1384  خورشیدی.
 بنى عباسيان، بستكى، محمد اعظم،   « تاريخ جهانگيريه»  چاپ تهران، سال 1339 خورشيدى.
 بختيارى، سعيد،،   « اتواطلس إيران » ، "  مؤسسه جغرافيايى وكارتگرافى گيتا شناسى،  بهار 1384 خورشيدى

انظر أيضاً
  كوخرد حاضرة إسلامية على ضفاف نهر مهران
  موقع  جـابـر على: Google Maps

وصلات خارجية
 الادارية لمحافظة هرمزگان
 الادارية لمحافظة هرمزگان (بلده كوخرد)

بلدة كوخرد
مدن إيران

جابر (كوخرد)


Alexander Dmitrijewitsch Tschutschelow (; * 26. April 1933 in Tallinn, Estland; † 1. Januar 2017) war ein sowjetischer Segelsportler.

Werdegang

Tschutschelow war für Kalev Tallinn aktiv. Bei den Finn-Dinghy-Weltmeisterschaften 1959 belegte er den siebten Platz. Ein Jahr später errang Tschutschelow die Silbermedaille bei den Olympischen Spielen in Rom hinter dem Dänen Paul Elvstrøm. Es folgte ein fünfter Rang bei den Weltmeisterschaften 1961 und den Europameisterschaften 1963. Nachdem er 1964 sowjetischer Meister geworden war, belegte er bei den Olympischen Spielen in Tokio den zwölften Rang. Später wechselte er die Bootsklasse von Finn-Dinghy zu Soling, in der er 1974 und 1975 den sowjetischen Meistertitel holte.

Weblinks

 Sportliche Erfolge und Foto (estnisch)

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1960
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1964
Olympiateilnehmer (Sowjetunion)
Regattasegler (Sowjetunion)
Sowjetbürger
Este
Geboren 1933
Gestorben 2017
Mann

Alexander Tschutschelow


Der Palast des Sardars war die Residenz des Khanats Jerewan. Heute steht die Jerewaner Brandy-, Wein- und Schnapsfabrik Ararat auf dem Gelände des Palastes.

Der Palast wurde 1819, neun Jahre vor Abtretung der Region an das Russische Kaiserreich, vollendet. Viele Inschriften waren aus dem 18. Jahrhundert und bestanden aus Zitaten persischer Gedichte oder Lobgedichten auf Feth-Ali-Schah und den letzten Sardar des Khanats, Hussein-Kuli-Chan. Die Palast-Moschee war mit einer langen Inschrift verziert, in welcher eine Elegie Muchtaschems auf Morde in Kerbela wiedergegeben war.

In den 1850er Jahren, unter russischer Herrschaft, kamen an den restaurierten Palast vier große (1 m × 2 m) Öl-Porträts des aserbaidschanischen Künstlers Mirza Kadim Erivani.

Galerie

Weblinks

Einzelnachweise

Palast
Bauwerk in Jerewan
Abgegangenes Bauwerk in Armenien
Erbaut in den 1810er Jahren

Palast des Sardars


Laura Štefanac  (Zagreb, 1. srpnja 1998.) hrvatska je atletičarka, natjecateljica u svima četirima bacačkim disciplinama: bacanju kugle, koplja, kladiva i diska.

Osvajačica je triju zlata i triju srebra s Europskih juniorskih prvenstva u atletici gluhih i nagluhih osoba i bronce sa seniorskog ranga istog natjecanja.

Životopis
Laura je rođena 1. srpnja 1998. u Zagrebu potpuno gluha. Nakon dvogodišnjih pretraga, ugrađena joj je umjetna pužnica u svibnju 2001.

S osam godina upisala se u osnovnu školu, gdje je prepoznata kao iznimno nadarena učenica. Pohađala je zagrebačku Športsku gimnaziju.

Isprva se bavila tenisom, ali nakon školskog natjecanja u atletici primljena je u atletski klub Agram. Kratko vrijeme je trčala, nakon čega se prebacila na bacačke discipline, u kojima je bila spretnija i uspješnija.

Hrvatski sportski savez gluhih, 2014. godine, poziva je u svoje redove, te se kao jedina članica Hrvatske reprezentacije, na Europskom juniorkom atletskom prvenstvu gluhih, u Trabzonu, okitila zlatnom medaljom u bacanju koplja i dvama srebrima, u kugli i disku. Na Europskom seniorskom prvenstvu gluhih 2015. godine, u Poljskoj, osvaja broncu u bacanju koplja.

Izvori

 www.atletskiklubagram.hr - Laura Štefanac

Hrvatski bacači diska
Hrvatski bacači koplja
Hrvatski bacači kugle
Hrvatski bacači kladiva
Životopisi, Zagreb

Laura Štefanac


مسجد باب المردوم أو مسجد نور المسيح (mezquita de Cristo de la Luz) هو من أقدم معالم طليطلة. تم بناؤه سنة 390 هـ الموافق 999 ميلادية. بعد استرداد المدينة من قبل المسيحيين سنة 1085 م، حوّل المسجد إلى كنيسة تسمى نور المسيح.

المسجد بناء مربع الشكل (7,74م 8,60xم) مقسم إلى 3 أرواق بواسطة 4 صفوف من الأقواس, الكل تحت تسعة قبب مسندة إلى صفوف الأقواس الحدوية (على شكل حدوة الفرس, التي تعد من أهم خصوصيات الطابع المعماري الأندلسي ذات الأصل القوطي) المرتكزة على 4 أعمدة وسطية. القبة الوسطية مرتفعة عن باقي القبب ومزودة بنوافذ جانبية تسمح بدخول الضوء إلى البناء. الواجهة الرئيسية للمسجد متكونة من ثلاثة مستويات:
 الأول يحتوي على الأبواب الثلاث للمسجد.
 في الثاني نجد سلسلة من الأقواس الحدوية العمياء المتعانقة.
 المستوى الثالث متكون من مشربية مبنية بالآجور فوقها المخطوط المشهور٫ الذي يسمح بتأريخ سنة إنشاء المسجد. الكتابة بالخط الكوفي نصها «بسم الله الرحمن الرحيم، أقام هذا المسجد أحمد بن حديدي من ماله ابتغاء ثواب الله فتم بعون الله على يد موسى بن علي البناء وسعادة فتم في المحرم سنة تسعة وثلث مائة».

البناء يعد من أجمل شواهد الفن الأموي في الأندلس ومصدر وحي للفن المدجّن الذي كانت طليطلة موطنه الأصلي.

ألبوم صور

انظر أيضًا
 بوابة باب المردوم
 بويرتا ديل سول
 مسجد مدريد المركزي

مصادر

وصلات خارجية

 طليطلة زهرة أسبانيا وتاريخها المجيد

العمارة المغاربية في إسبانيا
معالم إسلامية في الأندلس
مبان ومنشآت في طليطلة
مساجد الأندلس
مساجد بنيت في القرن 10
مساجد إسبانيا
مواقع جذب سياحي في طليطلة
عمارة الدولة الأموية في الأندلس

مسجد باب المردوم


Séculos: (Século XV - Século XVI - Século XVII)

Décadas: 1450 1460 1470 1480 1490 - 1500 - 1510 1520 1530 1540 1550

Anos: 1500 - 1501 - 1502 - 1503 - 1504 - 1505 - 1506 - 1507 - 1508 - 1509

Eventos

 1500 - Descobrimento do Brasil por Pedro Álvares Cabral.

Referências

1.

2.

Década de 1500


La liste des sous-marins de l'Égypte rassemble les sous-marins commandés ou exploités par la Marine égyptienne au fil des ans.

Navires en service

Classe Romeo
L'Égypte exploite depuis le début des années 1980 4 sous-marins de classe Romeo de , de conception soviétique et fabriqués en Chine dans une configuration améliorée appelée « Type 033 ». Ces navires ont été reçus par la marine égyptienne entre 1982 et 1984. Ils ont été modernisés par les États-Unis pour pouvoir lancer des missiles UGM-84 Harpoon en plus de leurs 8 tubes lance-torpilles de  () et .
 S-849
 S-852
 S-855
 S-858

Type 209
L'Égypte dispose également de 4 sous-marins conventionnels Diesel-électriques allemands de type 209/1400. Ces bâtiments de  de déplacement sont armés de 8 tubes lance-torpilles de  () et  SeaHake mod 4 ou missiles UGM-84L Harpoon Block II.
 S41 (861) : lancé en décembre 2015 et entré en service le .
 S42 (864) : lancé en décembre 2016 et remis à la marine égyptienne le  à Kiel.
 S43 (867) : lancé le  et remis officiellement à la marine égyptienne le  à Kiel.
 S44 (870) : lancé le  et remis officiellement à la marine égyptienne le  à Kiel.

Sous-marins planifiés
En mars 2022, il est annoncé par des sources concordantes que l'Égypte s'était déclarée intéressée par l'achat en France de sous-marins conventionnels de type Barracuda conçu par l'industriel français Naval Group, du type qui avait été commandé par l'Australie sous le nom de classe Attack, pour -marins de , avant que ce pays ne dénonce le contrat d'un montant de  d'euros et qui aurait créé  en France et 350 en Australie. L'Australie a finalement opté pour des sous-marins à propulsion nucléaire fabriqués aux États-Unis dans le cadre de l'alliance AUKUS (Australia, United Kingdom & United States), provoquant ainsi une crise diplomatique entre la France, les États-Unis et l'Australie. A ce stade, on ne sait pas combien de navires seraient commandés par l'Égypte ni le montant total du contrat. L'Égypte est un important débouché pour les exportations d'armement françaises, en raison de la nouvelle politique allemande en la matière et de l'embargo international sur les armes russes. Le Caire a déjà acheté de nombreux systèmes d'armes français : avions Dassault Rafale et Airbus A330 MRTT, satellite d'observation Airbus Defence and Space, radars 3D de défense aérienne à longue portée Thales Ground Master 400, porte-hélicoptères, frégates de type FREMM et corvettes de classe Gowind. Outre les sous-marins Barracuda, l'Égypte s'est déclarée également intéressée par l'achat d'un porte-avions d'occasion, qui embarquerait une vingtaine de Rafale en version Marine. Cet avion de combat est déjà en service dans l'armée de l'air égyptienne en version basée à terre. Avec 24 Rafale acquis en 2015 et 30 autres commandés en mai 2021, l'Égypte dispose déjà de la seconde plus importante flotte au monde de cet appareil, après l'Armée de l'air et de l'espace française.

Il est à noter que cette annonce égyptienne intervient peu de temps après que l'Indonésie se soit également déclarée acquéreur de sous-marins français de classe Scorpène conçus par Naval Group et de  Rafale.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 marine égyptienne

Liens externes

Liste de sous-marins
Bateau de guerre égyptien
Sous-marin de la Marine égyptienne

Liste des sous-marins de l'Égypte


Hodkovce este o comună slovacă, aflată în districtul Košice-okolie din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 332 de locuitori.

Istoric
Localitatea Hodkovce este atestată documentar din 1318.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Hodkovce


Ariel Hilman (* 27. Januar 1986 im Kibbuz HaOgen) ist ein israelischer Volleyball- und Beachvolleyballspieler.

Karriere
Hilman begann seine Karriere bei Hapoel Hama'apil, wo er vom Nachwuchs in die erste Mannschaft aufrückte. 2004 wechselte der Außenangreifer zu Maccabi Tel Aviv. Mit Tel Aviv spielte er im Europapokal. Außerdem gehörte er zur Junioren-Nationalmannschaft und seit 2006 auch zur A-Nationalmannschaft. Von 2010 spielte er beim deutschen Bundesligisten VC Gotha bis zu dessen Insolvenz 2012. Mit der israelischen Nationalmannschaft spielte Hilman in der Europaliga 2012. 2013 wechselte er zum Beachvolleyball und spielte mit seinem Partner Sean Faiga im russischen Anapa erstmals auf einer FIVB World Tour.

Weblinks

Einzelnachweise

Volleyballnationalspieler (Israel)
Volleyballspieler (VC Gotha)
Beachvolleyballspieler (Israel)
Israeli
Geboren 1986
Mann

Ariel Hilman


Lodno este o comună slovacă, aflată în districtul Kysucké Nové Mesto din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.001 locuitori.

Istoric
Localitatea Lodno este atestată documentar din 1658.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Lodno


O Portinho da Casa Branca, iguamente conhecido como Porto Fluvial de Odemira, é um porto fluvial no Rio Mira, situado na freguesia de São Luís, no concelho de Odemira, em Portugal.

Descrição e história
O Portinho da Casa Branca está situado na margem direita do Rio Mira, nas imediações da localidade de Vale Bejinha. Consiste num cais fluvial e num conjunto de antigos armazéns, construídos pela Federação Nacional dos Produtores de Trigo. Está integrado na zona protegida do Parque Natural do Sudoeste Alentejano e Costa Vicentina. É um dos pontos mais destacados na freguesia de São Luís, sendo um testemunho da antiga navegação comercial no Rio Mira.

Nos finais da década de 1920, o Estado Novo lançou um grande programa de expansão da produção cerealífera, que incluiu igualmente o desenvolvimento dos transportes, no sentido de facilitar a exportação dos cereais. No concelho de Odemira estes planos incidiram principalmente sobre a navegação do Rio Mira, que foi desassoriado, e foram construídos dois portos fluviais em betão armado, um na Casa Branca e outro em Vila Nova de Milfontes. O cais da Casa Branca foi construído entre 1936 e 1937, e neste último ano foi instalado o celeiro da Federação nacional de Produtores de Trigo, que tinha como finalidade servir de armazém para os cereais naquela área, antes de serem transportados por via fluvial. O porto chegou a ter um grande movimento comercial, tendo os principais produtos exportados sido cereais e minério de ferro, oriundo de minas na Serra de São Domingos, enquanto que se desembarcavam abubos. Estas infra-estruturas foram de grande importância durante a Segunda Guerra Mundial, quando o transporte rodoviário ficou quase totalmente paralisado.

Nos princípios da década de 2010, estava prevista a reconversão dos antigos armazéns no Museu da Casa Branca, como parte de um acordo de colaboração entre a Câmara Municipal de Odemira, a Junta de Freguesia de São Luís, o Parque Natural do Sudoeste Alentejano e Costa Vicentina, e a Escola Profissional de Odemira. Em Março de 2017, o Portinho da Casa Branca foi utilizado como parte de uma excursão temática sobre biodiversidade no Rio Mira, embora a operação de embarque e desembarque dos passageiros para os barcos tenha sido dificultada pelas más condições em que se encontrava o cais. Em Julho desse ano, a autarquia de Odemira apresentou um conjunto de iniciativas para valorizar o Rio Mira do ponto de vista turístico e cultural, incluindo a melhoria das condições de atracagem no porto da Casa Branca. Em 2019 o município lançou o Plano Estratégico e Operacional de Valorização do Rio Mira, no âmbito do qual estava previsto um conjunto de intervenções no porto fluvial, incluindo a instalação de um cais marítimo-turístico, a requalificação dos espaços públicos e a reconversão do edifício. Em meados de 2021, estava em curso a empreitada para a instalação do Cais da Casa Branca, que visava a beneficiação daquela estrutura, e que se integrou no programa de Dinamização e Valorização do Turismo Náutico do Mira, apoiado financeiramente pela União Europeia.

Ver também
Lista de património edificado em Odemira
Ermida de Santa Catarina (São Luís)
Igreja Paroquial de São Luís
Moinho de Maré da Asneira
Moinho de Maré do Bate-pé
Ponte de Odemira
Ponte de Vila Nova de Milfontes
Sítio arqueológico do Corgo das Conchinhas

Bibliografia

Ligações externas

Odemira
Portos de Portugal
Portos fluviais
Fundações em Portugal em 1937

Portinho da Casa Branca


Marele Premiu al Canadei din 2018 (cunoscut oficial ca Formula 1 Grand Prix Heineken du Canada 2018) este o cursă de Formula 1 care se desfășoară între 8 și 10 iunie 2018 pe Circuitul Gilles Villeneuve în Montréal, Canada. Cursa este cea de a 7-a etapă a Campionatului Mondial de Formula 1 din 2018.

Pilotul Mercedes Lewis Hamilton este cel care a câștigat cursa anul trecut. Lewis Hamilton este cel care se află pe primul loc în clasamentul general al piloților, având 14 puncte avans față de Sebastian Vettel. În clasamentul constructorilor, Mercedes are 27 de puncte în fața celor de la Ferrari.

Clasament

Calificări

 Note

  – Pierre Gasly a primit o penalizare de zece locuri pe grila de start pentru schimbarea motorului.
  – Romain Grosjean nu s-a încadrat în regula 107% în prima partea a calificărilor - decizia organizatorilor.

Cursa

Clasament campionat după cursă

Clasament piloți

Clasament constructori

Referințe

Canada
Marele Premiu al Canadei

Marele Premiu al Canadei din 2018


الخرامة  هي أداة مكتبية تستخدم في تخريم الأوراق لوضعها في الملفات.

يوجد منها أحجام مختلفة.

معرض صور

انظر أيضا
 شريط مثقب

المراجع

اختراعات القرن 19
أدوات ثقب
أدوات مكتبية
استحداثات 1886
اختراعات ألمانية
معايير الأيزو

خرامة ورق


Leikar í 1. deild kvenna í knattspyrnu hófust í 17. sinn árið 2011

A riðill

Liðin

Úrslitaleikur

Staðan í deildinni

Stigatafla

Töfluyfirlit

Markahæstu leikmenn

B riðill

Liðin

Úrslitaleikur

Staðan í deildinni

Stigatafla

Töfluyfirlit

Markahæstu leikmenn

Úrslit

Undanúrslit

Heimildaskrá

Heimild

1. deild kvenna í knattspyrnu á Íslandi
Knattspyrna á Íslandi

1. deild kvenna í knattspyrnu 2011


Elías Antonio "Tony" Saca González (born 9 March 1965) is a Salvadoran politician who was President of El Salvador from 1 June 2004 to 1 June 2009. He is currently serving a minimum 10-year prison sentence on corruption charges.

Early life
Born in Santa Elena, Usulutan, Saca is of Palestinian descent on his father's side, from a family of Catholic immigrants who arrived in El Salvador in the early 20th century from the town of Bethlehem. Saca's Muslim maternal grandfather, Musa Ali Saleh, changed his name to Moises Gonzalez. Saca's maternal side is the Flores family.

Prior to becoming president, Saca was a broadcast journalist, specializing in sports radio and a prominent businessman. He attended the University of Central America. He is an outspoken Evangelical Protestant and has expressed his faith through his historic friendliness with Salvadoran and American Protestant churches.

Saca married Ana Ligia Mixco Sol de Saca on 11 August 1989. The couple have three children, Gerardo Antonio, Jose Alejandro and Christian Eduardo.

Presidency (2004-2009)
On 21 March 2004, Saca was elected President of El Salvador, and on 1 June 2004 succeeded President Francisco Flores. Both Saca and Flores are members of the conservative Nationalist Republican Alliance party, generally known by its Spanish-language acronym ARENA. Like Flores, Saca was part of ARENA's moderate wing.

During the election campaign, some commentators criticized Saca's lack of political experience. In the election, Saca defeated leftist Farabundo Martí National Liberation Front (FMLN) candidate, Schafik Hándal, also of Arab descent. The election results were:
 Antonio Saca (ARENA) 57.7%
 Schafik Handal (FMLN) 35.6%
 Héctor Silva (CDU-PDC) 3.9%
 Others 2.8%

In August 2004, President of the Republic of China Chen Shui-bian awarded Saca the Order of Brilliant Jade with Grand Cordon.

The ARENA party expelled Saca in December 2009 for his suspected involvement in getting certain ARENA legislators to defect to a new party, the Grand Alliance for National Unity, in cooperation with the ruling FMLN government.

Policies
President Saca initiated the "Solidarian Network plan" in October 2005 with international aid from European countries such as Spain.  This plan was aimed at communities considered below the poverty line.  A map of poor areas was developed, and financial aid in the amount of $15 to $20 per month per family was to be distributed in the designation areas.  The plan was initiated in the Balsam Range municipalities (Cordillera del Balsamo), such as Jicalapa, in La Libertad department.

With his embracing of the free-market and pro-United States policies like those pursued by Flores, Saca was the clear favorite of the United States government in the 2004 presidential election. Saca was one of a few leaders in Latin America to send troops to Iraq, though he was the only one to maintain them on extended deployment. El Salvador's military commitment in Iraq ended in February 2009.

Many attribute Saca's pro-U.S. attitude to the fact that he was openly supported by members of the Republican Party and the George W. Bush Administration during his political campaign in the 2004 elections. In the opinion of many analysts, the U.S. right wing felt confident that Saca would head a conservative government in line with their interests.

The FMLN accused the United States of intervening in the electoral process because several high-ranking officials warned that U.S. relations with El Salvador would be seriously threatened if Handal won the elections. This opinion was reinforced by the fact that ARENA assured that the United States could deport Salvadorans living there if the leftist candidate won.

Allegations of corruption
President Saca was the subject of widespread allegations of corruption. A secret cable from the American Embassy in San Salvador, made public by Wikileaks, cites lawmakers from Saca's own ARENA party and business figures as raising specific concerns about Saca abusing the power of the presidency for his own personal gain. Such corruption "went beyond the pale" even by Salvadoran standards. According to the cable: "While the Salvadoran public may be inured to self-serving behavior by politicians, many in ARENA believe that the brazen manner in which Saca and his people are widely perceived to have used their positions for personal enrichment went beyond the pale. ARENA deputy (and son of controversial ARENA founder) Roberto D'Aubuisson told Poloff that Saca "deliberately ignored" his Public Works Minister's government contract kickbacks scheme, even after the case was revealed in the press. Furthermore, considerable evidence exists, including from U.S. business sources, that the Saca administration pushed laws and selectively enforced regulations with the specific intent to benefit Saca's family business interests."

The U.S. Embassy cable also made mention of Saca's multimillion-dollar mansion constructed during his presidency: "Saca also accumulated conspicuous assets – including a mansion in San Salvador and large landholdings in La Union that do not square with the investments and income he had prior to assuming the presidency."

Another classified U.S. Embassy cable reported that ARENA expelled Saca, "charging that he had misspent $219 million of unaccounted-for government funds, and citing improprieties in the 2008-2009 electoral process, claiming Saca had pressured mayors to vote for specified candidates under penalty of being excluded as ARENA municipal candidates." The ARENA leadership, according to the cable, "said Saca improperly transferred government funds to bolster his own image, despite funding shortages for public health and safety. Saca defended himself in a December 13 telephone interview with center-left online newspaper El Faro . . . . He also claimed the funding transfer was authorized by law."

In the midst of a political campaign, the former president was sued on 21 October 2013 for corruption and money laundering.  On 7 March 2016, the El Salvador Supreme Court ordered Saca to stand trial for illegal enrichment. On 12 September 2018, he was sentenced to 10 years in prison by a tribunal.

Presidential election 2014
Former President Saca was a candidate in the 2 February 2014 elections. Though he leans politically to the right, Saca and the deputies aligned with him have often allied with the FMLN in the National Assembly to vote against ARENA, offering Saca a degree of political influence. He was running as part of a coalition of small parties called UNIDAD, which included groups from both the center-left and center-right, but was not expected to win. In fact, he lost.

Operation "Destape a la Corrupción"
In the night of Saturday, 29 October 2016, Saca, was captured on alleged corruption charges by the police; according to the Prosecutor, Saca has been arrested for alleged illicit enrichment, unlawful association, and money laundering. Julio Rank (ex-secretary of communications), Cesar Funes (ex-secretary of the youth), and four other former officials in his government were also arrested. Prosecutor has accused him and the others for diverting from the public coffers a total of $246 million.

The initial hearing was held in the Fourth Court of Peace of San Salvador, in three sessions, one per day, resulting that on Saturday, 5 November, the Judge ordered the continuation of the process to the stage of investigation and the detention of those involved, including Saca.

Conviction and imprisonment
On 12 September 2018, Saca received a 10-year prison sentence after he pled guilty to embezzlement and money laundering charges involving more than $300 million of public funds. On 18 September 2019, Saca received two more years in prison after pleading guilty to attempting to bribe a court employee with around $10,000 in exchange for information concerning a charge brought against him. At the time of his second conviction, Saca was already serving his 10-year prison sentence. The Salvadoran Supreme Court upheld Saca's 10-year prison sentence on 26 December 2019, and also ordered him to return some $260 million that he embezzled. The Supreme Court also upheld convictions against three former officials from Saca's inner circle and three his former presidential employees, and also ordered them to return stolen money as well. Saca's six co-defendants had received prison sentences ranging from 3 to 16 years.

On 5 January 2021, both Saca and his wife Ana Ligia de Saca were convicted of illicit enrichment and were order to repay the Salvadoran government $4.4 million. On 4 June 2021, Ana Ligia de Saca and her brother Oscar Edgardo Sol Mixco would be sentenced to 10 years in prison after being found guilty of money laundering and were ordered to repay $17.6 million to the Salvadoran government.

See also
Palestinian Christians

References

External links
 The Presidential website
Biography by CIDOB (in Spanish)
President Bush Meets with President Saca of El Salvador

1965 births
Living people
Nationalist Republican Alliance politicians
People from Usulután Department
Presidents of El Salvador
Salvadoran people of Palestinian descent
Salvadoran evangelicals
National Coalition Party (El Salvador) politicians
People from Bethlehem
Salvadoran politicians convicted of crimes
Central American University alumni
Heads of government who were later imprisoned

Antonio Saca


Coridorul Suwałki sau breșa Suwałki (în , în ) este un concept recent apărut în terminologia NATO, care face referire la fâșia de teren de ca. 100 km, ce urmărește frontiera polono-lituaniană, între exclava rusească Kaliningrad și Belarus. Conform Armatei SUA, aici se află una dintre cele mai sensibile zone din Europa, existând informații că Rusia și aliata sa, Belarus, acordă o importanță deosebită zonei, în cazul escaladării conflictului NATO-Rusia, o breșă în această zonă despărțind, practic, Țările Baltice de restul țărilor NATO și, totodată, legând regiunea Kaliningrad de Belarus.

Note
A nu se intelege ca este o fasie care desparte Polonia de Lituania. Din contra, acest "gap" este un teritoriu care desparte Kalinigrad de Bielorusia si apartine in totalitate Poloniei si Lituaniei. Este vulnerabil deoarece este singurul coridor de pamant care leaga tarile baltice de restul Europei si, in caz de razboi, se spune ca ar fi primul teritoriu atacat de Rusia deoarece va reconecta Bielorusia (Rusia) de Kalinigrad si, foarte important, va deconecta tarile baltice de restul Europei.

Legături externe

Vezi și

NATO
Geografia Poloniei
Geografia Lituaniei

Coridorul Suwałki


Gullfaks C, Statoil'e ait bir deniz platformudur, Norveç'te Kuzey Denizi'nde 34/10 Bloğunda yer almaktadır. Statoil tarafında inşa edilen Gullfaks C, deniz seviyesinden 217 metre yüksektedir. Deniz yüzeyinden toplam yüksekliği ise 380 metredir.

Dış bağlantılar
 http://www.skyscraperpage.com/cities/?buildingID=23578

Petrol platformları

Gullfaks C


Franklinia, monotipski biljni rod drveća iz porodice čajevki. Jedina vrsta je F. alatamaha iz jugoistočnoih Sjedinjenih država, gdje je poznata kao franklinovo drvo (»Franklin tree«)

Vrsta je u divljini nestala još 1803. godine.

Rod je opisan 1785., a ime je dobio u čast Benjamina Franklina (1706-1790)

Sinonimi
 Lacathea florida <small>Salisb.</small
 Gordonia alatamaha (Marshall) Sarg.
 Gordonia pubescens var. subglabra DC.
 Gordonia pubescens var. velutina DC.

Izvori

Čajevke

Franklinia


O secularismo judaico denota a definição da identidade judaica com pouca ou nenhuma atenção aos seus aspectos religiosos. O conceito de secularismo judaico surgiu pela primeira vez no final do século XIX, com seu pico de influência durante o período entre guerras.

História

Judeus e secularização
Os marranos na Espanha, que mantinham algum senso de identidade e alienação judaica enquanto formalmente católicos, anteciparam até certo ponto o processo de secularização europeu. Sua diáspora fora da Península Ibérica uniu crentes católicos, retornados ao judaísmo (em ambos os casos, raramente totalmente à vontade em suas religiões) e deístas em uma "nação marrana". Spinoza, o arauto da era secular, defendia o fim do controle religioso sobre a sociedade e a delegação da fé à esfera privada. No entanto, suas noções careciam de algo especificamente judaico: ele acreditava que, sem a lei cerimonial para definir os judeus, sua existência coletiva acabaria por cessar, um resultado que considerava bem-vindo. Não há evidências de que ele manteve um senso de judaísmo depois de ser anatemizado em 1656. A frouxidão religiosa e a aculturação, difundidas entre os exilados espanhóis, começaram a aparecer entre os Ashkenazim da Europa Central quando os judeus da corte afluentes entraram na sociedade cristã.

A ascensão do secularismo judeu
Somente na Europa Oriental do final do século XIX surgiu uma nova definição positiva e secular da existência judaica. Os judeus da Europa Oriental, mais de 90% dos judeus do mundo na época, eram decididamente não aculturados: em 1897, 97% declararam o iídiche sua língua materna e apenas 26% sabiam ler o alfabeto russo. O hebraico permaneceu a língua das letras, e a educação tradicional era a norma; dos 5,2 milhões de judeus, apenas 21.308 frequentavam escolas estatais em 1880. Sofrendo severa discriminação, eles permaneceram um grupo corporativo e étnico distinto. Os processos de secularização eram lentos: os iluministas radicais, pregando a integração cívica e a modernização, tiveram de enfrentar uma liderança rabínica bem enraizada que gozava de um prestígio pouco questionado. Ao contrário de seus irmãos emancipados no Ocidente, seu judaísmo era auto-evidente e irrefletido. Nessa camada "espessa" de etnia, sem virtualmente nenhuma alta cultura alternativa para assimilar, a lenta desintegração da vida comunitária e a exposição a noções modernas permitiram uma adaptação, em vez de marginalização. Nas décadas de 1870 e 1880, vários movimentos nacionais judaicos se uniram na Europa Oriental, juntamente com um renascimento literário do hebraico e do iídiche. Em conjunto, os jovens intelectuais avançaram uma compreensão radicalmente nova da identidade judaica.

O mais proeminente deles, que é amplamente considerado o pai do secularismo judaico, foi Asher Hirsch Ginsberg, conhecido por seu pseudônimo Ahad Ha'am. Ao contrário de outros pensadores expostos às influências da secularização, ele não procurou evitar suas implicações, mas enfrentá-las mantendo plena continuidade com o passado judaico. Ele entendia que o discurso teológico que definia os judeus estava prestes a perder relevância, primeiro para os jovens e instruídos e depois para a maioria. Enquanto outros ignoravam o assunto, Ginsberg delineou uma solução revolucionária, tomando especialmente o darwinismo social de Herbert Spencer. Ele eliminou totalmente a questão da revelação, que tanto preocupava os ortodoxos e reformistas no ocidente, e a da eleição divina. Em sua visão secular e agnóstica, o povo surgiu por si mesmo, não pela intervenção de Deus; a força motriz e animadora da história judaica não era a transmissão dos ensinamentos de Deus através das gerações, mas os instintos criativos e o "espírito nacional" dos judeus. Ele descreveu a si mesmo e seus semelhantes em 1898: O judeu de pensamento livre, que ama seu próprio povo, é um panteísta. Ele vê a criatividade do espírito nacional de dentro, onde o crente só vê um poder superior intervindo de fora.

Ver também
 Hiloni
 Cultura judaica
 Ateísmo judeu
 Judaísmo reconstrucionista
 Judaísmo humanístico

Cultura judaica
Abandono da religião
Denominações do judaísmo

Judaísmo secular


Jorge Sasia Forés escritor, guionista y productor cinematográfico chileno (Valparaíso, 11 de marzo de 1948 - Caleu, 17 de noviembre de 2014) fue uno de los escritores más vendidos en Chile en la década de los ochenta. Por el éxito de su libro Como aman los Chilenos se realizó una película del mismo nombre. Varios de sus libros tuvieron múltiples ediciones.

Biografía
Sasia nació en Valparaíso, y es hijo de Doña Eulalia Forés Dupuis y don Jorge Sasía Bustos Ingeniero Agrónomo Enólogo, y es padre de la escritora Maite Sasía Vergara. Pasó la mayor parte de su infancia en la viña familiar en la ciudad de Los Andes, lugar donde tuvo un accidente que lo marcaría en todas sus actividades el resto de la vida. Fue educado en colegios maristas en Los Andes, Quillota y Santiago

Fue fundador de medios de comunicación, editor y experto en turismo. Sasía durante su vida publicó doce libros entre los más conocidos por haber sido éxito de ventas se encuentran: Como aman los Chilenos, A la Altura del Unto y Guía de Malas Costumbres Chilenas. Participó como columnista en varios diarios de publicación nacional como "La Tercera", "El Mercurio",  revista "Cauce" y "Fortín Mapocho". También fue autor de obras para "Café Concert".

Su estilo desenfadado y crítico de la sociedad y la dictadura en su momento histórico le valió la consagración a través del público. Por su profesión de Experto en Turismo desde su juventud y hasta los cuarenta años recorrió: América, Europa, gran parte de África, Oceanía y parte de Asia.

Obras

Libros Publicados
 Enfoques Turísticos
 A la Altura del Unto
 La Apertura
 Guia de Malas Costumbres Chilenas
 Como Aman los Chilenos
 Manual de Urbanidad para Pirulos también útil a ejecutivos jóvenes, gente linda, pierdetiuna y GCU
 Manual de Urbanidad para Festivaleros
 De Cuando Acá
 Los Pecados de la Capital
 No hay Pichintun que dure 100 años
 Las Tres Puntas de Plata
 Las Chilenas al Agua

Café Concert
 Cuando el Río suena...
 Esto no tiene nombre

Películas
Como Aman Los Chilenos

Referencias

Enlaces externos

 Jorge Sasias en la Biblioteca Nacional Digital de Chile

Nacidos en Valparaíso
Escritores de Chile

Jorge Sasia Forés


Masi Torello ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Ferrara in der Emilia-Romagna. Die Gemeinde liegt etwa 14,5 Kilometer ostsüdöstlich von Ferrara.

Geschichte
Bis 1959 war Masi Torello ein Ortsteil der Nachbargemeinde Portomaggiore.

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die Autostrada A13 von Ferrara zur Adriaküste. Ein Anschluss besteht im Ortsteil Masi San Giacomo. Eine Bahnstation besteht an der Nebenstrecke von Ferrara nach Codigoro.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in der Emilia-Romagna
Gemeindegründung 1959

Masi Torello


Le château de Grignon est un château situé à Grignon (Côte-d'Or) en Bourgogne-Franche-Comté.

Localisation
Le château est situé au centre du village sur le sommet rocheux d'une butte, entouré d'un bourg castral enveloppant son flanc oriental.

Historique
En l'an 1000 Aimon Pilo, de la famille comtale d'Auxois, est tué au château de Grignon. En 1210, Hervé, comte de Nevers, l'échange au duc Eudes III de Bourgogne. En 1303, Robert II le laisse à Odet, son second fils. En 1379, il revient à Guillaume de la Trimouille, chambellan du duc. Cession confirmée à Louis de la Trémouille en 1382. En 1424, Jeanne de la Trémoïlle, dame de Grignon, épouse Jean de Chalon. En 1503 le "chastel de Grignon comprend donjon, basse-cour, verger et fossés". En août 1589, le sieur de Tavannes y tient garnison pour protéger Saumur de celle de Montbard. En 1623, la baronnie consiste en un château-fort avec basse-cour, pont-levis et pont-dormant, corps de logis avec deux pavillons et deux tours. En 1701, il est nécessaire d'en réparer les murs de clôture en plusieurs endroits. L'ensemble sera en partie démantelé. En ruine au  le château a été partiellement rebâti au début du .

Architecture
Le château occupe une vaste enceinte accessible à l'est par une rampe d'accès parallèle à la muraille. L'ouvrage d'entrée qui n'a subi que peu de modifications s'appuie à droite sur le rocher et à gauche sur un massif polygonal. La porte est constituée d'un porche en arc brisé dont le pont-levis a été détruit à la Révolution. Cette porte est précédée à droite de trois maisons-tours jointives à deux étages. La tour centrale est desservie à l'ouest par une tourelle d'escalier hors-œuvre, rehaussée au  pour permettre des observations sismographiques. Au début du , les propriétaires construisent un corps de logis néogothique à un étage avec des matériaux de récupération. L'ensemble de l'enceinte est entouré d'un fossé d'une vingtaine de mètres de large.

Les façades et les toitures de la porte d'entrée avec le poste de garde et de la tour de défense située à l'angle nord-est, la façade Est entre la porte d'entrée et la tour sont inscrites par arrêté du 16 août 1976.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or
 Château d'Orain sur la même commune

Liens externes

Grignon
Grignon
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique inscrit en 1976

Château de Grignon (Côte-d'Or)


Bătălia de la Râmnic a avut loc la  în Țara Românească, în apropiere de Râmnicu Sărat, sub un deal de lângă satul Căiata, la o milă de Târgu Cucului (astăzi, Dumbrăveni)" și la o milă de apa Râmnicului (de fapt, Râmna), în timpul războiului ruso-austro-turc din 1787-1792. Generalul rus Aleksandr Suvorov, acționând împreună cu generalul prinț austriac Josias de Saxa-Coburg, a atacat principala armată otomană condusă de marele vizir Cenaze Hasan Pașa. Rezultatul a fost o victorie zdrobitoare ruso-austriacă.

Context

În septembrie 1789, marele vizir otoman Cenaze Hasan Pașa, promițând răzbunare pentru înfrângerea forțelor otomane la Focșani, a ridicat o armată de peste 100.000 de soldați, constând în cea mai mare parte din ieniceri, pentru a învinge armatele aliate austro-ruse conduse de generalii Aleksandr Suvorov și prințul Josias de Coburg. Planul marelui vizir era de a învinge separat armata austriacă la Focșani și apoi tabăra ruseasca de la Bârlad.
După trimiterea trupelor sale într-un marș de noapte istovitor, Hasan Pașa a lansat o ofensivă împotriva celor 18.000 de militari austrieci. Ținând cont de "performanțele" slabe în război ale prințului habsburg Josias de Coburg, în special după Bătălia de la Caransebeș, pașa a fost convins că el ar putea învinge ușor această forță.

În timpul războiului austro-ruso-turc (1787-1792), Țara Românească se afla sub "stăpânirea domnului Necolae Mavroghene, orânduit de împărățiia otomanicească cu mulți ostași turci asupra nemților", avea "acia bătălie pă vârful munților" și "pă cine găsea, măcar și creștin, îl tăia, îi luoa capul și îl duce la Mavroghene". Domnul valah răsplătea cu generozitate aceste acte de bravură ostășească, oferind "celanguri dă argint și capoate roșii", chiar dacă printre victime erau și "dă ai noștri".
În data de 04 septembrie ( 15 septembrie ), trupele de avangardă ale Marelui Vizir a ajuns la râul Buzău. Aflând acest lucru, comandantul corpului austriac, prințul Josias de Coburg a solicitat ajutorul detașamentului Suvorov. La ora 11 a.m., pe 7 septembrie ( 18 septembrie ), comandantul rus a primit un mesaj. Suvorov și forța lui de 7.000 de oșteni au mărșăluit în ajutorul austriecilor, pornind de la tabăra rusească din Bârlad și acoperind cei aproximativ 100 de kilometri în două zile și jumătate în condiții meteorologice nefavorabile, ajungând la tabăra de lângă Focșani înaintea turcilor. Șansele de a se reuni cu forțele austriece într-un timp așa de scurt erau reduse.
 Ordinul dat de mine comandanților armatei [Prințul Couburg] este să meargă acolo unde s-a concentrat inamicul, acesta este motivul pentru care generalul Suvorov este în prezent pe drum pentru a-i ajuta, dar pentru a ajunge la acesta [Couburg] la momentul menționat este imposibil.Corespondență: Potemkin cu  Ecaterina a II-a a Rusiei
Rușii au plecat din Puțeni și, în ciuda ploii și a drumurilor impracticabile  au traversat  25 de kilometri, traversând râul Bârlad la Tecuci, Suvorov intenționa să traverseze râul Siret pe ruta directă de la Tecuci la Focșani, în speranța că austriecii, conform angajamentelor făcute anterior între aliați, vor construi acolo un pod, dar datorită inundației Siretului, podul de pontoane austriac a fost construit  la Nicorești, cu 14 kilometri deasupra acelui punct, unde ajunsese corpul de armată rusesc. Această lucru l-a obligat pe Suvorov să urce pe râu spre Nicorești ceea ce a mărit lungimea marșului rusesc cu 30 de kilometri.  În ciuda ploilor abundente și a furtunii puternice, trupele au mărșăluit fără odihnă, prin noroiul care ajungea și până la la genunchi în unele locuri. Dar când au ajuns ala punctul de trecere au găsit întreaga zonă înconjurătoare  inundată de Siret,  și doar o singură unitate de cavalerie a reușit să treacă pe partea opusă a râului; restul trupelor au fost nevoite să se oprească. Rușii s-au adăpostit de furtună iar ofițerului de serviciu Kuris i s-a ordonat să refacă podul, care a fost finalizat după 12 ore, de soldați  cu ajutorul a câteva sute de localnici din satele din jur. În dimineața zilei de 9 septembrie, trupele au trecut pe partea dreaptă a Siretului pe un drum foarte prost, au traversat aproximativ 20 de kilometri și s-au așezat pentru noapte  lângă râul Putna; iar a doua zi au făcut alți 12 kilometri pentru a se întâlni cu austriecii.

Pe 19 septembrie in timpul unei operațiuni de recunoaștere pe râurile Râmna și Râmnic are loc o prima confruntare cu 2000 de spahii turci. În data de 20 Septembrie austriecii înaintează spre turci, dar realizând raportul de forțe de 6:1 decid să se retragă și să aștepte ajutorul rusesc.

"Nous avons franchi les marais, Votre pont est passé, je me dépêche par Fokczany pour me joindre au Corps de troupes sous les ordres de Votre Altesse avec 6 à 7000 Combattans y compris mes arnautes. Alexadre de Souworow

Am traversat mlaștinile, podul tău este distrus, mă grăbesc prin Focșani să mă alătur Corpului de trupe aflat sub ordinele Înălțimii Voastre, cu 6 până la 7000 de combatanți, inclusiv arnăuții mei. Alexadre de Souworow"

Prima intenție este de a retragerea trupelor către Focșani și organizarea unei fortificații, dar Suvorov a atras atenția asupra problemelor ridicate de retragere: lipsa proviziilor, probabilitatea scăzută de succes a unor forțe înconjurate de inamici de a rezista într-un punct fortificat. Suvorov susține in fața prințului Coburg necesitatea atacului imediat.  Pentru Suvorov un pas înapoi echivala cu moartea, toate acțiunile lui Suvorov erau prin natura lor și prin planificare pur ofensive, asta însemnând zdrobirea inamicului pe câmpul de luptă și apoi anihilarea totală a acestuia.

În calitate de comandant-șef al tuturor forțelor ruso-austriece de față, Suvorov a luat comanda armatei aliate. Forțele rusești constau în 9 batalioane de infanterie incomplete, 9 escadroane de carabinieri, 2 regimente de cazaci 'greci' și o mie de arnăuți(moldoveni înarmați), totalizând aproximativ 6,5 mii de oameni. Din totalul   forțelor rusești aproximativ 3400 erau forțe de cavalerie. Austriecii dispuneau de 10 batalioane de infanterie și 30 de escadrile de cavalerie și două detașamente de arnăuți. (în total aproximativ 18 mii de oameni incluzând arnăuți). Astfel, numărul de trupe combinate ruso-austriece a fost de aproximativ 25 de mii de soldați și ofițeri.

Planul de atac

"Victoria în această luptă periculoasă și dură cu turcii a fost obținută nu doar prin curajul, activitatea și baionetele infanteriei austriece și rusești, dar mai ales prin marea îndemânare militară a comandantului. Ordinele sale de a evita satul Bogza și de a-i alunga mai întâi pe turci din pădurea în care erau adăpostiți înainte de începerea atacului principal, au fost mult admirate și, mai ales, prudența sa de a nu-și jertfi infanteria într-un atac orbesc..."

Planul de atac al pozițiilor turce a fost elaborat de Suvorov pe baza datelor de recunoaștere.Însoțit de colonelul de serviciu Zolotukhin, maiorul Kuris și mai mulți cazaci, Suvorov a mers râul Râmna și a urcat într-un copac înalt pentru a observa mai bine zona. De aici a avut o vedere asupra uriașei armate turcești situate între râurile Râmnic și Râmna. Suvorov și Coburg au aflat că turcii s-au oprit și s-au poziționat în patru locuri fortificate: în apropierea satului Tîrgu-Cucului (astăzi Dumitrești) cu aproximativ 15 mii de trupe de avangarda, în pădurea de lângă Crângul Mieilor cu aproximativ cu 40 de mii de soldați, în apropiere de satul Mărtinesti (aproximativ 45 de mii) și peste râul Rimnik, lângă satul Odăi (astăzi Vâjâitoarea). Conform planului comandantului, formațiunile ruso-austriece urmau să treacă noaptea prin Râmna la sud de satul Ciorăști. După traversare, trupele ruse ar fi  trebuit să avanseze pe mal în direcția Tărgul Cucului, ridicându-se de-a lungul Râmnei și să atace detașamentului condus de Haji Pașa. În același timp, corpul austriac a primit ordin să ofere acoperire pentru partea din spate și flancul aliaților săi  ruși din partea Crângul Mieilor și să lanseze o ofensivă în această direcție. După ce a învins detașamentul comandat de Haji Pașa, trupele ruse au trebuit să schimbe frontul atacului și să înceapă să se deplaseze spre Bogza, iar în același timp austriecii au fost nevoiți să avanseze și la dreapta pentru a se apropia de unitățile lui Suvorov. După capturarea tunurilor de către un detașament al comandantului rus, aliații au atacat în comun pozițiile principale ale armatei sultanului. Învingând turcii,

Bătălia

Forțele aliate au fost împărțite în două coloane, inițial atât forțele rusești cât și cele austriece erau organizate pe trei linii.  Poziția ocupată de turci era suficient favorabilă pentru desfășurarea forțelor superioare ale armatei turce, proprietățile terenului corespundeau elementului principal armatei sultanului: cavaleria, care putea folosi râurile din zonă ca direcții excelente de pornire pentru atacuri. La dispoziția infanteriei otomane se aflau punctele fortificate din pădurile Căiata și Crângul Mieilor și satul Bogza.

Târgul Cucului

Tabăra Târgul Cucului era bine amplasată la altitudine joasă flancată de râul Râmna și pădurea Căiata iar centrul era apărat de o baterie de 12 tunuri, pe direcția de atac  a rușilor era o râpă adâncă. Prima linie a infanteriei ruse era comandată de generalul-major Poznyakov, a doua de brigadierul Westfalen, iar cea de cavalerie de brigadă Burnashov. Detașamentul de husari comandat de maiorul general Andrey Karachai a fost alocat pentru coordonarea cu restul trupelor aliate.

Avansul forțelor aliate în două coloane a început în noaptea de 11 septembrie (22) . După ce au trecut peste Râmna, trupele ruse au trecut în ofensivă la ora 6 dimineața după ce au făcut un marș de noapte de 14 kilometri. Apropiindu-se la o distanță de 1,5 km față de linia de apărare a turcilor din tabăra din Târgul Cucului, trupele au intrat sub foc de artilerie. Suprimând artileria și respingând atacul cavaleriei turcești, trupele Suvorov după o luptă intensă au capturat tabăra Târgul Cucului, forțându-i pe turci să fugă spre râul Râmnic. La Târgul Cucului în calea soldaților era o râpă îngustă, singura cale de acces spre tabăra otomană. Pentru a trece fiecare regiment trebuia să-și aștepte rândul. Regimentul de grenadieri  a atacat primul tabăra turcească la baionetă urmat de regimentul Apsheron în tipul contraatacului turcesc a traversat râpa și regimentul Smolensk care a deschis focul asupra turcilor. Rezultatul a fost capturarea artileriei otomane.Cazacii si arnăuții exterminau rămășițele forțelor turce care se retrăgeau spre Râmnicul Sărat. Cavaleria Otomană era staționată în pădurea Căiata. Acesta a atacat sprijinită de infanterie sperând sa lovească în flanc trupele rusești care traversau râpa. Tactica folosita pentru respingerea atacurilor de cavalerie a constat în adoptarea formațiunii caro-uri de infanterie pentru a respinge pe contraatac masiva cavalerie otomană. După capturarea primei tabere, trupele ruse și-au continuat ofensiva până în satul Bogza. Între timp, trupele austriece au respins atacul cavaleriei turcești de 15.000 de oameni, care căuta să separe forțele aliate, venite din satul Bogza, prin două pârâuri care ajungeau in flancurile adiacente ale lui Suvorov și Coburg. Philipp Sigmund Freiherr Wolfskeel von Reichenberg care comanda un escadron de dragoni din regimentul 14 Leveneur, regiment alocat forțelor conduse de Suvorov, a străpuns flancul stâng al apărării turce fără pierderi deși raportul de forțe era de 10 la 1.

Rușii au folosit artileria pentru a slăbi forțele turcești care atacau armata austriacă. Generalul maior Andreas Karaczay (Andrey Karachay in anumite izvoare istorice)  s-a repezit la atac de șapte ori și a fost respins de șapte ori. Comandantul rus l-a întărit cu două batalioane. Abia după-amiaza, epuizați, turcii au navigat în pădurea Kryng-Meylorsky, unde erau deja cincisprezece mii de ieniceri.  Suvorov i-a mulțumit personal lui Wolfskeel pentru acțiune iar regele Leopold l-a decorat personal cu ordinul Maria Tereza în rang de cavaler.

Crângul Mieilor
Terenul de lângă Crăngul Mieilor era în general plat cu excepția unor morminte străvechi numite movile,iar vegetația abundent alterna între porumb și tufe spinoase.

Comandantul austriac l-a informat pe  Suvorov de maniera în care intenționa sa conducă atacul împotriva pădurii în care erau fortificați turcii, și a comunicat în același timp cu corpul de armata galițian. Suvarov s-a grăbit să execute ordinul. Patru careuri de infanterie și cavaleria au pornit în marș. Divizia ruseasca a atacat spahii din Bogza și i-a respins spre padure și Martinești.
După ce au capturat fortificațiile turce din apropierea satului Bogza, trupele lui Suvorov și-au unit forțele cu cele austriece.

Ca și prin acord, bătălia a încetat temporar. Profitând de apropierea fântânilor, Suvorov le-a dat trupelor sale epuizate o jumătate de oră de odihnă. Asta a permis restului cavaleriei austriece, destabilizate de atacul cavaleriei turce, să se regrupeze pentru contraatac.

După o jumătate de oră de odihnă, la trei după-amiază a început un atac în tabăra principală a turcilor de lângă pădurea Crângul Mieilor. Unitățile austriece au atacat centrul poziției turcilor, unde a avut loc o luptă lungă. În acest moment, Suvorov cu trupele sale s-au dus pe flancul lui Yusuf Pașa. Văzând că fortificațiile din această secțiune erau neterminate, a decis instantaneu să atace pozițiile turcești cu cavaleria. Cavaleria trecut prin fortificații și a intrat în tabăra turcească, urmată de infanterie, care a început să măcelărească soldații turci. Printre aceștia, a început panica, au început să se retragă la întâmplare către trecerea de lângă Mărtinești, urmărită de trupele ruse, care au intrat în tabără după retragere.

Mărtinești
Încercarea lui Yusuf Pașa de a organiza apărarea traversării a eșuat: apărătorii săi au fost îndepărtați de un număr imens de soldați turci care se retrăgeau în panică. În timpul busculadei au murit înecați mii de turci. În timpul retragerii, trupele turce au suferit mai multe victime decât în timpul bătăliei. O parte semnificativă a trupelor s-a dispersat, urmărită de trupele ruse. O altă variantă a momentului retragerii turcilor prezintă distrugerea podului ca una deliberată:
Marele Vizir, traversând râul cu avangarda, a ordonat distrugerea podului. O armată uriașă a fost abandonată în voia sorții. Copleșiți de frica cazacilor și a husarilor care îi urmăreau (în realitate nimeni nu i-a urmărit), turcii s-au grăbit să înoate cu forța râul sau să traverseze cu plutele. Când restul armatei turce a traversat  râul, vizirul era deja la jumătatea drumului spre sediul său din Brăila. Doar 15 mii de soldați complet demoralizați au ajuns la Brăila și Măcin. O parte din căruțele otomane, provizii și vite, sub ele au fost jefuite de localnici "păroși".

Într-o bătălie care a durat doar câteva ore, forțele aliate ruso-austriece numărând 25.000 de oameni, au înfrânt 100.000 de soldați otomani, provocându-le pierderi grele.   Turcii au fost ajunși în retragere cam pe la podul spre Vâjâietoarea,de pe râul Slimnic (balta) și tocați fără milă. Turcii lui Hasan și muntenii lui Mavrogheni au pierdut în lupta de la Mărtinești circa 20 000 oameni, 68 tunuri și 100 steaguri. Alte surse dau următoarele cifre: nu au fost luați prizonieri și au fost capturate 300 de cămile, 400 de boi, 5000 de căruțe pline cu echipament, 3000 de corturi, 6 mortiere, 17 tunuri grele, 64 de piese de artilerie, 100 de steaguri, și cantități impresionante de muniție.  Probabil o mica parte din prada de război, incluzând materiale capturate din cortul marelui vizir, este expusa in muzeul Veste Coburg.
Pentru a duce vestea victoriei in Austria a fost ales Michael von Kienmayer, cel care câteva luni mai tarziu va cuceri Bucureștiul si îl va captura pe Yussuf Pasa.

Victime
Cu pierderi minime de aproximativ 700 de oameni, Suvorov a provocat aproximativ 20-50.000 victime în tabăra turcilor, care s-au retras complet din Principatele Dunărene. În afară de pierderile foarte grele suferite, turcii au pierdut și toată artileria, precum și tot calabalâcul. După alte surse istorice se consideră că aliații au avut 617 victime iar pierderile turcești sunt cuantificate astfel:7000 de turci au murit în fortificații,3000 au fost răniți, și peste 8000 au murit înecați.

Consecințe
În urma victoriei din această bătălie, împăratul Iosif al II-lea i-a acordat titlul de "conte al Sfântului Imperiu German" generalului rus Aleksandr Suvorov, iar împărăteasa Rusiei, Ecaterina cea Mare, i-a acordat titlul de "Conte de Râmnic" (în , Graf Rîmnikski). Pe de altă parte, vizirul otoman Cenaze Hasan Pașa a fost demis pe 2 decembrie 1789, după înfrângerea suferită. În același timp, Habsburgii au ocupat toată Țara Românească până la terminarea războiului, iar domnitorul Nicolae Mavrogheni a fugit din București la 26 octombrie 1789.
William Hunter care a a avut ocazia sa ia contact cu realitățile valahe postbelice (prin raportare la războiul austro-ruso-turc desfășurat între 1787-1792, recent încheiat la acea dată), menționează faptul că localitatea Râmnicu Sărat înainte de război fusese un oraș considerabil, constând din șase sau șapte sute de case, pe care turcii, înainte de retragerea lor, dintr-un pur capriciu, le-au redus la cincizeci. Un caz perfect similar este reprezentat de orașul Buzău. Călătorul englez este informat de ispravnicul de Buzău (în casa căruia înnoptează într-o seară) că în orașul Buzău se aflau cu doi ani în urmă, adică la 1790, mai bine de două mii de case și că orașul fusese adus în starea unui sat nenorocit așa cum se prezenta la momentul vorbirii (în 1792) de către turci care, înainte de a părăsi orașul, i-au dat foc și i-au jefuit pe locuitori.
Bătălia fost de asemeni o lovitură foarte grea în logistica armatei otomane, numărul mare de animalele și caii capturați au făcut ca armata otomană să sufere mari deficiențe de recuperare a stocului de animale. Eforturile lui Selim au rezolvat doar parțial această problemă.

Trupele autohtone

Galerie

Decorații și ordine militare

Ordinul Sf. Andrei Cu Diamante

Alexander Suvorov

Ordinul Maria Tereza in grad de cavaler

ROOS Andreas Freih.- Martinesti 22. Sept.

Borwitz Franz - Martinesti 22. Sept. Khevenhttller-Inf. (IR. 12)

Fischer v. Ehrenbach Wilhelm - Martinesti  22. Sept

Mahony Wilhelm  Martinesti 22. Sept. cu Rittm. Erzher Franz-Carab.-Reg. (Drag.- Reg. 1).

Wolfskeel v. Reiohenberg Sigmund Freih.-Martinesti 22. Sept. als Rittm. Levettehr-Chev. (aufgelöstes Drag. -Reg. 4)

Lanfrey Autou Freih.-Martinesti  Ingenieur-Corps

Bătălia de la Râmnic în literatură
Rakovskij L.I. Generalissimus Suvorov./Suvorov: Rakovsky LI. Generalissimo Suvorov.

Bătălia de la Râmnic în muzică
Coburger Marsch – die Symphonie La Bataille de Martinesti à la gloire de S.A. le Prince de Saxe-Coburg von Franz Neubauer (1750–1795) Sau "la bataille" https://www.allmusic.com/album/franz-christoph-neubauer-symphony-la-bataille-cello-concerto-in-b-major-mw0001404183
Werk Die Schlacht bei Martinestie von Paul Wranitzky (1756–1808)
Das Schauspiel Die Schlacht bei Focksan schrieb Friedrich Hofmann 1838
Mozart Der Sieg vom Helden Coburg KV 587  https://www.youtube.com/watch?v=CpICNuRjOgo

Note

Bibliografie
 Nicolae Iorga: Ceva despre ocupațiunea austriacă în anii 1789-1791, în Analele Academiei Române.

Vezi și
 Statuia generalului Aleksandr Suvorov din Dragosloveni

Bătăliile Austriei
Bătăliile Rusiei
Bătăliile Imperiului Otoman
Istoria Țării Românești
1789

Bătălia de la Râmnic (1789)


The Center for the Study of Carbon Dioxide and Global Change is a 501(c)(3) non-profit organization based in Tempe, Arizona. It is seen as a front group for the fossil fuel industry, and as promoting climate change denial. The Center produces a weekly online newsletter called CO2Science.

The Center was founded and is run by Craig D. Idso, along with Sherwood B. Idso, his father, and Keith E. Idso, his brother. They came from backgrounds in agriculture and climate. According to the Idsos, they became involved in the global warming controversy through their study of earth's temperature sensitivity to radiative perturbations and plant responses to elevated CO2  levels and carbon sequestration. The Center sharply disputes the scientific consensus on climate change shown in IPCC assessment reports, and believes that global warming will be beneficial to mankind.

Funding
According to IRS records, the ExxonMobil Foundation provided a grant of $15,000 to the center in 2000. Another report states that ExxonMobil has funded an additional $55,000 to the center. ExxonMobil stated it funded, "organizations which research significant policy issues and promote informed discussion on issues of direct relevance to the company. [...] These organizations do not speak on our behalf, nor do we control their views and messages."

The center was also funded by Peabody Energy, America's biggest coalmining company.

Reception

A December 2009 article in Mother Jones magazine said the Center was a promoter of climate disinformation, from a family prominent in promoting climate change denial.

References

External links
Center for the Study of Carbon Dioxide and Global Change
Nongovernmental International Panel on Climate Change

Non-profit organizations based in Arizona
Climate change denial
Climate change organizations
Organizations based in Tempe, Arizona
Organizations established in 1998
Organizations of environmentalism skeptics and critics
Political advocacy groups in the United States
501(c)(3) organizations


Mohamed El Makrini (født 6. juli 1987 i Utrecht) er en hollandsk fodboldspiller, der spiller for Roda JC Kerkrade. Han har tidligere spillet for FC Den Bosch og SC Cambuur.

Karriere

Odense Boldklub
Mohamed El Makrini fik sin debut for Odense Boldklub i Superligaen den 19. juli 2015, da han startede inde og spillede de første 85 minutter i 3-0-sejren hjemme over Hobro IK.

Roda JC Kerkrade
Det blev offentliggjort den 30. januar 2017, at El Makrini skiftede til hollandske Roda JC Kerkrade på en toethalvtårig kontrakt.

Titler

Klub
SC Cambuur
 Eerste Divisie (1): 2012–13

Referencer

Eksterne henvisninger
 Mohamed El Makrini på
 Mohamed El Makrini på Soccerway
 Mohamed El Makrini  på ob.dk

Fodboldspillere fra Holland

Mohamed El Makrini


Vladimir Țiganko, uneori scris Țîganko, (n. 1887, Chișinău – d. 9 octombrie 1934, Leningrad) a fost arhitect și deputat din Sfatul Țării, organismul care a exercitat puterea legislativă în Republica Democratică Moldovenească, în perioada 1917-1918.

Activitatea politică
La 12 ianuarie 1918 primește de la Ion Inculeț, informat la rândul său de generalul Ernest Broșteanu, vestea inevitabilității ocupării armate a Chișinăului de către germani. La 18 ianuarie același an formează o delegație alături de Vladimir Cristi, Nicolae Secară și Feodor Ivanovici Neaga, cu scopul de a începe tratativele de pace cu Germania. Cu toate acestea, plecarea delegației a fost amânată pentru luna martie, dar nici atunci nu avea să se acționeze în această direcție din cauza unor evenimente care au avut loc pe parcurs. Unul dintre acestea era răspândirea veștii cum că Ucraina emitea pretenții asupra Basarabiei, iar plecarea unei delegații moldovenești în București nu era o mișcare politică tocmai potrivită la acel moment.

Fiind șef al fracției țărănești, a fost ales ca deputat în Sfatul Țării din partea minorității ruse la al treilea Congres al țăranilor. A deținut acest mandat din 22 ianuarie 1918 până în 27 noiembrie 1918.

În 16 martie, V. Țiganko interpelează Guvernul Moldovean cu privire la politica externă a Republicii Moldovenești Independente, având o atitudine critică la adresa ei. În acest moment află din răspunsul ministrului D. Ciuhureanu de pretențiile Ucrainei, motiv pentru care a interzis plecarea delegației menționate mai sus la București. La anunțul acestei informații, s-a iscat un val de nemulțumiri, la care a luat parte și fracția țărănească, condusă de Țiganko.

În 26 martie este adusă în discuție problema unirii Basarabiei cu România, idee cu care Vladimir Țiganko nu este de acord. Motivația sa consta în faptul că această unire era realizabilă doar ca o alianță sau un compromis sub forma dualismului. A doua zi prezintă un al doilea motiv, faptul că Sfatul Țării nu are mandatul poporului: "Majoritatea dintre noi nu sîntem aleșii poporului, am nimerit ocazional în acest local și deci nu ne putem asuma o sarcină care nu ni s-a încredințat. O asemenea chestiune o poate rezolva numai Constituanta republicii, în tot cazul forma de alianță dintre Basarabia și România ar fi federație." Însă acest lucru este în contradictoriu cu propunerea lui de a se face un referendum, în cadrul în care afirmă că doar fracția țărănească putea exprima poporului, având în vedere că ei reprezentau populația majoritară a țării. Continuând să susțină ideea unei alianțe federative între Basarabia și România, a sprijinit totodată și impunerea votului secret în decizia asupra acestei chestiuni. Cum cererea, susținută și de alți deputații, precum Vladimir Diaconovici, nu a fost acceptată, s-a abținut din a vota.

În cadrul Sfatului Țării a  deținut și președinția comisiei agrare între 17 mai-16 august 1918 și a făcut parte și din comisia bugetară și din comisia a doua de redactare.

După unirea Basarabiei cu România, acesta s-a stabilit în Ucraina. A fost membru al Comitetului pentru salvarea Basarabiei, condus de Alexander K. Schmidt și Aleksandr Krupensky. Ulterior s-a refugiat în URSS, fiind unul dintre fondatorii RASS Moldovenești. A decedat în urma marii epurări staliniste.

Note

Bibliografie
 Chiriac, Alexandru, Mic dicționar al membrilor Sfatului Țării din Chișinău, (21 noiembrie 1917 — 27 noiembrie 1918), în "Patrimoniu. Revistă de cultură istorică", Chișinău, nr.4/1991

Lectură suplimentară
Chiriac, Alexandru, Membrii Sfatului Țării (1917-1918) - dicționar, Editura Fundației Culturale Române, București, 2001
Cojocaru, Gheorghe E., Sfatul Țării - itinerar, Editura Civitas, Chișinău, 1998
Colesnic, Iurie, Sfatul Țării - enciclopedie, Editura Museum, Chișinău, 1998

Legături externe
  Sfatul Țării

Vezi și
 Sfatul Țării
 Unirea Basarabiei cu România

Nașteri în 1887
Decese în 1938
Membri ai Sfatului Țării
Politicieni sovietici moldoveni
Arhitecți moldoveni
Arhitecți ruși
Comuniști basarabeni
Arhitecți sovietici
Propagandiști sovietici
Oameni din Chișinău
Decese în Sankt Petersburg
Victime ale represiunii sovietice

Vladimir Țiganko


Alegoría de la Música es una pintura de Dosso Dossi de 1510-1516, y se exhibe en el Museo Horne de Florencia. Formó parte de la decoración del Camerino d'Alabastro de Alfonso I de Este, duque de Ferrara junto a obras de Tiziano y Giovanni Bellini.

Descripción y estilo
Sobre un fondo de nubes azuladas se representan cuatro figuras alegóricas. A la izquierda hay un genio que lleva la antorcha de la inspiración a Vulcano, mientras da forma a las notas musicales en un yunque. Los tres martillos dispersos en la escena aluden a los diferentes sonidos, obtenidos de acuerdo con su forma y tamaño.

En el centro está una mujer con el pecho descubierto, tal vez una alegoría de la música secular, que se apoya en la mesa con los cánones musicales. Cierra la escena de una mujer desnuda de pie, tal vez la personificación de la música sacra.

Véase también
 Alegoría

Referencias

Enlaces externos

Museo Horne
Alegorías en el arte
Desnudo (género artístico)
Cuadros de los años 1510

Alegoría de la Música


Bezvučni bilabijalni frikativ glas je koji postoji u nekim jezicima, a u međunarodnoj fonetskoj abecedi za nj se rabi znak [ɸ].

Glas ne postoji u hrvatskome standardnom jeziku, ali po izgovoru je sličan glasu [f]. Bezvučni bilabijalni frikativ izgovara se samo usnama, to jest gornji zubi ne dodiruju donje usne.

Pojavljuje se u turskom (kao alofon glasa [f] kod nekih govornika), turkmenskom, japanskom (kao alofon glasa /h/) i drugim.

Njegove značajke uključuju:

 Po načinu tvorbe jest frikativ
 Po mjestu tvorbe jest bilabijalni suglasnik
 Po zvučnosti jest bezvučan.

Izvori

Fonetika

Bezvučni bilabijalni frikativ


Patuljasta posavska kukmasta kokoš, hrvatska je pasmina kokoši.

Podrijetlo i standardizacija
Domovina je Hrvatska. Zemljopisna uža domovina je područje uz rijeku Savu - nizvodno od Zagreba.
Zdravko Kozić je 1990-ih prvi u selima tog kraja uočio uočava kukmaste kokoši prilično ujednačenog tipa, skladno uklopljene u tamošnji seoski ambijent. Tad je došao na zamisao organizirano uzgajati ovu pasminu. Uzgoj je ostvaren uz pomoć Josipa Bertinovca. 3. siječnja 1999. unutar udruge uzgajatelja malih životinja u Dugom Selu osnovana je sekcija za uzgoj posavske kukmaste kokoši. Unutar sekcije djelovalo je petnaestak uzgajatelja. Proljeća 1999. Josip Bertinovec (prvi predsjednik i voditelj uzgoja) je uz pomoć Ivana Štabe skupio prvu perad, stvorio matična jata te počeo uzgajati t.zv. "radni standard". Uzgajateljima diljem Hrvatske ovo je postala omiljen pasmina. Bila je česta na izložbama malih životinja. Ljeti 2004. nastao je prvi standard. Hrvatski savez udruga uzgajatelja malih životinja priznao ju je kao posebnu pasminu 12. rujna 2004. godine. Patuljastu inačicu nastoji se uzgojiti prema uzoru velike pasmine.

Građa
Tijelo je lijepo i skladno građeno. Na glavi ima kukmu. Narav je dobra, kokoš je vrlo pitoma. Kao nesilica je dobra i meso joj je posebno kvalitetno. Glava joj je srednje veličine, lijepo oblikovane velike okrugle kukme na sredini glave. Kukma je kod pijetla malo opuštenija. Kljun je jak, srednje velik, malo povijen. Kod svjetlijih je žuto sive boje, a tamniji kod tamnijih. Krijesta je crvena, lijepo nazubljena, malo opuštena na jednu stranu. Lice je crvenkasto, oko oka glave. Podušnjaci su srednji, kod svjetlijih žuto ružičasti, a kod tamnijih sivkasti. Podbradnjaci su crveni i srednje dužine. Vrat je srednje dužine, jak i dobro obrastao perjem. Prsa su izbačena, jaka i široka, malo zaobljena i lijepo razvijena. Leđa su široka, kratka, malo opuštena prema repu. Rep je kod pijetla lijepo razvijen i jednakih srpova. Krila su srednje velika, čvrsta, dobro priljubljena uz tijelo. Bataci su jaki, dobro razvijeni i obrasli perjem. Noge su srednje visoke i jake, žute boje, kod tamnijih tamnije, čiste bez gaća. Prsti su jaki, boje nogu, a nokti su boje kljuna. Perja ima u svim čistim bojama, kao i grahorastih i prskano šarenih. Kokoš je teška do 0,8 kg a pijetao do 1 kg. Jaje je dosta krupno i malo izduženo. Broj prstena: za pijetla 15, a za kokoš 13. Kokoš godišnje snese 140 jaja svijetle ljuske. Najmanja težina jaja za nasad je 40 grama.

Boje koje se javljaju su: crvena, žuta, jarebičasta, crna, bijela, grahorasta, zlatnosmeđa.

Izgledom patuljasta mora odgovarati prema velikoj pasmini. Vrlo je živahna, dobrih proizvodnih svojstava. Uzgajivači teže uzgojiti kokoš koja je srednje teška,kombiniranih svojstava,klimatski prilagođena i otporna,dobre iskoristivosti hrane,vitalnog podmladka. Teži se razvijati kokoš koja je snažna, duboko građena,na donjoj granici visokog stava,direktno opuštenog perja,s kukmom na glavi. Nastoji se odbaciti iz uzgoja kokoši koje su dugačka tijela, lagane građe, visoka stava, visoko nošena repa i prevelike postrance nošene krijeste.

Vidi
posavska kukmasta kokoš
hrvatica (pasmina kokoši)
hrvatska patuljasta kokoš (Gretlika, Kredlika, Jurek i Katica, Đuro i Kata...)
dravska guska
zagorski puran
posavska kukmasta patka
križevačka kukmasta kokoš

Izvori

Hrvatske kokošje pasmine

Patuljasta posavska kukmasta kokoš


Sunrise Over Sea is the third studio album by Australian band the John Butler Trio. It was released in March 2004.

Conception and production

In late 2003, John Butler entered Woodstock Studios in Melbourne, which is owned by Joe Camilleri, the leader of Jo Jo Zep & The Falcons and the Black Sorrows. He had a new band consisting of percussionist Nicky Bomba and upright-bass player Shannon Birchall. This would be Bomba's only recording with the Trio (having returned to his own reggae band) until April Uprising (2010) The sound engineer for this production was Robin Mai.

John Butler told the Australian edition of Rolling Stone published in April 2004 that he wanted greater freedom to pursue his vision.  "Essentially what I learnt out of this process was, more so than ever, I'm the keeper of the music. I have the intuition and the foresight to pick the right players to my music.  I've learned it's not always about having the same players for five, six or 10 years, it's having the right chemistry for these songs at this time. Some of my favourite Jimi Hendrix music is off-the-cuff stuff with Band of Gypsys."

The title Sunrise Over Sea is probably a reference to his home in Byron Bay, which is one of the most easterly points in Australia and therefore one of the first points to see the sunrise.  It is also part of the lyrics to the song "Peaches & Cream."

All the songs on the album were written, arranged and produced by John Butler, except for "What You Want" where the string section was arranged by Shannon Birchall and John Butler and was scored and conducted by Shannon Birchall.

Additional musicians performing on the album include: Michael Barker – "Treat Yo Mama", "Company Sin", "Bound To Ramble", Seeing Angels", "There'll Come a Time", "Zebra"; Danielle Caruna – "Treat Yo Mama", "Peaches & Cream", "What You Want", "Sometime"; Michael Caruna – "Zebra"; Dave Pensabene – "Zebra"; Tim Neil – "Sometimes"

Recent editions of the album have included the bonus track "Something's Gotta Give", which was released on an EP in 2004. It is a politically charged song that was very successful off the back of the recent LP.

In August 2004, a new disc, What You Want was released, with the song "What You Want" (Shared by Sunrise over Sea) and including a new version of the song "Treat Yo' Mama" and a cover of The Beatles' song "Across the Universe".

Commercial performance
The album debuted at number one in the Australian album charts on 15 March 2004 and achieved gold record status in its first week of release. "Zebra" was released in December 2003 and made the ARIA singles charts in early 2004. It was number 8 in the Triple J Hottest 100 for 2003 and also had significant airplay on commercial FM radio across Australia. This was the first fully independent album (independent label/independent distributor) to debut at number 1 on the Australian Record Industry Association (ARIA) albums chart. In 2011, Sunrise Over Sea was certified five times platinum in Australia.

Track listing

Australian release
 "Treat Yo Mama" – 4:47
 "Peaches and Cream" – 6:47
 "Company Sin" – 4:39
 "What You Want" – 5:21
 "Damned to Hell" – 1:49
 "Hello" – 4:26
 "Bound to Ramble" – 6:08
 "Seeing Angels" – 6:14
 "There'll Come a Time" – 3:36
 "Zebra" – 3:57
 "Mist" – 2:25
 "Oldman" – 5:10
 "Sometimes" – 10:37

US release
 "Treat Yo Mama" – 4:47
 "Peaches and Cream" – 6:47
 "Company Sin" – 4:39
 "Betterman" – 3:44
 "What You Want" – 5:21
 "Damned to Hell" – 1:49
 "Hello" – 4:26
 "Bound to Ramble" – 6:08
 "Seeing Angels" – 6:14
 "There'll Come a Time" – 3:36
 "Zebra" – 3:57
 "Mist" – 2:25
 "Oldman" – 5:10
 "Sometimes" – 10:37

International Release

 "Treat Yo Mama" – 4:47
 "Peaches and Cream" – 6:47
 "Company Sin" – 4:39
 "What You Want" – 5:21
 "Damned to Hell" – 1:49
 "Hello" – 4:26
 "Bound to Ramble" – 6:08
 "Seeing Angels" – 6:14
 "There'll Come a Time" – 3:36
 "Zebra" – 3:57
 "Mist" – 2:25
 "Oldman" – 5:10
 "Sometimes" – 11:05  (Includes :28 of silence)
 "Something's Gotta Give" – 10:14  (Includes 7:07 of silence and ambience)

Personnel
John Butler Trio
John Butler – vocals, guitars; banjo (tracks 5, 7, 8), lapsteel (track 1), E-Bow (track 9), string arrangements (track 4)
Shannon Birchall – double bass; electric bass (tracks 9, 13), vocals (tracks 7, 13), piano (track 3), strings (track 4), string arrangements (track 4)
Nicky Bomba – drums; vocals (tracks 7, 10, 13), tambourine (tracks 4, 6), shakers (tracks 3, 9), djembe (tracks 1, 11), sticks (track 3), tikky tak electric guitar (track 3)

Additional musicians
Michael Barker – congas (tracks 1, 3, 10), tambourine (tracks 1, 3), marimba (tracks 8, 9), darumbukka (track 1), marching bass drum (track 7), cymbals (track 7), kooky spoon solo (track 10)
Danielle Caruana – backing vocals (tracks 1, 2, 4, 13)
Michael Caruana – Hammond organ (track 10)
Dave Pensabene – backing vocals (track 10)
Tim Neil – Hammond organ (track 13)

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Decade-end chart

Certifications

References

External links
 the John Butler Trio webpage
 Music Plug site

2004 albums
ARIA Award-winning albums
John Butler Trio albums

Sunrise Over Sea


Hayvan, canlılar dünyasının ökaryotlar (Eukaryota) üst âlemindeki hayvanlar (Animalia) âleminde sınıflanan canlıların ortak adıdır. Arapça "canlı varlık" anlamındaki ḥayevān sözcüğünden Türkçeye geçmiş olan "hayvan" sözcüğü, günlük kullanımda esasen insan dışı, nefes alan ve hareket eden canlıları ifade etmek için kullanılsa da, biyolojik bağlamda insanı da içerir. Anadolu ağızlarında hayvan anlamında bav, bobos, böçü, çer, çokgal, dölük, evcimen, evlük, karaböcü, karaltı, medek, tereke, töm gibi sözcükler kullanılmaktadır. Hayvan sözcüğünün eş anlamlısı döngül sözcüğüdür. Hayvanlar âleminin bilimsel ve Latince adı olan "Animalia" terimi ise yine Latince olan ve "yaşayan" ya da "ruh" anlamına gelen animadan türetilmiş animal sözcüğünün çoğuludur. Hayvanlar âlemini tanımlayan bir başka Yunanca bilimsel terim de Metazoa'dır.

Genellikle çevrelerine uyum sağlayan ve diğer canlılarla beslenen çok hücreliler âlemidir. Vücutları, embriyonun bazı metamorfozlar geçirmesiyle gelişir. Ökaryotik çok hücreli organizmalardır. Besinlerini genel olarak sindirerek alırlar.

Hayvanların birçoğu hareketlidir ve bitkilerde tipik olan bulunan kalın hücre duvarları genellikle yoktur. Embriyonik gelişim esnasında büyük ölçülerde hücresel göçler ve doku organizasyonları görülür. Üremeleri primer (birincil) olarak seksüeldir; diploit kromozom taşıyan dişi ve erkekler mayozla haploit kromozomlu gametleri, bunlar da birleşerek diploit zigotu oluşturur.

Yaklaşık 1 milyonu böcek olmak üzere 1,5 milyondan fazla hayvan türü tanımlanmıştır, fakat tanımlanmamış olanlarla birlikte 7 milyondan fazla hayvan türü olduğu tahmin edilmektedir.

Ayırıcı özellikleri
Hayvanları diğer canlılardan ayıran pek çok nitelik vardır. Hayvanlar hücre çekirdeklerine sahip (ökaryot) canlılardır ve çok hücrelidirler. Birçok hayvan güneş ışığını dolaylı yollardan kullanarak gelişir. Hayvanların tersine bitkiler bu ışığı fotosentez ile doğrudan basit şekerler üretmek için kullanır. Bu onları bakteriler ve protozoalardan ayırır. Hayvanlar dışbeslenendir (heterotrof), kendi besinlerini üretememeleri onları bitkiler ve alglerden ayırır. Hücre duvarlarının olmayışı da onları bitkiler, algler ve mantarlardan ayırır. Hayvanlar bazı yaşam evreleri dışında devingendirler. Birçok hayvan türü dölyatağında blastula evresinden geçer ki bu hayvanlara özgü bir evredir.

Üreme ve gelişme
Hemen hemen tüm hayvanlar çiftleşerek ürerler. Yetişkinler diploit ya da polidiploittir. Her birinin kendine has üreme hücresi vardır. Birçok hayvan çiftleşerek üremeye yatkındır.

Hayvanların üç üreme şekli vardır:

 İç üreme ve iç gelişme: Bu üreme ve gelişme şekli spermin yumurtaya girerek döllenmesi sonucu ve embriyonun anne karnında gelişmesiyle oluşur. Memelilerde görülür.
 İç üreme ve dış gelişme: Bu üreme ve gelişme şekli spermin yumurtaya girerek döllenip yumurtayla birlikte embriyonun dışarı çıkarak dışarıda gelişmesi sonucu oluşur. Kurbağalar ve balıklar hariç yumurtayla çoğalan hayvanlarda görülür.
 Dış üreme ve dış gelişme: Annenin döllenmemiş yumurtayı bıraktıktan sonra babanın o yumurtaları döllemesiyle embriyonun oluşup vücut dışında gelişmesiyle gerçekleşir. Kurbağalarda ve balıklarda görülür.

Basit sınıflandırma
 Agnotozoa - Basit hayvanlar
 Omurgasızlar
 Parazoa - Gerçek dokusu olmayanlar
 Placozoa
 Porifera - Süngerler
 Eumetazoa - Gerçek dokusu olanlar
 Radiata - Radial simetrili canlılar
 Bilateria - Bilateral simetrili canlılar
 Omurgalılar
 Acrania - Kafatassızlar
 Hemichordata - Yarı sırtipliler
 Urochordata (Tunicata) - Tulumlular
 Cephalochordata - Başı kordalılar
 Craniata - Gerçek kafataslılar
 Agnatha - Çenesizler
 Gnathostomata - Gerçek çeneliler
 Pisces - Balıklar
 Tetrapoda - Dört üyeliler
 Amphibia - İki yaşamlılar
 Reptilia - Sürüngenler
 Aves - Kuşlar
 Mammalia - Memeliler

Evrimsel tarih

Hayvanları temsil edebilecek ilk taşıllar, Güney Avustralya'daki Trezona Oluşumu'nun 665 milyon yıllık kayalarında ortaya çıkar. Bu taşıllar, erken süngerler olarak yorumlanıyor. En eski hayvanlar, yaklaşık 610 milyon yıl önce, Kambriyen öncesinin sonlarına doğru Ediayakaran faunasında bulunur. Bu canlıların, hayvanların içinde olup olmadığı uzun süredir kuşkuluydu. Ama Dickinsonia fosillerinde hayvansal lipit kolesterolünün keşfi, bunların gerçekten de hayvanlar olabileceğini ortaya koyuyor. Hayvanların düşük oksijen koşulları altında ortaya çıktıkları düşünülür, bu da onların ilk önce bütünüyle oksijensiz solunum yoluyla yaşayabildiklerini ancak oksijenli solunum için uyarlandıkça çevrelerindeki oksijene bütünüyle bağımlı hale geldiklerini düşündürür.

Birçok hayvan şubesi, taşıl kayıtlarında ilk olarak yaklaşık 542 milyon yıl önce başlayan Kambriyen patlaması sırasında Burgess Şeyli gibi yataklarda ortaya çıkıyor. Bu kayaçlardaki şubeler arasında, yumuşakçalar, dallı bacaklılar, kütük ayaklılar, su ayıları, eklem bacaklılar, derisi dikenliler ve yarı sırtipliler bulunurken, ayrıca yırtıcı Anomalocaris gibi günümüzde soyu tükenmiş sayısız canlı da bulunur. Bu olayın görünen apansızlığı, tüm bu hayvanların aynı anda ortaya çıktıklarını göstermekten çok, taşıl kayıtlarının bir eseri olabilir.

İnsan haricinde hayvanlar
Hayvan hakları hareketinde, hayvan haklarından bahsederken, insanların da hayvan kategorisinde olduğunu vurgulamak için "İnsan harici hayvanlar" kalıbı kullanılır.

Ayrıca bakınız
Hayvanların evrimi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Bilim ve Teknik: Canlılar Dünyası

Âlemler
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar
1758'de tanımlanan hayvanlar

Hayvan


Società Albese Meccanice Autoveicoli war ein italienischer Hersteller von Automobilen. Die Markennamen lauteten SAMAS und Sirex.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Ricca d'Alba bei Alba (Provinz Cuneo) übernahm 1971 die Produktion von Delta S.p.A. aus Turin. 1975 endete die Produktion.

Fahrzeuge

SAMAS Yeti
Das erste Modell war der Yeti. Dies war ein offener Geländewagen mit Allradantrieb und optionaler Allradlenkung. Der Vierzylindermotor von Fiat leistete anfangs 42 PS aus 850 cm³ Hubraum, ab 1972 47 PS aus 903 cm³ Hubraum. Zwischen 1971 und 1975 wurden etwa 75 Exemplare hergestellt.

Sirex LMS
Ab 1973 ergänzte der Sirex LMS das Angebot. Dieses Kombicoupé mit V6-Motor von Ford war der Nachfolger des LMX 2300 HCS. Von diesem Modell wurden bis 1974 etwa 20 Exemplare hergestellt.

Literatur
 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 2 G–O. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)
 Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile. Volume 3: P–Z. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago IL 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch).

Einzelnachweise

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Piemont)
Alba (Piemont)

Società Albese Meccanice Autoveicoli