Bătălia de pe Antietam (pronunțat în engleză ), cunoscută și ca bătălia de la Sharpsburg, în special în Sudul Statelor Unite, s-a desfășurat la 17 septembrie 1862, între  a generalului confederat Robert E. Lee și  condusă de generalul unionist George B. McClellan, în apropiere de , pe malurile pârâului Antietam, în cadrul . A fost prima ciocnire la nivel de armată de câmp de pe  desfășurată pe pământul Uniunii și rămâne și astăzi cea mai sângeroasă zi din istoria Statelor Unite, cu un număr total de 22.717 morți, răniți și dispăruți.

După ce l-a urmărit pe generalul  Robert E. Lee până în Maryland,  George B. McClellan al  a lansat atacuri împotriva armatei lui Lee, aflată pe poziții defensive în spatele pârâului Antietam. În zorii zilei de 17 septembrie, corpul gen-mr.  a lansat un puternic atac asupra flancului stâng al lui Lee. Atacuri și contraatacuri s-au succedat peste lanul de porumb al lui Miller, și luptele au gravitat în jurul . Asalturile Uniunii către Sunken Road au străpuns în cele din urmă centrul confederat, dar avantajul federalilor nu a fost capitalizat. După-amiaza, corpul general-maiorului unionist Ambrose Burnside a intrat în acțiune, capturând un pod de piatră peste pârâul Antietam și avansând împotriva flancului drept confederat. Într-un moment crucial, a sosit divizia confederată a gen-mr.  de la  și a lansat un contraatac surpriză, care l-a împins înapoi pe Burnside și a încheiat bătălia. Deși depășit numeric, doi la unu, Lee și-a angajat întreaga forță, în timp ce McClellan a trimis mai puțin de trei sferturi din armata lui, ceea ce i-a permis lui Lee să blocheze înaintarea federalilor. În timpul nopții, ambele armate și-au consolidat liniile. În ciuda pierderilor grele, Lee a continuat să se mai ciocnească cu McClellan și de-a lungul zilei de , în timp ce își retrăgea armata lovită la sud de Râul Potomac.

În ciuda faptului că avea superioritate numerică, atacurile lui McClellan nu au reușit să atingă o , ceea ce i-a permis lui Lee să își mute trupele pe  pentru a răspunde la toate provocările. Prin urmare, în ciuda amplelor rezerve de forțe care ar fi putut fi utilizate pentru a exploata succesele localizate, McClellan nu a reușit să distrugă armata lui Lee. Credința persistentă, dar greșită, a lui McClellan că este depășit numeric a contribuit la prudența lui pe tot parcursul campaniei.

McClellan a oprit invazia Marylandului de către Lee, dar Lee a reușit să-și retragă armata înapoi în Virginia, fără vreo intervenție din partea precautului McClellan. Refuzul lui McClellan de a urmări armata lui Lee a condus la îndepărtarea sa din postul de comandă de către președintele Abraham Lincoln în noiembrie. Deși rezultatul a fost neconcludent tactic, trupele confederate s-au retras primele de pe câmpul de luptă, rezultând o victorie strategică a Uniunii. A fost o victorie suficient de importantă pentru a-i da lui Lincoln încrederea de a-și anunța Proclamația de Emancipare, care a descurajat orice posibilă intenție a guvernelor britanic și francez de a recunoaște Confederația.

Context: Campania din Maryland

 a lui Robert E. Lee—aproximativ 55.000 de oameni—a pătruns în statul Maryland la 3 septembrie 1862, după victoria sa în a doua bătălie de pe Bull Run, pe 30 august. Încurajată de succes, conducerea confederată a pus la cale mutarea războiului pe teritoriul inamicului. Invazia Marylandului de către Lee trebuia să se desfășoare concomitent cu o invazie a statului Kentucky de către armatele lui  și . Era necesară și din motive logistice, întrucât fermele din nordul Virginiei erau golite de alimente. După evenimente ca  din primăvara anului 1861 și după ce președintele Lincoln a trebuit să treacă prin oraș deghizat în drum spre inaugurarea sa, liderii Confederației presupuneau că Marylandul ar saluta venirea forțelor confederate. Trupele intonau melodia "!" în timpul marșului, dar în toamna lui 1862 sentimentele unioniste erau dominante, mai ales în părțile de vest ale statului. Civili, în general, se ascundeau în casele lor când armata lui Lee trecea prin orașele lor, sau îi priveau cu o tăcere rece, în timp ce  a fost aplaudată și încurajată. Unii politicieni confederați, inclusiv  Jefferson Davis, credeau că perspectiva recunoașterii internaționale ar crește dacă Confederația ar câștiga o victorie militară pe pământul Uniunii; o astfel de victorie ar putea aduce recunoașterea și sprijinul financiar al Regatului Unit și al Franței, deși nu există nicio dovadă că Lee ar fi crezut că Confederația ar trebui să-și fundamenteze planurile militare pe această posibilitate.

În timp ce cei 87.000 de oameni ai  conduse de McClellan se deplasau pentru a-l intercepta pe Lee, doi soldați unioniști (caporalul Barton W. Mitchell și sergentul  din Regimentul 27 Voluntari Indiana) au descoperit o copie rătăcită a planurilor detaliate de luptă ale lui Lee——înfășurată în jurul a trei trabucuri. Ordinul indica că Lee și-a divizat armata și și-a dispersat porțiunile geografic (la , și ), ambele fiind izolate una de alta și ușor de învins dacă McClellan ar putea să se miște destul de repede. McClellan a așteptat aproximativ 18 ore înainte de a hotărî să profite de această informație și să-și repoziționeze forțele, irosind astfel o oportunitate de a-l învinge decisiv pe Lee.

Au fost două ciocniri semnificative în campania din Maryland înainte de marea bătălie de pe Antietam: capturarea orașului  de către gen-mr. Thomas J. "Stonewall" Jackson și asaltul lui McClellan prin Blue Ridge Mountains în . Prima a fost importantă, deoarece o mare parte din armata lui Lee era absentă la începutul bătăliei de pe Antietam, ocupându-se de capitularea garnizoanei Uniunii; cea de a doua, deoarece apărarea robustă a Confederației în două pasuri montane au amânat înaintarea lui McClellan suficient pentru Lee să-și concentreze restul armatei sale în Sharpsburg.

Forțele opuse

, condusă de gen-mr. George B. McClellan, susținută de unități absorbite din  a lui , cuprindea șase corpuri de infanterie.

, sub gen-mr. , constat din diviziile:

 generalului de brigadă  (brigăzile colonelului , și generalilor de brigadă.  și , și a  William J. Hofmann).
 generalului de brigadă  (brigăzile generalului de brigadă , a colonelului William H. Christian, și a generalului de brigadă ).
 generalului de brigadă  (brigăzile generalului de brigadă , colonelului Albert Magilton și lt. col. Robert Anderson).

, sub gen-mr. , consta din diviziile:

 gen-mr.  (brigăzile generalilor de brigadă  și, și a col. ).
 gen-mr. John Sedgwick (brigăzile generalilor de brigadă , , și ).
 generalului de brigadă  (brigăzile generalului de brigară , col. Dwight Morris, și gen-br. Max Weber).

, sub gen-mr. , consta din diviziile:

 gen-mr.  (brigăzile col. , gen. brig. , și col. T. B. W. Stockton).
 generalului de brigadă  (brigăzile lt. col. , maiorului Charles S. Lovell, și col. ).
 gen. brig.  (brigăzile gen. brig.  și col. ).

, sub gen-mr. , constat din diviziile:

 gen-mr.  (brigăzile col. , col. , și gen. brig. ).
 gen-mr.  (brigăzile generalilor de brigadă  și  și a colonelului William H. Irwin).
 o divizie din  sub gen-mr.  (brigăzile generalilor de brigadă , , și ).

, sub gen-mr. Ambrose E. Burnside (gen-brig.  a exercitat comanda operațională în timpul luptei), consta din diviziile:

 gen. brig.  (brigăzile col.  și ).
 gen. brig.  (brigăzile gen. brig.  și ).
 gen. brig.  (brigăzile col.  și ).
 , sub comanda col.  (brigăzile col.  și ).

, sub gen-mr. , consta din diviziile:

 gen. brig.  (brigăzile gen. brig.  și ).
 gen. brig.  (brigăzile lt. col. , col. , și col. William B. Goodrich).

Divizia de cavalerie a gen. brig.  consta din brigăzile maiorului Charles J. Merlan și coloneilor , Richard H. Rush, Andrew T. Rush, și .

Confederația
 a generalului Lee a fost organizată în două mari corpuri de infanterie.

Primul Corp, sub gen-mr. James Longstreet, consta din diviziile:

 gen-mr.  (brigăzile gen. brig. , , , și ).
 gen-mr.  (brigăzile coloneilor Alfred Cumming, W. A. Parham, și , și ale gen. brig. , , și ).
 gen. brig.  (brigăzile gen brig. , , , , și col. Joseph T. Walker și ).
 gen. brig.  (brigăzile colonelului  și gen. brig. ).
 gen. brig.  (brigăzile coloneilor  și ).
 Brigada independentă sub generalul .

Al doilea Corp, sub gen-mr. Thomas J. "Stonewall" Jackson, consta din diviziile:

 gen. brig.  (brigăzile col. , gen. brig. , col. , și gen. brig. ).
 gen-mr.  (Divizia Ușoară — brigăzile gen. brig. , , , și , și ale col.  și ).
 gen. brig.  (brigăzile col. , , , și gen. brig. ).
 gen-mr.  (brigăzile gen. brig. , , ,  și col. ).

Restul de unități erau corpurile de cavalerie, sub gen-mr. , și artileria de rezervă comandată de gen. brig. . Al doilea Corp era organizat cu artilerie atașată fiecărei divizii, spre deosebire de primul Corp, care avea artileria rezervată la nivel de corp.

Preludiul bătăliei

Dispunerea armatelor

În apropierea orașului Sharpsburg, Lee și-a desfășurat forțele disponibile în spatele pârâului Antietam, de-a lungul unei creste joase, începând din 15 septembrie. Era o poziție defensivă eficientă, dar nu de necucerit. Terenul oferea acoperire excelentă pentru infanteriști, cu garduri de fier și de piatră, aflorimente de calcar, cu rigole și ravene. Pârâul era doar o mică barieră, având doar 18–30 m lățime, pe alocuri se putea trece prin vad și avea trei poduri de piatră, fiecare la distanță de o milă unul de altul. Poziție era precară și pentru că spatele confederaților era blocat de Râul Potomac și, dacă ar fi trebuit să se retragă, o puteau face doar printr-un singur punct, vadul lui Boteler de la . (Vadul de la , era la 16 km nord-vest de Sharpsburg și fusese utilizat de către Jackson în marșul lui către Harpers Ferry. Dispunerea forțelor Uniunii în timpul luptei a făcut nepractică retragerea pe această direcție.) Și pe 15 septembrie, forțele de sub comanda imediată a lui Lee constau din maxim 18.000 de oameni, doar o treime din dimensiunea armatei federale.

Primele două divizii unioniste au sosit în după-amiaza zilei de 15 septembrie, și cea mai mare parte din restul armatei, târziu în acea seară. Deși un atac imediat al Uniunii în dimineața zilei de 16 septembrie ar fi avut un avantaj numeric copleșitor, prudența caracteristică a lui McClellan și convingerea lui că Lee avea chiar 100.000 de oameni în Sharpsburg l-au făcut să întârzie atacul lui cu o zi. Aceasta le-a dat confederaților răgaz să-și pregătească pozițiile defensive și a permis soldaților lui Longstreet să sosească din Hagerstown și corpului lui Jackson, mai puțin divizia lui A. P. Hill, să ajungă de la Harpers Ferry. Jackson a apărat flancul stâng (nordic), ancorat pe Potomac, Longstreet pe cel drept (sudic), ancorat pe Antietam, o linie de aproximativ 6 km lungime. (Pe măsură ce lupta se desfășura și Lee își muta unitățile, limitele aceste corpuri s-au suprapus considerabil.)

În seara zilei de 16 septembrie, McClellan a ordonat Corpului I al lui Hooker să treacă pârâul Antietam și să tatoneze pozițiile inamice. Divizia lui Meade a atacat cu prudență trupele lui Hood în apropiere de East Woods. După lăsarea întunericului, focul de artilerie a continuat în timp ce McClellan își poziționa trupele pentru a doua zi de luptă. Planul lui McClellan era de a copleși flancul stâng al inamicului. El a ajuns la această hotărâre din cauza configurației podurilor peste Antietam. Cel mai mic pod (care în curând avea să fie numit Podul Burnside) era dominat de pozițiile confederate din vârful prăpăstiilor de unde se vedea. Podul din mijloc, de pe drumul dinspre , era supus focului de artilerie de pe înălțimile de lângă Sharpsburg. Dar podul cel mai din amonte era la 3 km est de tunurile confederate și putea fi traversat în condiții de siguranță. McClellan plănuia să-și angajeze mai mult de jumătate din armată în atac, începând cu două corpuri, susținute de un al treilea, și, dacă este necesar, de un al patrulea. El intenționa să lanseze simultan un atac de diversiune împotriva flancului drept al Confederației cu un al cincilea corp, și era pregătit să lovească centrul cu rezervele sale dacă atacul reușea. Ciocnirea din East Woods a servit drept semnal al intențiilor lui McClellan pentru Lee, care și-a pregătit apărarea în mod corespunzător. El a mutat oameni pe flancul stâng și a trimis mesaje urgente celor doi comandanți ai săi care nu ajunseseră încă pe câmpul de luptă: Lafayette McLaws cu două divizii și A. P. Hill cu o divizie.

Relieful și consecințele sale
Planurile lui McClellan au fost slab coordonate și slab executate. El a dat fiecărui comandant subordonat doar ordinele pentru corpul lor, nu un ordin general care să descrie întregul plan de luptă. Relieful câmpului de luptă făcea să le fie dificil comandanților să evalueze evenimente din afara sectoarelor lor, și cartierul general al lui McClellan era la aproape 2 km în urmă (la casa Philip Pry, la est de pârâu), și îi era și lui greu să-și controleze corpurile de armată. Prin urmare, bătălia s-a desfășurat în ziua următoare, în esență, sub forma a trei lupte, în cea mai mare parte necoordonate: dimineața, în capătul de nord al câmpului de luptă, la prânz, în centru, și după-amiaza în sud. Această lipsă de coordonare și de concentrare a forțelor lui McClellan a anulat aproape complet avantajul numeric de 2 la 1 de care se bucura Uniunea și i-a permis lui Lee să-și mute forțele de apărare pentru a satisface fiecare ofensivă.

Lupta

Faza de dimineață
Locație: capătul nordic al câmpului de luptă

Lanul de porumb
Lupta a început în zorii (pe la 5:30 a.m.) zilei de 17 septembrie, cu un atac de-a lungul Drumului Hagerstown din partea Corpului I al Uniunii condus de Joseph Hooker. Obiectivul lui Hooker era platoul pe care stătea biserica dunkeristă, o modestă clădire văruită care aparținea unei secte locale de . Hooker avea aproximativ 8.600 de oameni, puțin mai mult decât cei 7700 de apărătorii sub comanda lui Stonewall Jackson, și această ușoară diferență a fost mai mult decât compensată de pozițiile de apărare puternice ale confederaților. Divizia lui Abner Doubleday s-a deplasat pe dreapta lui Hooker, James Ricketts s-a mutat pe partea stângă în East Woods, și divizia  a lui George Meade s-a desfășurat în centrul și ușor spre spate. Apărarea lui Jackson consta din diviziile conduse de Alexander Lawton și John R. Jones, în linie de la West Woods, peste drum, și de-a lungul marginii sudice a lanului de porumb al lui Miller. Patru brigăzi au fost ținute în rezervă West Woods.

Când au ieșit primii unioniști din North Woods în , a izbucnit duel de artilerie. Focul confederației venea de pe bateriile de artilerie trase de cai sub comanda lui Jeb Stuart la vest și de pe cele patru baterii ale colonelului  de pe înălțimile de peste drum de biserica dunkeristă la sud. Focul de răspuns al Uniunii a venit de la nouă baterii de pe creasta din spatele North Woods și de la douăzeci de  de 20 de livre, la 3 km est de pârâul Antietam. Schimbul de focuri a provocat pierderi grele de ambele părți și a fost descris de către colonelul Lee ca un "infern de artilerie".

Văzând sclipirea baionetelor confederaților ascunși în lanul de porumb, Hooker și-a oprit infanteria și a adus patru baterii de artilerie, care au tras cu proiectile și șrapnel peste capetele infanteriei federale către lan. A izbucnit o luptă sălbatică a, cu multă acțiune corp la corp cu patul puștii și cu baionetele din cauza vizibilității scăzute din porumb. Ofițerii umblau călare înjurând și strigând ordine pe care nimeni nu le putea auzi de zgomot. Puștile s-au încins și au început să dea rateuri de la prea multe focuri trase; aerul se umpluse cu o grindină de gloanțe și obuze.

Brigada 1 de pennsylvăneni a lui Meade, sub gen. brig. Truman Seymour, a început să înainteze prin East Woods și să schimbe focuri de armă cu brigada colonelului James Walker cu soldați din Alabama, Georgia și Carolina de Nord. Când oamenii lui Walker i-au împins pe cei ai lui Seymour înapoi, cu ajutorul focului de artilerie al lui, divizia lui Ricketts a intrat și ea în lanul de porumb, doar pentru a fi, de asemenea, distrusă de artilerie. Brigada gen. brig. Avram Duryée a mărșăluit direct în salvele brigăzii Georgia a colonelului Douglas Marcellus. Împotriva unui tir masiv de la o distanță de , ei nu au obținut niciun avantaj din cauza lipsei de întăriri, așa că Duryée a ordonat retragerea.

Întăririle pe care Duryée le aștepta—brigăzile de sub gen. brig. George L. Hartsuff și col. William A. Christian—au avut dificultăți în a ajunge la locul luptei. Hartsuff a fost rănit de un obuz, iar Christian a descălecat și a fugit în spate speriat. Atunci când oamenii s-au adunat și au înaintat în lanul de porumb, au fost întâmpinați de același foc de artilerie și infanterie ca și predecesorii lor. Când numărul mai mare al unioniștilor a început să își spună cuvântul, brigada "Tiger" din Louisiana sub comanda lui Harry Hays a intrat în luptă și a împins oamenii uniunii înapoi în East Woods. Pierderile suferite de Regimentul 12 Infanterie Massachusetts, de 67%, au fost cele mai ridicate din orice unitate în acea zi. Brigada a fost în cele din urmă învinsă când federalii au adus-o baterie de  și direct în lanul de porumb, tirul de la mică distanță măcelărindu-i pe "Tigri", care și-au pierdut 323 din cei 500 de oameni.În timp ce lanul de porumb rămânea într-un impas sângeros, înaintările federalilor de la câteva sute de metri spre vest au fost mai reușite. Brigada 4 a gen. brig. John Gibbon din divizia lui Doubleday (recent botezată ) a început înaintarea de-a lungul și de o parte și de alta a drumului în lanul de porumb, și în West Woods, dându-i la o parte pe oamenii lui Jackson. Ei au fost opriți de o șarjă de 1150 de oameni din brigada lui Starke, trăgând puternic de la 27 m distanță. Brigada confederată s-a retras după ce a fost expusă la tirul acerb al Brigăzii de Fier, și Starke a fost rănit mortal. Înaintarea Uniunii către biserica dunkeristă a fost reluată și a deschis o ruptură mare în linia defensivă a lui Jackson, care s-a clătinat aproape de colaps. Deși prețul plătit era greu, corpul lui Hooker făcea progrese constante.

Întăririle confederate au sosit puțin după ora 7. Diviziile conduse de McLaws și Richard H. Anderson au sosit în urma unui marș nocturn din Harpers Ferry. În jurul orei 7:15, generalul Lee a mutat brigada Georgia a lui George T. Anderson de pe flancul drept al armatei pentru a-l ajuta pe Jackson. La 7 dimineața, divizia lui Hood de 2.300 de oameni a înaintat prin West Woods și a împins trupele Uniunii înapoi prin lanul de porumb. Texanii au atacat cu o deosebită ferocitate deoarece fuseseră chemați de pe poziția de rezervă și au fost obligați să-și întrerupă primul mic dejun cald pe care îl serviseră de multe zile. Ei au fost ajutați de trei brigăzi ale diviziei lui D. H. Hill care sosiseră de la Ferma Mumma, la sud-est de lanul de porumb, și de brigada lui Jubal Early, împingând prin West Woods de la Ferma Nicodemus, unde sprijiniseră artileria trasă de cai a lui Jeb Stuart. Unii ofițeri din Brigada de Fier și-au adunat oamenii în jurul tunurilor din Bateria B, Regimentul 4 Artilerie, și Gibbon însuși s-a asigurat că unitatea lui anterioară nu pierde nicio ladă de muniție. Hood a dus însă greul luptelor și a plătit un preț greu—60% victime—dar a reușit să împiedice prăbușirea liniei defensive și a ținut piept Corpului I. Când a fost întrebat de un coleg unde este divizia lui, Hood i-a răspuns, "moartă pe câmp".

Oamenii lui Hooker au suferit și ei pierderi grele, dar fără a-și atinge obiectivele. După două ore și 2.500 de victime, s-au întors de unde au pornit. Lanul de porumb, o zonă de aproximativ 230 m lungime și 400 m lățime, era un peisaj de nedescris. S-a estimat că lanul de porumb a trecut de la o tabără la alta de nu mai puțin de 15 de ori în cursul dimineții. Maiorul , care a preluat comanda Regimentului 6 Wisconsin al Brigăzii de Fier în timpul luptei avea mai târziu să compare lupta din jurul drumului Hagerstown cu zidul de piatră de la Fredericksburg, "Colțul Sângeros" al , și cu "abatorul" de la , insistând că "drumul de pe Antietam le-a întrecut pe toate în dovezi clare ale măcelului". Hooker a cerut sprijinul celor 7.200 de oameni cin Corpul XII al lui Mansfield.

Jumătate din oamenii lui Mansfield erau recruți neantrenați, și nici Mansfield însuși nu avea experiență, el preluase comanda doar cu două zile înainte. Deși era un veteran de 40 de ani, el nu condusese niciodată un număr mare de soldați în luptă. De teama că oamenii lui se vor speria când se va trage asupra lor, el i-a dus într-o formație care avea să fie denumită "coloană de companii, închisă în masă", formațiune adunată în care un regiment era dispus pe zece rânduri în adâncime în loc de două, cum era normal. Când oamenii lui au intrat în Eastern Woods, arătau ca o țintă excelentă pentru artilerie, "aproape la fel de bună ca un hambar". Mansfield însuși a fost împușcat în piept și a murit a doua zi. Alpheus Williams a preluat temporar comanda Corpului XII.

Noii recruți din Divizia 1 a lui Mansfield nu au făcut niciun progres împotriva liniei lui Hood, care fusese întărită și de brigăzile diviziei lui D. H. Hill conduse de Colquitt și McRae. Divizia a 2-a a Corpului XII, sub George Sears Greene, a pătruns însă printre liniile lui McRae, care au fugit din credința greșită că erau pe cale să fie prinși de un atac pe flancuri. Această ruptură a liniei i-a obligat pe Hood și pe oamenii lui, în inferioritate numerică, să se regrupeze în West Woods, unde începuseră ziua. Greene a reușit să ajungă la biserica dunkeristă, obiectivul inițial al lui Hooker, și a îndepărtat bateriile lui Stephen Lee. Forțele federale au păstrat mare parte din terenul câștigat la est de drum.

Hooker a încercat să adune resturile împrăștiate ale Corpului I pentru a continua atacul, dar un trăgător de la distanță confederat i-a reperat calul alb și l-a împușcat pe Hooker în picior. Comanda Corpului I a revenit apoi în sarcina generalului Meade, deoarece și subordonatul cel mai înalt în grad al lui Hooker, James B. Ricketts, fusese rănit. Dar cu Hooker ieșit din luptă, nu mai era niciun general cu autoritatea de a mobiliza oameni din Corpurile I și XII. Oamenii lui Greene au intrat sub tir intens în West Woods și s-au retras de la biserica dunkeristă.

Într-un efort de a întoarce flancul stâng confederat și de a diminua presiunea asupra oamenilor lui Mansfield, Corpul II al lui Sumner a primit la 7:20 a.m. ordin să trimită două divizii în luptă. Divizia lui Sedgwick cu 5400 de oameni a fost prima care a trecut Antietamul prin vad și a intrat în East Woods, cu intenția de a întoarce spre stânga și obligând sudul confederat să ia cu asalt Corpul IX al lui Ambrose Burnside. Dar planul a dat greș. S-au  separat divizia lui de William H. French, iar la ora 9 a.m. Sumner, care însoțea divizia, a lansat atacul într-o formațiune de luptă neobișnuită cele trei brigăzi în trei linii lungi, oamenii unul lângă altul, cu doar  între linii. Au fost atacați mai întâi de artileria confederată și apoi din trei părți de diviziile lui Early, Walker, și McLaws, și în mai puțin de o jumătate de oră Sedgwick oamenii lui au fost forțați să se retragă în dezordine la punctul de pornire, cu peste 2.200 de victime, inclusiv Sedgwick însuși, care a fost scos din acțiune timp de mai multe luni de o rană. Sumner a fost condamnat de majoritatea istoricilor pentru atacul său "imprudent", lipsa de coordonare cu cartierele generale ale Corpurilor I și XII, pierzând controlul asupra diviziei lui French atunci când a însoțit-o pe cea a lui Sedgwick, neefectuarea de operațiuni adecvate de recunoaștere înainte de lansarea atacului, și alegerea unei formațiuni de luptă neobișnuite, care a fost atât de eficient flancată de contraatacul confederat. Cercetările mai recente ale istoricului M. V. Armstrong au stabilit însă că Sumner a făcut recunoaștere adecvată și că hotărârea lui de a ataca în locul în care a atacat era justificată de informațiile pe care le avea la dispoziție.

Ultimele acțiuni ale fazei de dimineață a luptei au fost în jurul orei 10 dimineața, când două regimente din Corpul XII au înaintat, doar pentru a fi oprite de divizia lui John G. Walker, recent sosit din dreapta confederaților. Ei au luptat în zona dintre lanul de porumb și West Woods, dar în curând oamenii lui Walker au fost împinși înapoi de două brigăzi din divizia lui Greene, și trupele federale au câștigat puțin teren în West Woods.

Faza de dimineață  s-a încheiat cu pierderi totale, de ambele părți, de aproape 13.000 de oameni, inclusiv doi comandanți de corp ai Uniunii.

Faza de la amiază
Locație: Centrul liniei confederate

Drumul Afundat: "Calea Sângelui"

Până la amiază, acțiunea se mutase spre centrul liniei confederate. Sumner însoțise atacul de dimineață al diviziei lui Sedgwick, dar o altă divizie a sa, condusă de French, pierduse contactul cu Sumner și Sedgwick și se îndreptase inexplicabil spre sud. Dornic de o oportunitate de a intra în luptă, French a găsit în cale ciocniri și a ordonat oamenilor săi să înainteze. În acest moment, adjunctul (și fiul) lui Sumner l-a reperat pe French, a descris lupta teribilă din West Woods și i-a transmis un ordin să distragă atenția confederaților, atacându-i pe centru.

French s-a confruntat cu divizia lui D.H. Hill. Hill comanda aproximativ 2.500 de oameni, mai puțin de jumătate din câți avea French, și trei dintre cele cinci brigăzi fuseseră devastate de luptele de dimineață. Acest sector din linia lui Longstreet era, teoretic, cel mai slab. Dar oamenii lui Hill erau pe poziții defensive puternice, în vârful unei creste line, într-un drum afundat de anii de trafic de căruțe, care se transformase într-un debleu natural, propice pentru a fi folosit drept tranșee.

French a lansat o serie de asalturi cu contingente de dimensiunea unei brigăzi împotriva întăriturilor improvizate ale lui Hill în jurul orei 9:30 a.m.. Prima brigadă care a atacat, trupele fără experiență comandate de gen. brig. Max Weber, au fost repede măturate de tirul puternic de carabină; niciuna din tabere nu desfășurase încă artileria. Cel de-al doilea atac, alți recruți răcani sub comanda col. Dwight Morris, a fost și el întâmpinat cu tir masiv, dar a reușit să respingă un contraatac al Brigăzii Alabama a lui Robert Rodes. Cea de-al treilea, sub gen. brig. Nathan Kimball, a cuprins trei regimente de veterani, dar și ele au fost doborâte de tirul din drumul afundat. Divizia lui French a pierdut 1750 de oameni (din 5.700) în mai puțin de o oră.

Soseau întăriri de ambele părți, și de la 10:30 a.m. Robert E. Lee a trimis ultima sa divizie de rezervă—circa 3.400 de oameni sub gen.-mr. Richard H. Anderson—să susțină linia lui Hill linie și să o extindă spre dreapta, pregătind un atac care să învăluie flancul stâng al lui French. Dar, în același timp, 4.000 de oameni ai diviziei conduse de gen-mr. Israel B. Richardson au ajuns pe stânga lui French. Aceasta era ultima din cele trei divizii ale lui Sumner, care fusese ținută în spate de McClellan când și-a organizat forțele de rezervă. Trupele proaspete ale lui Richardson au dat prima lovitură.

În fruntea celui de al patrulea atac al zile împotriva drumului afundat a fost  a gen. brig. Thomas F. Meagher. În timp ce ei înaintau cu drapelele verzi de luptă în vânt, capelanul regimentului, părintele , mergea călare înainte și înapoi în fruntea formațiunii strigând cuvintele de mântuire condiționată prescrise de către Biserica Romano-Catolică pentru cei ce urmează să moară. (Corby avea să facă același lucru mai târziu la Gettysburg în 1863.) Trupele formate în mare parte din imigranți irlandezi au pierdut 540 de oameni în fața salvelor grele înainte de a primi ord să se retragă.

Gen. Richardson a trimis personal brigada gen. brig.  în luptă, în jurul prânzului (după ce i s-a spus că Caldwell era în spate, după un car cu fân), și în cele din urmă cursul luptei s-a schimbat. Divizia confederată a lui Anderson nu a fost de mare ajutor apărătorilor după ce gen. Anderson a fost rănit la începutul luptei. Au fost pierduți și alți comandanți esențiali, cum ar fi George B. Anderson (nici o legătură de rudenie; succesorul lui Anderson, colonelul  din Regimentul 2 Carolina de Nord, a fost ucis la câteva minute după ce a preluat comanda) și col.  din Regimentul 6 Alabama. (Gordon a suferit 5 răni grave în luptă, două în piciorul drept, două în brațul stâng, și o dată în față. Zăcea inconștient, cu fața în jos în chipiu, și mai târziu a spus colegilor că s-ar fi sufocat cu propriul sânge, dacă un yankeu neidentificat nu ar fi tras un glonț care a făcut o gaură în chipiu, prin care sângele s-a putut scurge.) Rodes a fost rănit în coapsă, dar era încă pe câmpul de luptă. Aceste pierderi au contribuit direct la confuzia din cele ce au urmat.Întrucât brigada lui Caldwell înainta în jurul flancului drept al confederaților, colonelul  și 350 de oameni din  și  au văzut un punct slab în linie și au ocupat o movilă cu vedere bună asupra drumului afundat. Aceasta le-a permis să execute tir de anfiladă asupra liniei confederate, transformând-o într-o capcană mortală. În încercarea de a manevra pentru a trata această amenințare, un ordin al lui Rodes a fost înțeles greșit de către lt. col. James N. Lightfoot, care îi luase locul lui John Gordon, care își pierduse cunoștința. Lightfoot a ordonat oamenilor săi să întoarcă și să plece în marș, ordin prin care toate cele cinci regimente de brigadă l-au considerat a fi adresat lor. Trupele confederate s-au retras spre Sharpsburg, pierzându-și linia.

Oamenii lui Richardson erau pe urmele inamicului când au fost opriți de un baraj de artilerie adunat în grabă de gen. Longstreet. Un contraatac cu 200 de oameni, condus de D. H. Hill a ajuns pe flancul stâng al federalilor lângă drumul afundat, și deși au fost respinse de o șarjă feroce a Regimentului 5 New Hampshire, ea a oprit prăbușirea centrului. Fără tragere de inimă, Richardson a ordonat diviziei sale să se retragă la nord de creasta din fața drumului afundat. Divizia sa a pierdut aproximativ 1.000 de oameni. Col. Barlow a fost rănit grav, și Richardson rănit mortal. Winfield S. Hancock a preluat comanda diviziei. Deși ulterior Hancock avea să aibă o reputație excelentă de comandant agresiv de divizie și corp, neașteptata schimbare de comandă a subminat ritmul înaintării federale.

Carnagiul dintre orele 9:30 a.m. și 1:00 p.m. de pe drumul înfundat i-a dat acestuia numele de Calea Sângelui (), cu aproximativ 5.600 de victime (3000 unioniști, 2600 confederați) a lungul a  de drum. Și totuși s-a ivit o mare ocazie. Dacă acest sector de linie confederată ruptă putea fi exploatat, armata lui Lee ar fi fost împărțită în două și, în cele din urmă, învinsă. Erau suficiente forțe disponibile pentru a face aceasta. Exista o rezervă de 3.500 de cavaleriști și 10.300 de infanteriști ai Corpului V al gen. Porter, care așteptau aproape de podul din mijloc, la o milă distanță. Corpul VI tocmai sosise cu 12.000 de oameni. Corpul VI al gen-mr. William B. Franklin era gata să exploateze această breșă, dar Sumner, comandantul superior, i-a ordonat să nu avanseze. Franklin a apelat la McClellan, care a plecat din cartierul său general din spate să asculte ambele argumente, dar a susținut hotărârea lui Sumner, ordonându-le lui Franklin și Hancock să-și mențină pozițiile.

Mai târziu în acea zi, comandantul altei unități de rezervă din apropierea centrului, Corpul V, gen-mr. Fitz John Porter, a ascultat recomandările gen-mr. George Sykes, comandantul Diviziei a 2-a, să se lanseze un nou atac pe centru, idee care l-a intrigat pe McClellan. Cu toate acestea, se spune că Porter i-ar fi spus lui McClellan: "Țineți minte, domnule general, eu comand ultima rezervă a ultimei Armate a Republicii". McClellan a refuzat și o altă oportunitate s-a pierdut.

Faza de după-amiază
Amplasare: capătul sudic al câmpului de luptă

"Podul lui Burnside"

Acțiunea s-a mutat apoi la capătul de sud al câmpului de luptă. Planul lui McClellan cerea ca gen-mr. Ambrose Burnside și Corpul IX să efectueze un atac diversionist în sprijinul Corpului I al lui Hooker, în speranța de a atrage atenția confederaților de la atacul principal din nord. Cu toate acestea, Burnside primise instrucțiuni să aștepte ordine explicite înainte de a lansa atacul, și aceste ordine nu i-au parvenit până la ora 10 a.m. Burnside a fost neobișnuit de pasiv în timpul pregătirilor pentru luptă. El era nemulțumit că McClellan renunțase la aranjamentul precedent prin care comandanții de "aripi" îi raportau lui. Anterior, Burnside comandase o aripă ce cuprindea atât Corpul IX cât și Corpul I și acum el era responsabil doar pentru Corpul IX. Refuzând implicit să renunțe la autoritatea superioară, Burnside i-a tratat mai întâi pe gen-mr.  (ucis la South Mountain) și apoi pe gen. brig. Jacob D. Cox de la Divizia Kanawha drept comandanți de corp, făcând ca ei să-și primească ordinele pentru corpul prin el.

Burnside avea patru divizii (12.500 de militari) și 50 de tunuri la est de pârâul Antietam. În fața lui era o forță care fusese mult epuizată de manevrele lui Lee pentru susținerea flancului stâng confederat. În zori, diviziile de generalilor de brigadă David R. Jones și John G. Walker stăteau în apărare, dar până la ora 10 toți oamenii lui Walker bărbați și brigada Georgia a col. George T. Anderson fuseseră înlăturate. Jones avea doar aproximativ 3000 de oameni și 12 tunuri disponibile pentru a lupta cu Burnside. Patru brigăzi subțiri păzeau crestele de lângă Sharpsburg, în primul rând, un platou șes cunoscut sub numele de Dealul Cimitirului. Restul de 400 de oameniRegimentele 2 și 20 Georgia, sub comanda gen. brig. Robert Toombs, cu două baterii de artilerie — apărau Podul lui Rohrbach, o structură de piatră cu trei deschideri, de  lungime, care era cel mai sudic punct de trecere peste Antietam. El avea să rămână în istorie ca  din cauza notorietății luptei ce avea să urmeze. Podul era un obiectiv dificil. Drumul care ducea la el mergea paralel cu pârâul și era expus focului inamic. Podul era dominat de un deal cu un perete abrupt de  împădurit pe malul de vest, presărat cu bolovani dintr-o veche carieră de piatră, făcând din tirul trăgătorilor de la distanță și infanteriei din poziții acoperite un impediment periculos pentru trecere.În acest sector, pârâul Antietam rareori avea mai mult de  lățime, și multe porțiuni erau fost adânci doar până la brâu și în afara ariei de tragere a Confederației. Burnside a fost aspru criticat pentru ignorarea acestui fapt. Cu toate acestea, terenul înalt de pe malul celălalt al pârâului de mică adâncime făcea ca traversarea cursului de apă propriu-zis să fie o parte relativ ușoară dintr-o problemă altfel dificilă. Burnside s-a concentrat, în schimb, pe  asaltul asupra podului în timp ce, simultan, se trecea printr-un vad pe care geniștii lui McClellan îl identificaseră la o jumătate de milă (1 km) în aval, dar când oamenii lui Burnside au ajuns acolo, au găsit că malurile sunt prea înalte pentru a fi abordate. În timp ce brigada Ohio a colonelului George Crook se pregătea să atace podul cu sprijinul diviziei gen. brig. Samuel Sturgis, restul Diviziei Kanawha și al diviziei gen. brig. Isaac Rodman divizia umblau cu dificultate printr-un mărăciniș des încercând să localizeze vadul lui Snavely, la 2 mile (3 km) în aval, cu intenția de a-i flanca pe confederați.

Asaltul lui Crook asupra podului a fost condus de trupele Regimentului 11 Connecticut, care primiseră ordin să elibereze podul pentru ca cei din Ohio să treacă, și apoi să atace dealul. După un tir insistent de 15 minute, connecticutenii s-au retras cu 139 de victime, o treime din efectivele lor, inclusiv comandantul, colonelul Henry W. Kingsbury, care a fost rănit mortal. Asaltul principal al lui Crook s-a dus de râpă când lipsa de familiarizare cu terenul i-a făcut pe oamenii lui să ajungă la pârâu la un sfert de milă (400 m) în amonte de pod, unde au făcut schimb de salve cu avangarda confederată î următoarele câteva ore.

În timp ce divizia lui Rodman nu putea fi contactată, în marșul ei greoi spre vadul lui Snavely, Burnside și Cox au comandat un al doilea asalt asupra podului cu una din brigăzile lui Sturgis, condusă de  și . De asemenea, ei au căzut pradă lunetiștilor și artileriei confederate, și atacul lor s-a destrămat. În acest moment se făcuse ora amiezei, și McClellan și-a pierdut răbdarea. El a trimis o succesiune de curieri să-l motiveze pe Burnside să înainteze. El i-a ordonat unui adjunct: "spune-i că și dacă pierde 10.000 de oameni, trebuie să pornească acum". A crescut presiunea prin trimiterea inspectorului general, col. , să vorbească direct cu Burnside, care a reacționat cu indignare: "îmi pare că McClellan nu crede că eu încerc tot ce pot să cuceresc acest pod; ești al treilea sau al patrulea care vine la mine azi dimineață cu aceleași ordine."

Cea de-a treia încercare de a lua podul a fost la 12:30 p.m. cu cealaltă brigadă a lui Sturgis, comandată de gen. brig. Edward Ferrero. A fost efectuată de Regimentele 51 New York și , care, cu sprijin adecvat al artileriei și cu promisiunea că rația de whisky recent anulată va fi restaurată dacă reușesc, au șarjat la vale și au ocupat poziții pe malul de est. Manevrând un obuzier ușor capturat, ei au tras proiectile cu mitralii în josul podului și au ajuns la  de inamic. Până la 1 p. m., muniția confederaților era pe terminate, și Toombs a prins de veste că oamenii lui Rodman treceau vadul lui Snavely pe flancul lor. El a ordonat retragerea. Georgienii lui au provocat federalilor pierderea a mai mult de 500 de oameni, ei înșiși pierzând mai puțin de 160; și au întârziat atacul lui Burnside de pe flancul sudic timp de peste trei ore.

Asaltul lui Burnside a stagnat singur din nou. Ofițerii lui neglijaseră să transporte muniție peste podul care devenise un  pentru soldați, artilerie, și căruțe. Aceasta a însemnat încă două ore întârziere. Generalul Lee a folosit acest timp să-și consolideze flancul drept. El a ordonat activarea tuturor unităților de artilerie, deși nu a făcut nicio încercare de a consolida forța mult depășită numeric a lui D.R. Jones cu unități de infanterie din stânga. În schimb, el conta pe sosirea Diviziei Ușoare a lui A. P. Hill, angajată atunci într-un marș obositor de  de la Harpers Ferry. La 2 p.m., oamenii lui Hill  au ajuns la vadul lui Boteler, și Hill a reușit să facă joncțiunea la 2:30 cu Lee, care, ușurat, i-a ordonat să-și aducă oamenii lui în dreapta lui Jones.

Federalii nu știau deloc că se vor confrunta cu încă 3000 de oameni noi. Planul lui Burnside era să manevreze în jurul flancului drept slăbit al confederaților, apoi să se îndrepte spre Sharpsburg, și să taie armatei lui Lee calea spre vadul lui Boteler, singura cale de evacuare peste Potomac. La orele 3 p.m., Burnside a lășat divizia lui Sturgis în rezervă, pe malul de vest și s-a deplasat spre vest cu peste 8.000 de soldați (majoritatea odihniți) și 22 de tunuri pentru susținere.

Un prim asalt efectuat de  a reușit împotriva diviziei lui Jones, inferioară numeric, care a fost împinsă înapoi dincolo de Dealul Cimitirului și la  de Sharpsburg. Mai la stânga, divizia lui Rodman a înaintat spre Harpers Ferry Road. Brigada sa principală, sub comanda col. Harrison Fairchild, și care conținea mai mulți zuavi de culoare din , comandat de colonelul Rush Hawkins, a intrat sub tirul puternic al unei duzini de tunuri montate pe o creastă în fața lor, dar au continuat să înainteze. Pe străzile Sharpsburgului, pline de confederați în retragere, s-a instalat panica. Dintre cele cinci brigăzi din divizia lui Jones, numai brigada lui Toombs era încă intactă, dar ea avea numai 700 de oameni.

Divizia lui A. P. Hill a ajuns la 3:30 p.m. Hill și-a împărțit coloana, două brigăzi mergând spre sud-est să-i păzească flancul și alte trei, cu aproximativ 2.000 de oameni, s-au deplasat la dreapta de brigada lui Toombs și s-a pregătit pentru un contraatac. La 3:40 p.m., brigaca sud-carolineană a gen. brig. Maxcy Gregg a atacat Regimentul 16 Connecticut de pe flancul stâng al lui Rodman în lanul de porumb al fermierului John Otto. Connecticutenii fuseseră înrolați de doar trei săptămâni, și linia lor s-a dezintegrat, pierzând 185 de oameni. Regimentul 4 Rhode Island a venit de pe dreapta, dar el avea vizibilitate redusă, printre tulpinile de porumb înalte, și oamenii lui erau dezorientați pentru că mulți dintre confederați purtau uniforme unioniste capturate la Harpers Ferry. Și ei au rupt rândurile și au fugit, lăsând Regimentul 8 Connecticut departe înaintat și izolat. Ei au fost învăluiți și împinși în jos pe dealuri spre pârâul Antietam. Un contraatac al regimentelor Diviziei Kanawha a dat greș.

Corpul IX a suferit pierderi de aproximativ 20%, dar încă poseda dublul numărul de oameni pe care îl aveau la dispoziție confederații cu care se confruntau. Îngrijorat de prăbușirea flancului său, Burnside a ordonat oamenilor săi să se retragă înapoi pe malul vestic al Antietamului, unde a solicitat de urgență mai mulți oameni și arme. McClellan i-a putut oferi doar o singură baterie. El i-a spus: "eu nu pot face nimic mai mult. Nu am infanterie." În realitate, însă, McClellan avea două corpuri de infanterie proaspete în rezervă, V al lui Porter și VI al lui Franklin, dar era prea precaut, se temea să nu fie depășit numeric și credea că un contraatac masiv al lui Lee este iminent. Oamenii lui Burnside și-au petrecut restul zilei păzind podul pentru capturarea căruia suferiseră atât de mult.

Urmări
Bătălia a luat sfârșit înainte de ora 5:30 p.m. În dimineața de 18 septembrie, armata lui Lee s-a pregătit să se apere împotriva unui asalt federal care nu a mai venit. După un armistițiu improvizat pentru recuperarea și schimbul răniților de ambele părți, forțele lui Lee au început chiar în acea seară să se retragă peste Potomac înapoi în Virginia. Pierderile de pe urma luptei erau grele pentru ambele tabere. Uniunea a pierdut 12.410 oameni, cu 2108 morți. Pierderile Confederației erau de 10.316 cu 1546 de morți. Aceasta reprezenta 25% din forța federală și 31% din cea confederată. Per ansamblu, ambele părți au pierdut împreună 22.720 de oameni într-o singură zi, aproape același număr cât pierderile care șocaseră întreaga țară în cele două zile ale bătăliei de la Shiloh din urmă cu cinci luni. Din celelalte pierderi, 1910 soldați unioniști și 1550 confederați au murit în urma rănilor curând după bătălie, în timp ce 225 unioniști și 306 confederați dați dispăruți au fost confirmați ca morți mai târziu. Mai mulți generali au murit în urma luptei, cum ar fi general-maiorii  și  și generalul de brigadă  de partea Uniunii, și generalii de brigadă  și  de partea confederată. Generalul de brigadă confederat  a fost împușcat în gleznă în timpul apărării Căii Sângelui. El a supraviețuit bătăliei, dar a murit apoi în octombrie după o amputare. Luptele de la 17 septembrie 1862 au ucis, astfel, 7650 de soldați americani. În 17 septembrie 1862 au murit mai mulți soldați americani decât în orice altă zi din istoria militară a țării. Antietam este denumită uneori cea mai sângeroasă zi din toată istoria americană, deși numărul de morți cauzat de  este mult mai mare. Cea mai sângeroasă bătălie din istoria americană a fost Gettysburg, dar cele peste 46.000 de victime ale ei au fost făcut de-a lungul a trei zile. Antietam este pe locul cinci după numărul total de victime între bătăliile Războiului Civil, după Chickamauga, Chancellorsville, și .
Președintele Lincoln a fost dezamăgit de prestația lui McClellan. El credea că acțiunile prea precaute și slab coordonate ale lui McClellan pe câmpul de luptă au dus rezultatul mai mult spre o remiză decât spre o înfrângere grea a Confederației. Președintele a fost și mai uimit că între 17 septembrie și 26 octombrie, în ciuda insistențelor repetate ale  și ale președintelui însuși, McClellan a refuzat să-l urmărească pe Lee peste Potomac, invocând lipsa de echipamente și teama de a-și răspândi prea mult forțele. Generalul  scria în raportul oficial: "lunga inactivitate a unei armate atât de mari în fața unui dușman învins, și în sezonul cel mai favorabil pentru mișcări rapide și o campanie viguroasă, a fost o chestiune de mare dezamăgire și regret." Lincoln l-a înlocuit pe McClellan la comanda Armatei Potomacului la 5 noiembrie, punând efectiv capăt carierei militare a generalului. El a fost înlocuit în 9 noiembrie cu generalul Burnside.

Unii studenți la istorie contestă definirea bătăliei ca "remiză tactică" și "victorie strategică a Uniunii". La urma urmei, se poate argumenta că McClellan a evoluat slab în campanie și în lupta în sine, iar Lee a dat dovadă de mare pricepere într-o luptă în care era net depășit numeric. Victimele au fost comparabile de ambele părți, deși Lee a pierdut un procent mai mare din armata sa. Lee s-a retras primul de pe câmpul de luptă, definiția tehnică a unei înfrângeri tactice pentru bătăliile din Războiul Civil. Cu toate acestea, în sens strategic, în ciuda remizei tactice, Antietam este considerat un  și o victorie pentru Uniune, pentru că a pus capăt campaniei strategice a lui Lee (prima invazie a teritoriului Uniunii). Istoricul american  rezuma importanța bătăliei de pe Antietam în cartea sa, Crossroads of Freedom:Rezultatul de pe Antietam i-a permis președintelui Lincoln și să emită Proclamația de Emancipare preliminară pe 22 septembrie, prin care le dădea statelor Confederate termen până la 1 ianuarie 1863 să se întoarcă în Uniune, altfel ele urmând să-și piardă toți sclavii. Deși Lincoln intenționa să facă acest lucru mai devreme, el a fost sfătuit de către Cabinetul său să facă acest anunț după o victorie a Uniunii, pentru a evita percepția că proclamația este lansată din disperare.

Victoria Uniunii și proclamația lui Lincoln au jucat un rol considerabil în a descuraja guvernele Franței și Regatului Unit de la a recunoaște Confederația; unii bănuiau că acestea aveau de gând să dea această recunoaștere în cazul unei noi înfrângeri a Uniunii. Atunci când problema emancipării a fost legată de progresul războiului, niciun guvern nu a mai avut voința politică să se opună Statelor Unite, deoarece o astfel de opoziție ar fi însemnat sprijinirea Confederației și deci susținerea sclaviei. Ambele țări deja aboliseră sclavia, iar publicul de acolo nu ar fi tolerat susținerea militară acordată de guvernul lor unei entități care luptă pentru menținerea sclaviei.

Conservarea câmpului de luptă
Lupta este comemorată în . Lucrările de conservare întreprinse de această organizație, împreună cu grupuri private, a adus Antietamului o reputație ca fiind unul dintre cele mai bine conservate câmpuri de luptă din Războiul Civil. Doar câteva intruziuni vizuale strică peisajul, iar vizitatorii sitului au o experiență similară celei din 1862.

Antietam a fost unul dintre primele cinci câmpuri de luptă din Războiul Civil conservate la nivel federal, a primit această distincție, pe 30 august 1890.  a pus și el atunci peste 300 de tăblițe, pentru a marca locurile individuale unde se aflau regimentele și etapele importante ale luptei. Câmpul de luptă a fost transferat  în 1933. Situl are o suprafață de .

, partenerii și membrii săi, au conservat 127 de hectare din câmpul de luptă până în 2017. În 2015, Civil War Trust a mai achiziționat 17 hectare în centrul câmpului de luptă, între lanul de porumb și biserica dunkeristă, cumpărând ferma Wilson pentru aproximativ 1 milion de dolari. Organizația de conservare a demolat casa și hambarul postbelice care se aflau pe acea proprietate de-a lungul Drumului Hagerstown și a întors terenul la aspectul din timpul războiului.

Fotografii și picturi istorice

Galeria Mathew Brady, "Morții de pe Antietam" (1862)
În octombrie 2012,  a expus 21 de fotografii originale de  din 1862 ce documentau bătălia de pe Antietam. Brady este considerat părintele . Este cunoscut pentru efortul lui de a documenta Războiul Civil pe scară largă aducându-și studioul fotografic pe câmpul de luptă după ce a primit permisiunea expresă din partea lui Lincoln în 1861. La 19 septembrie 1862, două zile după bătălia de pe Antietam, Mathew Brady i-a trimis pe fotograful   și pe asistentul său James Gibson să fotografieze rămășițele carnagiului. În octombrie 1862, Brady a expus fotografiile lui Gardner într-o expoziție intitulată "Morții de pe Antietam" în galeria din New York a lui Brady. Multe imagini prezentate cu această ocazie erau fotografii grafice de cadavre, ceva nou pentru America. A fost prima oară când mulți americani au văzut realitățile războiului în fotografii, spre deosebire de "impresiile artistice" de până atunci. New York Times a publicat la 20 octombrie 1862 o recenzie în care descria cum, " din toate ororile lumii, s-ar crede că un câmp de bătălie ar ieși în evidență, că ar purta palma repulsiei." Dar mulțimile se adunau la galerie atrase de o "teribilă fascinație" față de imaginile cu cadavre mutilate, ce aduceau newyorkezilor realitatea îndepărtatelor câmpuri de bătălie. Privitorii examinau detaliile cu lupa. "Nu ne-am dori să fim în galerie când una din femeile ce se pleacă asupra lor ar recunoaște un soț, un fiu, un frate în șirurile nemișcate, fără viață, de trupuri ce zac pregătite pentru groapa comună".

Picturile murale ale căpitanului James Hope
Căpitanul James Hope din Regimentul 2 Infanterie Vermont, artist profesionist, a pictat cinci mari picturi murale bazate pe scene din luptă, pe care le schițase în timpul bătăliei de pe Antietam. El primise ordine să cerceteze și să cartografieze zona, deoarece era rănit. Operele au fost expuse în galeria lui de la Watkins Glen, New York, până la moartea sa, în 1892. El a vândut și reproduceri ale acestor picturi. În 1930, operele originale au fost deteriorate la o inundație. Picturile murale originale au fost expuse într-o biserică mai mulți ani. În 1979,  le-a achiziționat și le-a restaurat. Au fost prezentate în cartea Time-Life din 1984 cu titlul Cea mai sângeroasă zi: bătălia de pe Antietam.

Fotografii
Imaginile de mai jos sunt fotografii de Alexander Gardner, care a fost angajat de Mathew Brady și ale cărui fotografii au fost expuse în galeria Brady din New York în octombrie 1862. Alături de ele sunt și picturile murale ale căpitanul James Hope restaurate de .

În cultura populară
Bătălia de pe Antietam a fost prezentată la începutul filmului Glory (1989), regizat de , cu Matthew Broderick, Denzel Washington, Cary Elwes, și Morgan Freeman. Scena înfățișează rănirea căpitanului  din Massachusetts.

În Hell on Wheels, sezonul 1, episodul 8 ("Deraiat"), fostul locotenent din  poartă o sabie confederată pe care a luat-o drept trofeu la Antietam, pe care a numit-o "o victorie glorioasă". Cullen Bohannan, un fost , nu este de acord cu evaluarea aceasta a ceea ce Bohannon numea bătălia de la Sharpsburg. Locotenentul, care fusese în Regimentul 51 Pennsylvania, care luase cu asalt Podul lui Burnside, credea că soldații confederați fuseseră puși pe fugă speriați. Bohannon l-a corectat, explicându-i că forțele confederate s-au retras de la Podul lui Burnside pentru că au rămas fără muniție cu care să tragă în soldații unioniști, care se tot aliniau ca la un pluton de execuție, să fie împușcați ca "peștii într-un butoi". Animozitatea celor doi și puncte de vedere opuse pe tema ciocnirii reflectă diferitele lor filosofii și reprezenta un semn rău pentru rezultatul misiunii lor comune din acest episod.

 din Massachusetts Noodler's vinde o marcă de cerneală numită Antietam. Culoarea este un maro-roșcat.

Note

Surse

Surse secundare

 Cannan, John. The Antietam Campaign: August–September 1862. Mechanicsburg, PA: Stackpole, 1994. .

 Esposito, Vincent J. West Point Atlas of American Wars. New York: Frederick A. Praeger, 1959. . The collection of maps (without explanatory text) is available online at the West Point website.
 Frassanito, William A. Antietam: The Photographic Legacy of America's Bloodiest Day. Gettysburg, PA: Thomas Publications, 1978. .
 Harsh, Joseph L. Sounding the Shallows: A Confederate Companion for the Maryland Campaign of 1862. Kent, OH: Kent State University Press, 2000. .
 Harsh, Joseph L. Taken at the Flood: Robert E. Lee and Confederate Strategy in the Maryland Campaign of 1862. Kent, OH: Kent State University Press, 1999. .
 Jamieson, Perry D. Death in September: The Antietam Campaign. Abilene, TX: McWhiney Foundation Press, 1999. .
 Kalasky, Robert. "Union dead...Confederate Dead'." Military Images Magazine. Volume XX, Number 6, May–June 1999.
 Kennedy, Frances H., ed. The Civil War Battlefield Guide. 2nd ed. Boston: Houghton Mifflin Co., 1998. .
 Luvaas, Jay, and Harold W. Nelson, eds. Guide to the Battle of Antietam. Lawrence: University Press of Kansas, 1987. .

 Priest, John Michael. Antietam: The Soldiers' Battle. New York: Oxford University Press, 1989. .

 Tucker, Phillip Thomas. Burnside's Bridge: The Climactic Struggle of the 2nd and 20th Georgia at Antietam Creek. Mechanicsburg, PA: Stackpole Books, 2000. .
 Welcher, Frank J. The Union Army, 1861–1865 Organization and Operations. Vol. 1, The Eastern Theater. Bloomington: Indiana University Press, 1989. .
 {{citat carte-LUA |last=Wolff |first=Robert S. |editor1-last=Heidler |editor1-first=David S. |editor2-last=Heidler |editor2-first=Jeanne T. |date=2000 |title=Encyclopedia of the American Civil War: A Political, Social, and Military History |chapter=The Antietam Campaign |location=New York |publisher=W. W. Norton & Company |isbn=0-393-04758-X |ref=harv|language=en}}
 National Park Service battle description

 Sursele primare

  Publicat pentru prima dată de E. R. Consilier și Fiii.

 Tidball, John C. Artilerie Serviciu în Războiul de Rebeliune, 1861-1865. Westholme Publishing, 2011. .
 U. s. Departamentul de Război, Război de Rebeliune: o Compilație de  ale Uniunii și Armatele Confederate. Washington, DC: Guvernul SUA Printare, 1880–1901.

 Lectură suplimentară
 Armstrong Marion V., Jr. Unfurl Those Colors! McClellan, Sumner, and the Second Army Corps in the Antietam Campaign. Tuscaloosa: University of Alabama Press, 2008. .
 Ballard, Ted. Battle of Antietam: Staff Ride Guide. Washington, DC: United States Army Center of Military History, 2006. .
 Breeden, James O. "Field Medicine at Antietam." Caduceus: A Humanities Journal for Medicine and the Health Sciences 10#1 (1994): 8–22.
 Carman, Ezra Ayers. The Maryland Campaign of September 1862. Vol. 1, South Mountain. Editat de Thomas G. Clemens. El Dorado Hills, CA: Savas Beatie, 2010. .
 Carman, Ezra Ayers. The Maryland Campaign of September 1862: Ezra A. Carman's Definitive Account of the Union and Confederate Armies at Antietam. Editat de Joseph Pierro. New York: Routledge, 2008. .
 Catton, Bruce. "Crisis at the Antietam." American Heritage 9#5 (August 1958): 54–96.
 Frassanito, William A. Antietam: The Photographic Legacy of America's Bloodiest Day. New York: Scribner, 1978. .
 Frye, Dennis E. Antietam Shadows: Mystery, Myth & Machination. Sharpsburg, MD: Antietam Rest Publishing, 2018. .
 Gallagher, Gary W., ed. Antietam: Essays on the 1862 Maryland Campaign. Kent, OH: Kent State University Press, 1989. .
 Gottfried, Bradley M. The Maps of Antietam: An Atlas of the Antietam (Sharpsburg) Campaign, including the Battle of South Mountain, September 2–20, 1862. El Dorado Hills, CA: Savas Beatie, 2011. .
 Jermann, Donald R. Antietam: The Lost Order. Gretna, LA: Pelican Publishing Co., 2006. .
 Hartwig, D. Scott. To Antietam Creek: The Maryland Campaign of 1862. Baltimore: The Johns Hopkins University Press, 2012. .
 Murfin, James V. The Gleam of Bayonets: The Battle of Antietam and the Maryland Campaign of 1862. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1965. .
 Perry D. Jamieson and Bradford A. Wineman, The Maryland and Fredericksburg Campaigns, 1862–1863 . Washington, DC: United States Army Center of Military History, 2015. CMH Pub 75-6.

 Reardon, Carol and Tom Vossler. A Field Guide to Antietam: Experiencing the Battlefield through Its History, Places, and People (U of North Carolina Press, 2016) 347 pp.
 Slotkin, Richard. The Long Road to Antietam: How the Civil War Became a Revolution. New York: Liveright, 2012. .
 Vermilya, Daniel J. That Field of Blood: The Battle of Antietam, 17 septembrie 1862''. Emerging Civil War Series. El Dorado Hills, CA: Savas Beatie, 2018. .

Link-uri externe

 Bătălia de pe Antietam: Hărți ale bătăliei  , istorii, poze și știri despre conservare ()
 Parcul Câmpului de Bătălie Național Antietam
 Antietam pe Web
 Atlasul câmpului de luptă de pe Antietam (Biblioteca Congresului).
 Istorie animată a bătăliei de pe Antietam
 Rapoarte oficiale de la Antietam
 Arhive oficiale: bătălia de pe Antietam (Sharpsburg), "cea mai sângeroasă zi a Războiului Civil" (17 septembrie 1862)
 USS Antietam
 Brotherswar.com bătălia de pe Antietam
1862 în Statele Unite ale Americii
Antietam

Bătălia de pe Antietam


Konstantin Rokossovski (Rusça: Константин Константинович Рокоссовский/Konstantin Konstantinovich Rokossovskiy, Lehçe: Konstanty Rokossowski, 21 Aralık 1896; Velikiye Luki, Pskov Oblast - 3 Ağustos, 1968; Moskova) Sovyet askeri komutanı ve Polonya Halk Cumhuriyeti Savunma Bakanı. Jukov ve Vasilevski ile birlikte en çok öne çıkan Sovyet stratejistleri arasında sayılmaktadır.

Ekim Devrimi

Babası Polonyalı, annesi Rus olan Rokossovski 1896'da Varşova'da doğmuştur. 1914'te gönüllü er olarak Çarlık ordusuna girdi ve terfi ederek Rusya'nın en eski ağır süvari alaylarından birinde en genç subaylardan biri oldu. İki defa yaralandı ve üç defa nişan aldı. 1917'de, Ekim Devrimi'nden sonra devrimin saflarına yine bir asker olarak geçti.

Stalin'li Yıllar

1937'de, Moskova Davaları sırasında Rokossovski de Polonya ve Japonya ajanı olduğu iddiası ile tutuklandı. İki buçuk yıl Gulag'da, çalışma kamplarında kaldı. Mart 1940'ta, savaş bütün Avrupa'yı sarmışken Stalin'in özel emriyle serbest bırakıldı.

Büyük Vatanseverlik Savaşı 1941-45
Yenilmek üzere olduğu savaşta alayı ile Alman kuvvetlerini ani bir saldırı ile yendi. Cephelerdeki yenilgi ve geri çekilme durumunu bilmediği için, üstlerine Varşova'ya yürüme izni istedi fakat geri çekilme emri aldı. Stalingrad'da Alman ordusuna karşı kazanan Rokossovski, Don Cephesi Kuvvetleri Genel Komutanı oldu. 27 Ocak'ta Alman 6. ordusu ve Friedrich Paulus kuşatılmıştı. Rokossovski'nin kuvvetleri daha sonra Kursk Savaşı'nda savaşmıştır ve Almanları yenmiştir. Daha sonra Varşova ayaklanmasında dışarıdan yardım almadan Almanları yenmiştir.

Zafer üzerine düzenlenen 1945 Moskova Zafer Geçit Töreni'nin başlangıcında Georgi Jukov ile birlikte siyah at ile alana gelmiştir.

Polonya Genelkurmay Başkanı

1949'da Polonya'da Genelkurmay Başkanı ve Savunma Bakanı oldu ve daha sonra 1952'de başbakan yardımcısı oldu. 1956'da, Gomulka'nın Polonya Komünist Partisi'nin lideri olmasından sonra bütün görevlerinden uzaklaştırıldı. Daha sonra Moskova'ya çağrıldı ve 1956-1958 arasında iki defa Sovyet Savunma Bakanı yardımcılığı yaptı. Sovyetler Birliği Mareşali ilan edildi. İki adet Sovyetler Birliği Kahramanlık Madalyası ile ödüllendirildi.

Rokossovski hem Polonya hem de Sovyet vatandaşı olmasını şöyle anlatıyordu;

1968'de Moskova'da öldü.

Galeri

Kaynakça

1896 doğumlular
1968 yılında ölenler
Polonya Mareşalleri
Sovyetler Birliği mareşalleri
Sovyetler Birliği kahramanları
Lenin Nişanı sahipleri
Kızıl Bayrak Nişanı sahipleri
Ekim Devrimi Nişanı sahipleri
II. Dünya Savaşı'nda Sovyet askerler
Rus İç Savaşı'nda kişiler
Zafer Nişanı sahipleri
Rusya İmparatorluk Kara Kuvvetleri personeli

Konstantin Rokossovski


ජනවාර්ගික අර්බුදය හෝ ජනවාර්ගික යුද්ධය වශයෙන් හඳුන්වනු ලබන්නේ ජනවාර්ගික ජාති මමවත්වයේ ප්‍රතිඵලයක් වශයෙන් ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් අතර ඇතිවන යුද්ධයයි. මෙය සම්බන්ධව උනන්දුව ඇති වීමට හේතු වූයේ සීතල යුද්ධයේ සිට මෙහි ඇති දෘශ්‍ය නැතිනම් හොඳින් පෙනෙන ව්‍යාප්තියත්, මිනිස් සංහාර (Genocide) වැනි බහුලව සිදුවන යුධ අපරාධවල ප්‍රථිඵලයක් වශයෙනි. ජනවාර්ගික අර්බුදය පිළිබඳ අධ්‍යයන පැහැදිලි කිරීම දැමෙන්නේ School of thought වලින් එකකටය : මූලාවස්ථිකවාදීයා (Primodialist) , උපකරණීයවාදියා (Instrumentalist) හෝ නිර්මාණය කරන්නා, අභිසංස්කරණවාදියා (Constructivist). බුද්ධිමය විවාද ද කේන්ද්‍රීය කරගෙන ඇත්තේ, ජනවාර්ගික අර්බුදයේ ව්‍යාප්තිය වඩාත්ම සිදුවූයේ, සීතල යුද්ධයේ අවසාන භා‍ගයේ සිටද නැතිනම් (Consociational), ෆෙඩරල්කරණය (Federalisation) වැනි උපාංග තුළින් ගැටුම් කළමනාකරණ සැලසුම්කරණ මාර්ග වටාද යන කරුණු මතද යන්න ආදී වශයෙනි.

ජනවාර්ගික අර්බුද පිළිබඳ න්‍යායන්

මූලාවස්ථිකවාදී විස්තරකිරීම්
මූලාස්ථිවාද

උපකරණීයවාදි විස්තර කිරීම්
ඇන්තනි ස්මිත් (Anthony Smith) අනුව මෙවලම් හසුරවන්නන් පිළිබද විස්තර ප්‍රමුඛත්වයට පත්වුයේ 1960 හා 1970 දශකයේ ඇමරිකාවේදී නොනවතින ජනාවර්ගිකත්වය පිළිබද උණුසුම් කතාබහ පැතිර යන විටදීය. මෙම නව න්‍යයා මගින් නොපසුබට භාවය විස්තර කරනු ලැබීය. නොපසුබට භාවයට හේතු වුයේ ප්‍රජා නායකයින් තමන්ගේ සංස්කෘතික කණ්ඩායම් අති විශාල සංචලනය කණ්ඩායම් හා සංස්ථාපන ලෙස ඔවුන්ගේ බලය හා සම්පත් රැස් කර ගැනීමේ තරගයට යොදා ගත් නිසාය එයට හේතුව වුයේ එය සමාජ පන්ති යොදා ගැනීමට වඩා ප්‍රබල වු නිසාය. මෙම ජනාවර්ගිකත්වය හදුනාගැනීමේදී ජනවාර්ගය හා ජාතිය හදුනාගැනීමේ මෙවලම් ලෙස යොදා ගනු ලැබේ.

අභිසංස්කරණවාදි විස්තර කිරීම්

විග්‍රහ කරන්නන්ගේ විස්තරය වැදගත් ලෙස අවධාණය කරන්නේ සමාජීය වශයෙන් ගොඩ නැගුණු ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් වල ස්වභාවයයි. මෙයට පාදක කරගත ඇත්තේ බෙන්ඩික් ඇන්ර්සන්ගේ (Benedict Andersons) පරිකල්පනය කල ප්‍රජාව පිලිබද සංකල්පයයි. මෙම සංකල්පයෙහි යෝජකයින් උදාහරණ ලෙස රැවන්ඩාව පෙන්වා දෙනු ලබන්නේ 1930 දශකයේ බෙල්ජියානු යටත් විජිත බලය මගින් ටුට්ස්/ හුටු (Tutsi/ Hutu) ජන ප්‍රභේදය: ගමපාලනය, කායික මිනුම් හා පල්ලි වල වාර්තා මත එම ජන ප්‍රභේදය නීති සංග්‍රහයට ඇතුලත් කල නිසාය. හැදුනුම්පත් නිකුත්කරනු ලැ‍බුවේද ඉහත පදනම මතය. එහ හැදුනුම්පත් 1994 සිදුවු සමුහ ඝාතනයේදී ප්‍රධාන ස්ථානයක් හිමි කරගත්හ.

මෑතකදී, ජනවර්ගික අරගලය හා සිවිල් යුද්ධ පිළිබද උගතුන් නව න්‍යායන් ඉදිරිපත් කරනු ලැබුවේ අදහස් අනුව කණ්ඩ කළ සාම්ප්‍රදායික විද්‍යාතන තුනෙන් ලබාගත් ඇතුල් නුවරණට අනුවය. මොනිකා ඩෆි ටොෆ්ට්ගේ (Monica Duffy toft) "ජාවර්ගික ප්‍රචණ්ඩත්වයේ භූගේලය" නම් පොතෙහි ජනාවර්ගික කණ්ඩායම් පදිංචි වමේ රටාව, සමාජයිය වශයෙන් ගොඩනැගුණු හැදින්වීම් සහ ප්‍රභාසම්පන්න නායයින් බෙදිය නොහැකි බව පෙන්වු ආකාරය සදහාන්ව ඇත.

තවද රජයන් පුර්වාදර්ශ සැපයීම මගින් විචාරශීලි නවකයන් ක්‍රමයෙන් ප්‍රචණ්ඩත්වයට විරැද්ධව හැසිරවීමට දරන උත්සාහය පිළිබදවද විස්තර කර ඇත. නමුත් මෙය, දැනට තෘප්තිමත්ව සිටින කණ්ඩායම් වල අමනාපයට හේතු වී ඇත. මෙවැනි පර්යේෂණ මගින් ආදිකල්පිත, මෙවලම් හසුරවීම හා විග්‍රම කරන්නන්ගේ න්‍යායන්ට විසදිය නොහැකි ප්‍රහේළිකා විසදා ගැනීමට හැකියාව ලැබි ඇත. උදාහරණයක් ලෙස එකම ප්‍රදේශයේ ජනවාර්ගිකමතභේදසමහරක් ප්‍රචණ්ඩත්වය දක්වා වර්ධනය වීමටත් සමහරතක් හසේ නොවිමටත් හේතූන් වී ඇති කාරණා සෙවමේදි ය.

පශ්චාත් සීතල යුධ සමයේ ජනවාර්ගික අර්බුදය

ජනවාර්ගික අර්බුදය හැදෑරීම පිළිබඳ දිගු ඉතිහාසයක් තිබුනද ජනවාර්ගික අර්බුදය පිළිබඳව සැබෑ ලෙස උනන්දුව ඇති වූයේ සංසන්දනාත්මක දේශපාලන විද්‍යාවට වඩා එහා ගිය, සෝවියට් දේශයේ සහ යුගෝස්ලාවියාවෙහි කඩා වැටීමේ දිනයේ සිටයි. එයට හේතුව වූයේ මෙම රටවල් 2 හිම ප්‍රචණ්ඩත්වය සහ සිවිල් යුද්ධය නිසා ජනවාර්ගික අර්බුදය වැඩි වූ නිසාවෙනි. එලෙස සීතල යුද්ධය අවසානයේ ජනවාර්ගික අර්බුදය ගැන ප්‍රභවලව උනන්දු වූ ප්‍රධාන ප්‍රශ්න 2 වූයේ : ජනවාර්ගික අර්බුදය වැඩිවෙමින් පැවතියද, නැතිනම් විශාල පරිමාණයේ ප්‍රචණ්ඩත්වය පිළිබඳ අධ්‍යයනය කරන විද්වතුන්ට (ආරක්ෂක සේවා අධ්‍යයනයන් , උපක්‍රමශීලී සේවා අධ්‍යයනයන් , රාජ්‍යය අතර දේශපාලනික න්‍යායන් ) මේ පිළිබඳ පැහැදිලි කිරීමක් ඉදිරිපත් කිරීමට හැකියාව ලැබේද , යන්නයි.

ජනවාර්ගික අර්බුදය සම්බන්ධව වඩාත්ම විවාදයට ලක් වූ කරුණ නම් ජනවාර්ගික අර්බුදය වැඩියෙන් හෝ අඩුවෙන් ව්‍යාප්තව ඇත්තේ පශ්චාත් සීතල යුද්ධය කාලය තුළදී ද යන්නයි. සීතල යුද්ධය අවසානයේදී ශිෂ්ටාචාරවල අරගල, ගෝත්‍රවාදය , සම්පත් හිඟකම සහ අධික ජනගහනය මගින් අර්බුදයන්හි ප්‍රගුණනය අවුලවා ඇති බවට අනාවැකි පළකරනු ලැබීය.

පශ්චාත් සීතල යුද්ධය, ජනවාර්ගික ලෙස වෙන් වී යන සංචලනයන් පිළිබඳව , ප්‍රමුඛ ලෙස පෙර පැවති කොමියුනිස්ට් ජනපදත් ඇතුළුව සංචලනයන් පිළිබඳ සාක්ෂි දැරීය. අර්බුදයන්ට පෙර යුගෝස්ලාවියාව, මොලඩොවා හි ට්‍රාන්ස්නිස්ට්‍රියා, අසාබේජාන්හි ඇමේනියන්, ජෝර්ජියාවේ අබ්බාස් සහ රුසියානු සමූහාණ්ඩුව චෙච්නියාව වැනි වෙන් වී යන සංචලනයන් සමග සම්බන්ධ වී තිබේ.

කෙසේ  වුවත් සමහර මතවාදීන්, මෙම තත්වය ජනවාර්ගික අර්බුදයෙහි සිදුවීම්වල නැගීමක් නියෝජනය කරන්නේ නැතැයි යන බවට පෙන්වීමට උත්සහ කරයි. එමෙන්ම සීතල යුද්ධය අතරතුරදී ආදේශක යුද්ධයන් සටන් කරන කාලයේ සිට ඇත්තෙන්ම ජනවාර්ගික අර්බුදයන් විසින් සීතල යුද්ධයේ උණූසුම් අවස්ථා සඟවා තැබීය. ගවේෂණයෙන් පෙන්නුම් කරන්නේ කොමියුනිස්ට් වාදයේ කඩා වැටීම සහ ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී ජනපද ගණනෙහි කඩා වැටීමත් , යුධ සටන් හීන වීම , ප්‍රාන්ත අතර යුද්ධ , ජනවාර්ගික යුද්ධ, විප්ලවීය යුද්ධ සහ සරණාගතයින් ප්‍රමාණය සහ අවතැන් වූ පුද්ගලයින් වැනි සාධක නිසා සිදුවන බවයි. සත්‍යය වශයෙන්ම ජනවාර්ගික අර්බුද සංකල්පය ප්‍රයෝජනවත් ද නැද්ද යන්න පිළිබඳ සමහර විද්වතුන් ප්‍රශ්න කර සිටී. අනෙකුත් අය ශිෂ්ටාචාරාත්මක ප්‍රවාදයන්හි ගැටීම පිළිබඳ පර්යේෂණ කිරීමට උත්සාහ කර ඇති අතර සීතල යුද්ධය අවසානයේදී ඇතිව තිබූ අනෙකුත් ජනවාර්ගික අර්බුදයන් සම්බන්ධයෙන් සලකා බලන විට ශිෂ්ටාචාරාත්මක අර්බුදය ප්‍රබල ලෙස වර්ධනය නොවී තිබූ නිසා මෙය ක්‍රියාත්මක කිරීමට අපහසු කාර්යයක් බව සොයාගනු ලැබූහ.

විද්වතුන් කාලය සහ ශ්‍රමය දැඩි ලෙස යෙදවුවද ප්‍රාන්ත අතර  ප්‍රචණ්ඩත්වය පිළිබඳ න්‍යායන් සඳහා යන ප්‍රශ්නයට , විශාල පරිමාණයේ ජනවාර්ගික ප්‍රචණ්ඩත්වය පැහැදිලි කිරීමට මෙන්ම, ඒ පිළිබඳ අනාවැකි ඵල කිරීමට ඔවුන්ගේ ක්‍රමවේදයන් යොදා ගැනීමෙන් හැකියාව ලැබෙනු ඇති අතර ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් " බුද්ධිමත්" ක්‍රියාවන් ලෙස සලකා බැලිය හැකිද යන්න මුඛ්‍යය කරුණක් මගින් ඔප්පු කළහ. සීතල යුද්ධය අවසානයට පෙර විශාල පරිමාණයේ ප්‍රචණ්ඩත්වය පිළිබඳ සිසුන් අතර තිබූ පොදු සම්මුතිය වූයේ ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් බුද්ධිමත් නොවන ක්‍රියාවන් ලෙස හෝ අර්ධ බුද්ධිමත් ක්‍රියා ලෙස සැළකිය යුතුය යන්නයි. නමුත් සත්‍යය නම් ජනවාර්ගික ප්‍රචණ්ඩත්වය පිළිබඳ පොදු පැහැදිලි කිරීම විශ්වාස කළ නොහැක්කක් බවයි. කෙසේ වුවත් අවුරුදු ගණනාවක සිට විද්වතුන්ගේ පොදු සම්මුතිය වෙනස් කරනු ලැබූ ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් සත්‍යය වශයෙන්ම බුද්ධිමත් ක්‍රියාවන් ලෙස සලකා බැලීම සඳහා , නමුත් ඔවුන්ගේ පැහැදිලි ලෙස පෙනෙන බුද්ධිමත් නොවන ක්‍රියාවන් , එම නිසා ( උදාහරණ ලෙස , කුඩා හෝ නෛසර්ගික වටිනාකමක් නොමැත් ප්‍රදේශයන් සඳහා සටන් වැදීම ) වෙනත් ක්‍රමයක් මගින් පැහැදිලි කළ යුතුය. මෙහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස ජනවාර්ගික ප්‍රචණ්ඩත්වයෙහි පොදු පැහැදිලි කිරීමේ සම්භ‍ාවිතාව වැඩි වී ඇති අතර සංසන්දනාත්මක බව හා ජාත්‍යන්තර සමබන්ධතා උප අංශ අතර ඇති සහයෝගීතාව ජනවාර්ගික අර්බුද පිළිබඳ ඇති ප්‍රයෝජනවත් න්‍යායන් ඉහළින්ම ප්‍රතිඵල ලබා තිබේ.

සමාජ ස්ථාරීභවනය
සමාජ ස්ථාරීභවනය සමාජ විද්‍යාවෙහි හා සමාජ න්‍යායෙහි , ජනවාර්ගිකත්වය පෙන්නුම් කල හැක්කේ සමාජයෙහි ඇති ස්ථිරභවනය (කොට්ඨාශ ගත වීම වීම) ක්‍රමයක් ලෙස වන අතර තවදුරටත් ජනවාර්ගිකත්වය සමාජයේ නැත්නම් සංවිධානයක තනි  තනිව ඇති පෙලගැස්මෙහි පදනමක් ලෙසය. ජනවාර්ගික කොට්ඨාශ ගත කිරීමේ ආරම්භක සිද්ධාන්තය සංවර්ධනය කල සමාජ විද්‍යාඥයකු වන ඩොනල්ඩ් නොයෙල්ට අනුව  ජනවාර්ගික කොට්ඨාශ ගත වීම යනු "සාපේක්ෂ වශයෙන් ස්ථිර වූ සාමාජික කණ්ඩායම් වල (උදා-  වංශය/ ගෝත්‍රය, ආගම හෝ ජාතිය) නොයෙක් සමාජ තත්ව ඇගයීමට ලක්කිරීමට යොදා ගන්නා ප්‍රධාන මිනුම් දණ්ඩක් ලෙස ප්‍රයෝජනයට ගත හැකි ක්‍රමයකි. ජනවාර්ගික කොට්ඨාශ ගතවීම යනු සමාජ ආර්ථික විද්‍යාත්මක තත්ව ,ජාතිය හෝ ලිංග භේදය පදනම් වූ කොට්ඨාශ ගතවීම ඇතුලත්ව ගත හැකි නොයෙකුත් ආකාරයෙන් වෙනස් වූ ජනවාර්ගික කොට්ඨාශ ගත වීම් වලින් එකකි.

ඩොනල්ඩ් නොයෙල්ට අනුව ජනවාර්ගික කොට්ඨාශ ගත වීම් විශේෂ ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් එකිනෙකා හා කථා කිරීමේ තත්වයට ඹවුන් රැගෙන ආවිට පමණක් හෝ එම කණ්ඩායම උසස් ජාති කේන්ද්‍රිය තරාතිරම්, තරාලය සහ වෙනසක් කල හැකි බලය යන කරුණු වලින් වර්ගීකරණය කිරීම තුලින් පමණක් හෝ නැග ඒමට පටන් ගනු ඇත. ජාති කේන්ද්‍රිය යනු යම් කෙනකුගේ සංස්කෘතියෙහි සාපේක්ෂ වැදගත්කමෙහි සිට හා අනෙකුත් සියලු පිටස්තර වූ කණ්ඩායම් වල සංස්කෘතිය පහත් කොට කථා කිරීම දක්වා ලෝකය මූලිකව බැලීමට ඇති නැඹුරුතාවයයි. Lawrence Bobo හා Vincent Hutchings වැනි සමාජ විද්‍යාඥයින් පවසන පරිදි ජනවාර්ගික වශයෙන් කොට්ඨාශ ගතවීමේ ආරම්භය පවතිනුයේ ජාතීන් කේන්ද්‍රිය කරගත් න්‍යායට සම්බන්ධ ජනවාර්ගික අගති කාමීත්වයක් ඇති කරගත් තනි සංවිධානවලයි.

නොයෙල්ගේ න්‍යාය අනුව ජනවාර්ගික කෙට්ඨාශගත වීමේ මතු වීම වෙනසක් කල හැකි බලයන් ඉදිරිපත් විය යුතුය. අනෙක් වචන වලින් පවසතොත් ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් අතර  බලයේ අසමානතාවය යනු "එබඳු අසමාන බලයන් වෙනත් බලයන් මත පැන වීමට හැකි වීමයි." ඊට අමතරව වෙනස් කල හැකි බලයන් ව්‍යුහාත්මක තරඟ තරාතිරම් දිගේ ජනවාර්ගික පෙලගැස්ම , ජනවාර්ගික කෙට්ඨාශගත වීම සඳහා පූර්ව ඇවැස්සකි. වෙනස් වූ ජනවාර්ගික කන්ඩායම් සමාන අරමුණක් උදාහරණ ලෙස බලයන් හා බලපෑම් හො ධනය හා ප්‍රදේශයන් වැනි ද්‍රව්‍යමය රුචිකත්වය, සඳහා තරඟකල යුතුය. Lawrence Bobo හා Vincent Hutchings යෝජනා කරන පරිදි මෙම තරඟය ස්වකීය වාසිය තකා, එදිරිවාදීකම් හා නොවැලැක් විය හැකි බෙදුම් වාදිය හා ගැටුම් වල ප්‍රතිඵලයක් ලෙස මෙහෙයවනු ඇති බවයි

වාර්ගික අධ්‍යයනයන් - විශ්ලේෂණ වාර්තාව / විවේචනය
ජනවාර්ගික අධ්යායනයන් නිරන්ත‍රයෙන් විවිධ වු කාරකයන්ගේ විරෝධයන්ට මුහුණපාමින් තිබේ. ජනවාර්ගික අධ්ය‍යනයන් පිළිබඳ මතයන් ඉදිරිපත් කරන්නන් පවසන්නේ මෙය දකුණකරයෙන් ඇති වන ප්රවතිචාරාත්මක සංචලනයක් බවයි. ඔවුන් පෙන්වා දෙන්නේ ඇමරිකාවේ 1990 කාලය අතරතුර දී වර්ධනය වූ පහර දීම් යටතේ පැමිණි හික්මවීම්හි කොංසවේටිව් සංචලනයන්හි නැඟීමයි. මත ඉදිරිපත් කරන්නන්ට අනුව අවාසිදායක ප්රසතික්රිහයාවක් යනු බටහිර සම්ප්රපද‍ායික වටිනාකම් සංරක්ෂණය කිරීමට ද උත්සාහයක් ලෙස වර්ගීකරනය කරනු ලැබූ වගේම එක්සත් ජනපදය මඟින් සංකේතවත් කරනු ලැබූවක් බවයි. සමහර විවේචකයන්ට අනුව මෙය ඇත්තෙන්ම දර්ශනවාදී මිත්යාත සංගමය මඟින් නිවැරදි කරන්නට යෙදුණු මත ඉදිරිපත් කරන්නන් විසින් හෙලා දකින්නට අපසරණය කරනු ලැබූවක් ලෙස හැඳින්විය හැකිය. අප්රිවකානු, ලතින්, ස්වදේශික ඇමරිකානු සම්ප්රාදායේ නීතිමය වශයෙන් අධ්යහයනය ගවේෂණයන් සඳහා මාතෘකා ලෙස යොදා ගෙන තිබීම පිළිබඳ ඔවුනට විරුද්ධත්වයක් ඇති වූ‍යේ නැති අතර ඔවුන්ගේ විරුද්ධත්වයට හේතු වූයේ අධිකව බැහැර කර දැමූ දේශපාලන දර්ශනය පශ්චාත් නූතන (Postmodern) , සාපේක්ෂතාවාදය (relativism) මඟින් වර්ගීකරණය කරනු ලැබූවක් ලෙස ඔවුන් විසින් දකින ජනවාර්ගික අධ්යටයනයන්හි දැනට පවතින තත්වය ඔවුන්ගේ දැක්මට අනුව ගවේෂණයන්හි ප්රනබල වලංගුතාවය ක්ෂය වී තිබීමයි. කෙසේ වුවත් ජනවාර්ගික අධ්යටයනය "වාර්ගික බෙදීම" (Racial separatism), "භාෂණය වෙන් කිරීම" (Linguistic Isolation), "වාර්ගික වරණය" (Racial Preference) වැනි කාරකයන් දියුණු කිරීම පිළිබඳ විවිධ වූ චෝදනාවන් එල්ල කරනු ලැබේ. මීට අමතරව මෙම රටේ වෙනස් වූ සංස්කෘතික කණ්ඩායම් අතෙරහි වූ බොහෝ ගැඹුරු විවරයන් පිළිබඳ වූ ඒකාකාරීතාව හා සරල පැහැදිලි කිරීම ශක්තිමත් කිරීම පිළිබඳව ජනවාර්ගික අධ්ය යනයන්ට දෝෂාරෝපණය කරනු ලැබේ.

2005 වසරේ දී බෝල්ඩර් (Boulder) හි කොළරාඩෝ විශ්ව විද්යා ලයේ (University of Colorado) ජනවාර්ගික අධ්යපයන මහාචාර්යවරයෙකු වන වොට් චර්චිල් (Ward Churchill) විසින් 2001 සැප්තැම්බර් මාසයේ 11වන දින සිදු වූ ප්රලහාරය පිළිබඳව ලියන ලද වාර්තා හේතුවෙන් ඔහුව දෝෂාරෝපණයට ලක් කරනු ලැබීය. මෙහි දී ඔහු එක්සත් ජනපදයේ විදේශීය ප්රුතිපත්ති මෙම ම්ලේච්ඡ ක්රිීයාවට අර්ධ වශයෙන් වගකිව යුතු බවට විවාද කරනු ලැබීය. ජනවාර්ගික අධ්යියන දෙපාර්තමේන්තුවට පහර දීම සඳහා කොසවේටිව් වි‍චාරකයන් මෙම චර්චිල්ගේ ක්රිියාව පාවිච්චි කරනු ලැබීය. එය ඇමරිකානු විරෝධී ජන කොට්ඨාශ ලෙස එමඟින් ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් එක්සත් ජනපදයේ සමාජයේ ගොදුරු යන අදහස වර්ධනය කරන බවටත් ඇමරිකාව වගකීමක් සහිත ශිෂ්යේත්ව පිරිනමන්නේ නැති බවට මොවුන් විසින් තවදුරටත් පෙන්වාදෙනු ලැබීය. ඕනෑම විශ්ව විද්යාතලයක පවත්වන විධාන විභාගයක් මඟින් සොයා ගනු ලැබීය. ජනවාර්ගික නැතිනම් ලිංගභේද අධ්යියනයන් ප්රියෝජනවත් නොවන බව; කළු ජාතීන් පිළිබඳ අධ්යලයනයන් කළු ජාතීන් පිළිබඳ අධ්යලනයන් (Black studies), අප්රිළකානු අධ්යයයනයන් (African studies), චිකානෝ අධ්යීයනයන් (Chicano studies), ලතින් පිළිබඳ අධ්යපයනයන් (Latino Studies) පියාටෝ රිකාන් අධ්ය‍යනයන් (Puerto Rican studies), මැද පෙරදිග අධ්යiයනයන් (Middle eastern studies) ස්වදේශික ඇමරිකානු අධ්ය යනයන් (Native American Studies) , කාන්තාවන් පිළිබඳ අධ්යtයනයන් (Women Studies), ගේ සහ ලිස්බියානු අධ්යiයනයන් (Gay and lesbian studies) et al පුවත්පත් ලේඛකයකු වන මාක් ගොල්ඩ්බිලේට් විසින් පෙබරවාරි 9වන දින කොන්සවේට් පුවත් පත් සඟරාවක් වන "නැෂනල් රිවිව්" (National Review) වෙත ලියමින් ඔහු පවසා සිටියේ "අධ්යඟයනය" (studying) සම්බන්ධ ඕනෑම  විෂයක් සම්බන්ධයෙන් අධ්යලයනය කිරීම පිළිබඳ යෝජනාව සිනාවට ලක් වන කරුණක් බවයි. තව දුරටත් ඔහු පවසන්නේ මේවා දේශපාලනිකව අත්හිටවීමට ඓතිහාසික සාධක මගින් සංස්ථා පද්ධති ක්රිනයාත්මක කර විවිධ විෂය ධාරාවන් සම්බන්ධ අර්ධ ආගමික කණ්ඩායම් මගින් සිදුකරන බවයි.

මෙවැනි චෝදනාවන් හමුවේ ජනවාර්ගික අධ්යවයන විද්වතුන් තමන්ගේ ක්ෂේත්රකය ආරක්ෂා කර ගැනීමේ ප්රනශ්නයට මුහුණ පා සිටියි. මාධ්ය යන් තුළ , මෙම චෝදනා අයිතිය සඳහා ප්රඅචාරාත්මක ක්රිමයා ලෙස වර්ගීකරණය කරයි. උදාහරණයක් ලෙස , ඩුයුක් විශ්ව විද්යා්ලයේ ස්වදේශික ඇමරිකානු අධ්යියනයන්හි සංස්කෘතීන් පිළිබඳ  මානව විද්යාමඥයෙකු හා විශේෂඥයකුවන ඔරින් ස්ට(ර්)න් (Orin Stern) පවසන්නේ , ඇමරිකාව යනු ඉතා විශාල ලෙස ප්රශභේදනය වූවක් බවත් , (අධි නීතිඥවරයෙකු පවසාවි) අපි පොඩි ළමයින්ට බහු සංස්කෘතීන් හා විවිධත්වය තේරුම් ගැනීමට උත්සාහ කරන බවත් , මෙම උපකරණ නීතියේදී, රජයේදී , ව්යාගපාරයන්හි සහ ඉගැන්වීම්වලදී යොදා ගැනීමට හැකි බවත්, ඒවා උපාධිධාරීන් විසින් ඉගෙනීමට බලාපොරොත්තුවන ක්ෂේත්රනයන් බවයි. එය විවිධත්වය , ගෝලීයකරණය , කෙසේ ව්යාටපාර සිදු කළයුතුද  සහ ලාබ රහිතව කෙසේ වැඩ කළ යුතුද යන්න පිළිබඳව අදහස් වර්ධනය කරයි.

ජනවාර්ගික අර්බුදය විද්වතුන්, එකමුතු ඇමරිකානු ඉතිහාසය සහ සංස්කෘතිය නැති කරනවා සහ චෝදනා කරයි. ඒවා සරල ඇමරිකානු අධ්යුයන වර්ණ සංස්කරණයක් යන්නට ප්රවතිචාරයක් වශයෙන් ,මෙම ක්ෂේත්ර ය ආරක්ෂා කරන්නන් නිරන්තරයෙන් පෙන්වා දෙන්නේ ඇමරිකානු අධ්යනයනයන් "ප්රා‍දේශීය අධ්ය්යනයන්" සඳහා වූ අවශ්යධතාව නිසා ඉහළ නැගුණ යන කරුණ අතරතුරදී, ජනවාර්ගික අධ්යයයනයන් , ඓතිහාසික මැඩපැවැත් වූ සහ ප්රයතික්ෂේප, ඇමරිකානු දැනුම නිෂ්පාදනය, සාහිත්යධය සහ විදාන විභාග ඇතුළු කණ්ඩායම් හි දායකත්වය ඉහළ ඒම සිදු වුණා. මෙහි ප්රසතිඵල වශයෙන් ඇමරිකානු අධ්යඇයනයන් සමග ජනවාර්ගික අධ්යඒයනයන්  සම්බන්ද වීමට ගත් උත්සාහයන්ට සිදුවූවා සේ යූ.සී බේක(ර්)ලි ප්රිශ්ණයේදී සිදුවූවා සේ දරුණු විරුද්ධතාවයන්ට මුහුණ පෑමට සිදු විය. දැනටමත් මෙම ක්ෂේත්රසය පරණ වී ඇතත්, අලුතින් ඉදිවෙමින් පවතින ජනවාර්ගික අධ්යවයනයන් දෙපාර්තමේනතුවම මතභේදයක්ද අන්තර්ගත වී ඇත. කොලොම්බියා විශ්ව විද්යාධලයෙහි (Colombia University) පාලකයන් විසින් ගිවිසුමක් ලෙස 1996 දී ඇමරිකානු අධ්ය්යනයන්  විසින් ප්රlධානය කළ ජනවාර්ගික අධ්ය යන දෙපාර්තමේන්තුව නිර්මාණයට එරෙහිව සිසුන් විසින් ගෙන ගිය විරෝධතාවයන් මර්දනය කිරීමට උත්සාහ කරනු ලැබීය.

ජනවාර්ගික අර්බුදය


Sofuhalil, Kırklareli ilinin Babaeski ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928'den beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 46 km, Babaeski ilçe merkezine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Sofuhalil Köyü Sitesi

Babaeski belde ve köyleri

Sofuhalil, Babaeski


Vor Frue Kirke er en dansk dokumentarfilm fra 2004 instrueret af Nils Vest og efter manuskript af Nils Vest og Bente Lange.

Handling
Vor Frue Kirke ligger som et antikt tempel midt i København. Denne films ærinde er at fortælle historien om bygningens tilblivelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2004
Danske film omhandlende København i 2000-tallet

Vor Frue Kirke (dokumentarfilm)


An Oncidium tripudians in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach ngan Josef Ritter von Rawicz Warszewicz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Oncidium tripudians in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium tripudians


Eclipsa de Lună din 1 martie 1504  a fost o eclipsă totală de Lună, care a început să se producă, în America, îndată după apusul Soarelui din 29 februarie 1504.

Cristofor Columb, vrând ca indigenii din Jamaica să continue să-i aprovizioneze echipajul înfometat, a reușit să-i intimideze prezicând corect producerea acestei eclipse, denumită adesea, din această cauză, eclipsa lui Columb.

De la eclipsă au trecut .

Vizibilitate

Eclipsa a fost vizibilă după apusul Soarelui din 29 februarie 1504, de pe cea mai mare parte a Americii de Nord și din toată America de Sud, din Europa și din Africa, la miezul nopții, din Orientul Apropiat și Orientul Mijlociu puțin înainte de răsăritul Soarelui din 1 martie 1504.

«Eclipsa lui Columb»
La 30 iunie 1503, Cristofor  Columb a eșuat ultimele sale două caravele pe coastele Jamaicăi. Indigenii din insulă i-au întâmpinat pe Columb și echipajul său și i-au aprovizionat cu merinde, dar după șase luni, au încetat să-i mai aprovizioneze.
Columb avea la bord un almanah scris de Abraham Zacuto, care conținea tabele astronomice care acopereau anii 1475-1506. Consultându-le, Columb a remarcat iminenta producere a unei eclipse de Lună. A solicitat o întâlnire pentru ziua aceea cu cacique și i-a spus acestuia că zeul său s-a aprins de mânie față de tratamentul pe care populația locală îl aplica oamenilor săi; a spus că zeul său va oferi un semn clar al nemulțumirii sale, odată cu răsăritul Lunii.

Eclipsa și Luna roșiatică au apărut la timp, impresionându-i și înspâimântându-i pe băștinași. Fiul lui Columb, Ferdinand, a scris:

Columb s-a retras în cabină pentru "a se ruga" (în realitate pentru a măsura durata eclipsei cu o clepsidră); cu puțin timp înainte de sfârșitul totalității (după 48 de minute), el i-a anunțat pe băștinașii înspăimântați că tocmai au fost iertați, ceea ce li s-a confirmat când Luna a reapărut sub înfățișarea obișnuită.

Calculul longitudinii

Columb a fost probabil primul care a utilizat o eclipsă de Lună pentru determinarea longitudinii, o idee propusă de Hiparh. Aceste eclipse sunt vizibile în același moment de pe întreaga emisferă, însă ora solară la care se produc depinde de longitudinea locului de observație, o oră de diferență corespunzând cu 15 grade de longitudine.

Columb nu avea alt mijloc de măsurare a drumului parcurs spre vest. A utilizat eclipsa de Lună din 15 septembrie 1494, aproape de Hispaniola, și cea din 29 februarie 1504 în Jamaica, menționând în jurnal cu această ocazie că Jamaica se afla la 7 ore și 15 minute de Cádiz. Totuși, longitudinea reală a Jamaicăi corespunde unui decalaj de 4 ore și 44 minute. O eroare atât de importantă cere o explicație. D.W. Olson remarcă faptul că almanahul utilizat de Columb (fie că este al lui Regiomontanus, fie al lui Abraham Zacuto) dă ora maximului eclipsei, și presupune că exploratorul ar fi putut-o interpreta ca ora de început a eclipsei. Aceasta ar explica o eroare de 150 de minute (și prin urmare de 37 de grade de longitudine), care l-ar fi putut încuraja pe Columb să creadă că ar fi atins Asia, și nu un nou continent.

Note

Legături externe
 Science News: The Eclipse That Saved Columbus, By Ivars Peterson
 Space.com: How a Lunar Eclipse Saved Columbus, By Joe Rao, 08 February 2008
 starryskies.com: Christopher Columbus and the Lunar Eclipse
 www.wordinfo.info Christopher Columbus Survived by Using a Lunar Eclipse Trick

Eclipse de Lună
Cristofor Columb
1504 în știință

Eclipsa de Lună din 1 martie 1504


Dieter Günther Bohlen (7 Şubat 1954, Berne), Alman şarkıcı, besteci, söz yazarı, yapımcı. Thomas Anders ile oluşturdukları ikili grup Modern Talking ile tanınmaktadır. Kurucusu olduğu bu grubun söz yazarlığı ve besteciliğinin yanı sıra vokalistiydi.

Modern Talking'den ayrı olduğu 1987-1998 yılları arasında Blue System adlı müzik grubunu kurdu ve hayat arkadaşı Nadja ile sahneye çıktı.

Sanatçı ayrıca 1986-89 periyotunda C.C. Catch'i keşfetmiş ve ona da yapımcı ve şarkı yazarı olarak albümler yapmıştır. Bu periyotta Chris Norman'a da albümler yapmıştır ki unutulmaz single Midnight Lady bu sırada çıkmıştır.

Pek çok parçasında 5 geri vokal erkek sesi kullanarak o çok bilinen nakaratlarda ince ses kullanımını gerçekleştirmiştir. Pek çok çalışmasında Louis Rodrigez ile çalışmış olup, Brother Louie adlı Modern Talking parçası ona ithaf edilmiştir.

Almanya'da 1 numara olan hitleri
 You're my heart, you're my soul - Modern Talking, 1985
 You can win if you want - Modern Talking, 1985
 Cheri Cheri Lady - Modern Talking, 1985
 Brother Louie - Modern Talking, 1986
 Atlantis is calling (SOS for love) - Modern Talking, 1986
 Midnight Lady - Chris Norman, 1986
 We have a dream - Deutschland sucht den Superstar, 2003
 Take me tonight - Alexander, 2003
 You drive me crazy - Daniel K., 2003
 Für dich - Yvonne Catterfeld, 2003
 Free like the wind - Alexander, 2003
 Du hast mein Herz gebrochen - Yvonne Catterfeld, 2004

Kendi ismiyle ilk solo albümü
2006 Nisan'ın da çıkan ve hayatını anlattığı çizgi film olan Dieter Der Film 'in aynı adlı soundtrack albümü 12 yeni parça ve 6 Modern Talking parçasından oluşur.

Buradan çıkan single:

 Gasoline
 Shooting Star (İlk kez yayımlanan Modern Talking Parçası)

Grupları ve takma adları

Takma adları
 Steve Benson (1980–1981)
 Ryan Simmons (1984–1985)

Grupları
 Mayfair (1976)
 Monza (1978)
 Sunday (1981)
 Blue System (1987–1998)
 Modern Talking (1984–1987, 1998–2003)

Özel yaşamı

İki kere resmen evlenen Dieter Bohlen'in ilk eşi Erika Sauerland'dan ikisi erkek biri kız olmak üzere üç, son olarak Estefania Küster'den ise bir erkek olmak üzere toplam dört çocuğu bulunmaktadır.

Kimi gerçekler
 100'den fazla Alman listelerine giren bestesi var
 50'nin üzerinde dünya genelinde 1 numara olan parçası var
 Dünya genelinde tüm prodüksiyonları 160 milyonun üzerinde sattı ve satmakta
 Global satışları sadece Modern Talking ve Blue System olarak 125 milyon
 Tahmini serveti yaklaşık $250 milyon.
 398 Altın ve Platin plak aldı
 Almanya'da 20'nin üstünde ilk 10 parçası oldu
 Almanya'da 12 adet 1 numara olan parçası oldu

Ödülleri
 1985 BRAVO Otto - Beste Gruppe, Gold Award
 1985 Formel Eins Musik Sendung Auszeichnung - Nummer Eins Hit You're My Heart, You're My Soul
 1985 Formel Eins Musik Sendung Auszeichnung - Nummer Eins Hit You Can Win If You Want
 1985 Formel Eins Musik Sendung Auszeichnung - Nummer Eins Hit Cheri Cheri Lady
 1985 Goldene Stimmgabel, Erfolgreichster Komponist und Produzent
 1986 BRAVO Otto - Beste Gruppe, Silver Award
 1986 Goldener Löwe, Beste Gruppe des Jahres
 1986 Formel Eins Musik Sendung Auszeichnung - Nummer Eins Hit Brother Louie eman B
 1986 Formel Eins Musik Sendung Auszeichnung - Nummer Eins Hit Atlantis Is Calling
 1989 Rus gençliğinin kahramanı
 1998 VIVA Comet - Lifetime Achievement Award
 1998 Bambi, Comeback des Jahres
 1998 Goldene Europa, Comeback des Jahres
 1999 Goldene Kamera, Comeback des Jahres
 1999 ECHO-Preis, Rock / Pop Single National nominiert
 1999 ECHO-Preis, Gruppe National / Rock-Pop
 1999 Radio Regenbogen Award, Comeback des Jahres
 1999 World Music Awards, World's Best Selling German Group
 1999 Record-99 Award, Sales Award
 2000 Amadeus Award, Beste Gruppe Rock-Pop nominiert
 2000 ECHO-Preis, Gruppe National Rock-Pop International nominiert
 2001 ECHO-Preis, Gruppe National Rock-Pop National nominiert
 2001 Top Of The Pops Award, Top Artist Germany
 2002 ECHO-Preis, Gruppe National Rock-Pop nominiert
 2003 Deutscher Bücherpreis, Zweiter bei der Publikumswahl
 2003 Goldene Feder
 2003 Media Control Award, 25 Jahre Media Control
 2003 GQ Man Of The Year
 2003 Bambi, Pop National
 2004 ECHO-Preis, Bester Nationaler Produzent
 2004 ECHO-Preis, Single des Jahres (We have a dream)

Basılı eserleri
 Dieter Bohlen, Katja Kessler: Nichts als die Wahrheit, Münih 2002
 Dieter Bohlen, Katja Kessler: Hinter den Kulissen, Münih 2003
 Dieter Bohlen: Meine Hammer-Sprüche, Heyne 2006

Ayrıca bakınız
 Dieter Bohlen Şarkıları
 Modern Talking
 Blue System
 Thomas Anders
 C.C.Catch
 Bonnie Bianco
 Chris Norman

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Modern Talking Türkiye  - Modern Talking Türkiye
 DieterBohlen.NET
 Modern Talking News
 ModernTalking.Ru
 Collection of Dieter Bohlen Photos
 BohlenWorld.De  - Almanca hayran sitesi

Yaşayan insanlar
1954 doğumlular
20. yüzyıl Alman bestecileri
21. yüzyıl Alman bestecileri
Alman söz yazarları
Alman müzik yapımcıları
Modern Talking
Alman erkek pop şarkıcıları

Dieter Bohlen


The Venus of Lespugue is a Venus figurine, a statuette of a nude female figure of the Gravettian, dated to between 26,000 and 24,000 years ago.

Discovery
It was discovered in 1922 in the Rideaux cave of Lespugue (Haute-Garonne) in the foothills of the Pyrenees by René de Saint-Périer (1877-1950).

Approximately 6 inches (150 mm) tall, it is carved from tusk ivory, and was damaged during excavation.

Features
Of all the steatopygous Venus figurines discovered from the upper Paleolithic, the Venus of Lespugue, if the reconstruction is sound, appears to display the most exaggerated female secondary sexual characteristics, especially the extremely large, pendulous breasts.

According to textile expert Elizabeth Wayland Barber, the statue displays the earliest representation found of spun thread, as the carving shows a skirt hanging from below the hips, made of twisted fibers, frayed at the end.

Location
The Venus of Lespugue resides in France, at the Musée de l'Homme.

See also
Art of the Upper Paleolithic
List of Stone Age art

Notes

External links
 Don Hitchcock (Don's Maps): "The Lespugue Venus is a 25 000 years old ivory figurine of a nude female figure"
https://web.archive.org/web/20040413133422/http://www.arthistory.sbc.edu/imageswomen/lespugue.html

Lespugue
Haute-Garonne
Archaeological discoveries in France
Ivory works of art
Prehistoric art in France
Gravettian

Venus of Lespugue


Râbıta, bir tasavvuf terimi. Tasavvufta belirli tarikatlarda bulunan bir uygulamaya verilen isimdir. Etimolojik açıdan râbıta sözcüğü rabt kökünden türemiştir ve "birleştirmek" ve "bağlamak" anlamlarına gelmektedir. Tasavvufta ise müridin, konsantre olup şeyhini aklında canlandırarak şeyhinden yardım istemesi, şeyhinin yardımı ile Allah'tan feyz alması anlamına gelir.

Tanım

Özellikle Nakşbendi ve Süleyman Hilmi Tunahan cemaatinde önemli bir yere sahip olan râbıtanın genelde benzer olmakla birlikte farklı tanımları vardır. Ünlü mutasavvıflardan Abdülhakîm Arvâsî'nin Râbıta-i Şerîfe isimli, râbıtayı anlatan risalesinin Necip Fazıl Kısakürek tarafından sadeleştirilmiş nüshasında râbıta şöyle tanımlanmaktadır: "Râbıta, İlâhî-Zâtî sıfatlarla tahakkuk etmiş ve müşahede makamına varmış bir kamil ve mükemmele kalp bağlayıp, huzur ve gıyabında o zatın suretini hayâl hazinesinde muhafaza etmekten ibarettir."

Tarihçe
Râbıtadan bir tasavvuf terimi olarak ilk kez bahseden eser Raşahât Ayn'ul-Hayât'tır. Ali bin Hüseyn el-Vâiz el-Kâşifî el-Beyhaki tarafından Farsça kaleme alınan eserde çeşitli yerlerde râbıta sözcüğü geçmektedir. Râbıtanın tam bir tanımı veya uygulanışına dair herhangi detaylı bir bilgi içermez. Râbıtanın ilk detaylı açıklaması ve tanımı Nakşibendî Silsile-i Sadat'ında da yer alan ünlü mutasavvıf Hâlid-i Bağdâdî tarafından yapılmıştır. Halid Bağdâdî'nin ilgili eseri Muhammed Esad Efendi'ye yazdığı bir mektuptur ve Risaletün fi Tahkıyk'ır-Râbıta olarak adlandırılmıştır. Bu eser salt râbıtaya ilişkin yazılmış ilk eserdir. Bu eserin ardından, büyük oranda bu esere dayanan ve sadece râbıtayı konu alan çeşitli eserler de kaleme alınmıştır, örneğin: er-Rahme'tül-Hâbita fi Tahkıyk'ır-Râbıta, İsbât'ul-Mesâlik fi Râbıta'tıs-Sâlik, Râbıta-ı Şerîf

Özellikleri
Râbıta dinî veya ruhanî bir uygulama olarak çeşitli kurallara sahiptir. Bu kurallardan belki de en önemlisi Allah'ta fânî olmuş (bakınız: Allah'ta fânî olmak) yani en üst seviyeye ulaşmış bir şeyhe râbıta yapılmasıdır. Ölü şeyhlere de râbıta yapılabilir. Râbıtayı bir farz olarak kabul eden mutasavvıflar olsa da genelde tasavvufî çevreler râbıtayı yararlı ve gerekli görmekle birlikte tam olarak bir ibadet veya farz olarak yorumlamazlar.

Uygulama
Rabıta müridin mürşidinin suretini hayalinde canlandırmasıdır. Şazelilik gibi bazı tarikatlarda rabıtanın bulunmayışı uygulamanın tüm tasavvuf yollarında olmadığının bir göstergesidir. Özellikle Nakşibendilikte rabıtanın önemi zikirden bile daha fazladır. Uygulamada bazı çeşitlilikler olsa da genel olarak gözler kapalı şekilde mürşitin göz önüne getirilir ve ondaki ilahi bir nurun müride aktığı hayal edilir. Diğer bazı tarikatlarda imajinasyon, mürşidin suretini canlandırmak şeklinde değil de Allah'ın isimlerinden birini veya zat ismini (Allah) zikrederken harflerinin zihinde canlandırılması şeklinde gerçekleştirilir.

Ayrıca bakınız
Murakabe
Meditasyon

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Prof.Dr. Faruk Beşer, Evliya ve Râbıta
 Tasavvuf Hayattır

Tasavvuf terimleri
Tasavvuf uygulamaları

Râbıta (tasavvuf)


Bachata is a genre of music that originated in the Dominican Republic in the 20th century. It contains elements of European (mainly Spanish music), indigenous Taino and African musical elements, representing the cultural diversity of the Dominican population.

The first recorded compositions of bachata was done by José Manuel Calderón in 1962 ("Borracho de amor") from the Dominican Republic. Bachata originates from bolero and son (and later, from the mid-1980s, merengue). The original term used to name the genre was amargue ("bitterness", "bitter music"), until the mood-neutral term bachata became popular. The form of dance, bachata, also developed with the music.

Bachata arose in the poor and working class areas of the country. During the 1960s and early 1970s, while bachata was known as amargue music, it was seen as music of the lower class by middle-upper-class Dominicans. The genre's popularity rose in the 1980s and early 1990s when the rhythm began to reach the mainstream media. The genre was declared an Intangible Cultural Heritage of humanity by UNESCO.

The genre mixed the pan-Latin American style called bolero with more elements coming from son, and the troubadour singing tradition common in Latin America. During much of its history, bachata music was disregarded by middle-upperclass Dominican society and associated with rural underdevelopment and crime. As recently as the 1980s, bachata was considered too vulgar, crude and musically rustic to be broadcast on television or radio in the Dominican Republic.

In the 1990s, however, bachata's instrumentation changed from nylon string Spanish guitar and maracas of traditional bachata to the electric steel string and guira of modern bachata. Bachata further transformed in the 21st century with the creation of urban bachata styles by bands such as Monchy y Alexandra and Aventura. These new modern styles of bachata became an international phenomenon, and today bachata is one of the most popular styles of Latin music.

Instrumentations
The typical bachata group consists of five instruments: requinto (lead guitar), segunda (rhythm guitar), bass guitar, bongos and güira. The segunda serves the purpose of adding syncopation to the music. Bachata groups mainly play a straightforward style of bolero (lead guitar instrumentation using arpeggiated repetitive chords is a distinctive characteristic of bachata), but when they change to merengue-based bachata, the percussionist will switch from bongo to a tambora drum. In the 1960s and 1970s, maracas were used instead of güira. The change in the 1980s from maracas to the more versatile güira was made as bachata was becoming more dance oriented.

History

1950s: Trujillo's dictatorship and the origins of bachata music
Although the first official bachata song was released in 1962, bachata music had already existed informally in el campo (here refers to the rural areas of the country), the rural or countryside parts of the Dominican Republic where it originated. Prior to the 1960's, at the time of Trujillo's dictatorship accompanied by censorship, the word bachata meant an impromptu party in el campo, characterized by its melancholy and bittersweet lyrics, singing, and dancing. Informal bachateros at the time were majority poor, working class people and so was their audience. Given the initial demographics of bachata music's audience and musicians, Trujillo harbored negative emotions towards bachata music and stigmatized it. As a result, bachata became synonymous with poverty, delinquency, lack of education, and prostitution to the middle and upper-class Dominican society. Bachata was also referred to as música cachivache, or music of little worth, and música de guardia, or music for low ranking military and police men. Still, Bachata music prevailed through the 50s as poor, working class people played bachata music in bars and brothels. Bachateros also participated in the informal music sector where they paid studios to record songs on records or vinyls and sold them to people and establishments for low prices. Establishments like colmados in el campo bought popular bachata recordings and played them on jukeboxes for their customers to listen to while shopping.

1960s: Trujillo's death and the spread of bachata music
The 1960's signal the immense spread of bachata music—the decade saw the birth of the Dominican music industry and of the bachata music which would dominate it.

Following Trujillo's death and end of his dictatorship in 1961, there was an opening for bachata music within the music industry amidst the loosened restrictions. The end of Trujillo's dictatorship motivated people from el campo to migrate to Santo Domingo, the capital of the largest city in the Dominican Republic—before then, strict migration policies prevented the movement of people within and outside the country. As people settled in the city, they continued to play Bachata music because it allowed them to express the struggle and poverty they experienced in the city. Along with Bachata's audience in the city, bachateros from el campo who also migrated to Santo Domingo took advantage of the city's growing music industry.

The music industry increased music production and broadcasting after the end of Trujillo's dictatorship. When it came to bachata music, music industry leaders began recording, producing, and broadcasting bachata songs as long as musicians had the financial means to pay for the service.  Soon enough, José Manuel Calderón recorded the first official bachata songs released on 45 rpm and got air-time on the radio stations for select songs ("Borracho de amor" and "Que será de mi (Condena)"). Following Calderon's bachata debut, recordings by the likes of such as Rodobaldo Duartes, Rafael Encarnacion, Ramoncito Cabrera, El Chivo Sin Ley, Corey Perro, Antonio Gómez Sacero, Luis Segura, Louis Loizides, Eladio Romero Santos, Ramón Cordero were also released. Ramon Pichardo, an entrepreneur, offered bachateros the option to finance records—paying the service fee in installments—and publish them on a record label. Singers such as Melinda Rodriguez and Tatico Henríquez were a few of the rural artists who were able to take advantage of this opportunity and start careers in the Dominican music industry. While the bachatas recorded in the 1960s had a distinct Dominican style, they were regarded at the time as a variant of bolero, as the term bachata, which originally referred to an informal party, had not yet come into use.

As studios began recording bachata music in the 1960s, bachata music listeners beyond the countryside were exposed to the music. Radio Guarachita, hosted by Radhamés Aracena in 1966, was the only radio station at the time that played and centered bachata music. Aracena broadcast popular bachata songs produced in the 60s and worked with bachateros to produce music. Listeners regarded Bachata music as a variant of bolero—the difference being that bachata music was guitar-based meanwhile bolero was not—since the term "bachata" still referred to impromptu parties.

Even though Bachata music began to spread, anti-bachata sentiment from Trujillo's rule continued into the 60's. A campaign ensued to brand bachata in this negative light. Middle and upper-class Dominican society denounced bachata, calling bachata music a form of cultural backwardness. Bachata music had lyrics with sexual meaning or references, which was frowned upon by middle-upper-class Dominicans because bachateros did not have academic backgrounds. Since Bachata music was not widely accepted by society for its "vulgar and sensual" nature, middle and upper-class people refrained from listening and dancing to Bachata music to protect their reputation. They attached a negative connotation to the word bachata and used it as an insult to the music.

1970s–1980s: The continual growth of bachata music
The popularity of bachata music steadily rose during the 1970s and 1980s.

In the 1970s, bachata music was hardly played on radio stations other than Radio Guarachita and unmentioned on television and in print. Bachateros were also barred from performing in upper-class venues. Bachateros were barred from performing in high society venues. Even so, many Bachateros performanced in bars, brothels, and small venues in poor city neighborhoods and el campo. Bachata music became known as la musica de amargue, or bitter music, because it was still influenced by despair, sex, and hardship, which only fueled anti-bachata sentiment in middle-upper-class Dominican society. Despite its unofficial censorship, bachata remained widely popular, while orchestral merengue benefited from the country's major publicity outlets.

By the 1980s, different styles of Bachata music began to appear. Blas Durán took la musica de amargue and "introduced musical innovations such as an electric rather than acoustic lead guitar, faster tempi, and multitrack recording." Durán was the first to record with electric guitar in his 1987 bachata-merengue song, "Mujeres hembras." Due to popular demand, more radio stations began playing bachata, and bachateros soon found themselves performing on television as well. Bachata style merengues, or guitar merengues, also began to appear. Other Dominican bachateros that emerged from this time period were Marino Perez and Leonardo Paniagua. Beyond the Dominican Republic, Dominican people continued to migrate outside the Dominican Republic years after Trujillo's death, carrying bachata music with them where they went such as New York City.

1990s–2000s: The acceptance of bachata music

By the early 1990s, the sound was further modernized and the bachata scene was dominated by two new artists: Luis Vargas and Antony Santos. Both incorporated a large number of bachata-merengues in their repertoires. Santos, Vargas and the many new style bachateros who would follow achieved a level of stardom that was unimaginable to the bachateros who preceded them—they were the first generation of pop bachata artists. It was also at this time that bachata began to emerge internationally as a music of Hispanic dance-halls.
Juan Luis Guerra's Grammy-winning 1992 release, Bachata Rosa, is credited with making the genre more acceptable and helping bachata achieve legitimacy and international recognition. Although he used the word bachata in the album title, his songs have a more traditional bolero sound.

By the beginning of the 21st century, the bachata group Aventura had taken the bachata envisioned by Juan Luis Guerra in the early 1990s to new heights. Led by lead singer Anthony "Romeo" Santos, they revolutionized and modernized the genre. They sold out Madison Square Garden numerous times and released countless top ten hits on the hot Latin charts including two number one hits "Por un segundo" and "Dile al Amor". Other big bachata acts in the decade included "Monchy y Alexandra" and Los Toros Band.

2010s–present
Today, parallel to bachata music, fusion genres arose in Western countries such as the US, combining some of the rhythmic elements of bachata music with elements of Western music such as hip hop, R&B, pop, techno and more. This fusion genre became popular among Western audiences, and often includes covers of Western pop songs played on MTV and non-Latin radio stations. Notable artists of the new fusion genre are Prince Royce, Xtreme and Toby Love, among others. By 2011, former Aventura member Romeo Santos also joined the fusion bandwagon, releasing several new albums which became popular in the US and other Western countries. Not only has bachata's popularity changed but so has its lyrics; before the lyrics were mostly about a cheating relationship and hurt feelings but now it talks about love and is more romantic. According to Bachata: Música Del Pueblo ("Bachata: Music of the People") the writers said: "In the past decade, bachata has been transformed from a ballad-style guitar music of the rural poor in the Dominican Republic to the hottest new music in the international Latino music market."

See also
Latin Grammy Award for Best Merengue/Bachata Album
Latin music
Brown-eyed soul

References

External links
 Comprehensive history of bachata with music and video clips
Site about Original Bachata incl. Dance-Videos and Dance-Tutorials
National Geographic.com - Nat Geo Music: Bachata page

Bachata
Dominican Republic music
2000s in Latin music
2010s in Latin music
Tropical music
Dominican styles of music

Bachata (music)


Gärtnertod steht für:
 Dolden-Milchstern, wegen der hohen Giftigkeit der Zwiebeln
 Orangefarbener Milchstern, wegen der langandauernden Blüte

Gärtnertod