The Mercedes-Benz SLR McLaren (C199 / R199 / Z199) is a grand tourer jointly developed by German automotive manufacturer Mercedes-Benz and British automobile manufacturer McLaren Automotive and sold from 2003 to 2010. When the car was developed, Mercedes-Benz owned 40 per cent of the McLaren Group and the car was produced in conjunction between the two companies.
SLR is an abbreviation for "Sport Leicht Rennsport" (Sport Light Racing), a homage to the Mercedes-Benz 300 SLR which served as the car's inspiration. The car was offered in coupé, roadster and speedster bodystyles with the latter being a limited edition model.

History

At the 1999 North American International Auto Show, Mercedes-Benz presented their Vision SLR concept, inspired both by the Mercedes-Benz 300 SLR Uhlenhaut Coupé of 1955, which was a modified Mercedes-Benz W196S race car, and the design of closed-wheel Formula One cars, a field in which they had prior experience from  Mercedes-Benz competing in Formula One in the past as constructor also winning back to back championships in their debut season 1954 then 1955. Also during the jointly developed project of Mercedes-Benz SLR McLaren in 2003 Mercedes-Benz acquiring 40 per cent ownership of McLaren Group competed in Formula One as partnership with the McLaren Formula One Team, and were developing powertrains and electronics for McLaren's Formula One cars. The car was presented as "Tomorrow Silver Arrow" in a clear reference to the Silver Arrows of the golden age of Mercedes in competition during the fifties. Later that year, during the Frankfurt Motor Show, a roadster version of the SLR concept was presented. The concept car was fitted with a 5.0-litre supercharged AMG V8 engine able to generate a power output of  and  of torque at 4,000 rpm, mated to a 5-speed automatic gearbox with Touchshift control.

Wanting to bring the concept to production following its positive reception, Mercedes joined forces with their Formula One partner, McLaren, thus creating the Mercedes-Benz SLR McLaren. Mercedes did the styling on the car while McLaren was fully responsible for everything else, from the design and the engineering to the manufacture and the testing of each car at the production line. The production version of the car was unveiled to the general public on 17 November 2003 having some major design adjustments in respect of the initial design. In order to give the car the performance that Mercedes wanted, McLaren had to radically alter the concept for better weight distribution, including moving the engine almost a meter back and lowering the fuel tank. Smaller adjustments included more complex vents on both sides of the car, a redesigned front with the three pointed star plunged in the nose and red tinted rear lights.

The Mercedes-Benz SLR McLaren saw a production run of over six years. On 4 April 2008, Mercedes announced it would discontinue the SLR. The last of the coupés rolled off the production line at the end of 2010 and the roadster version was dropped in early 2009.
Due to the automatic gear box, front mid-engine arrangement, and its driving characteristics, some automotive journalists classify the SLR McLaren as a grand tourer.

When the car was still in prototype status, Mercedes using a two bodies from TVR Cerbera.

Technical highlights

Brakes

The SLR features Sensotronic Brake Control, a type of brake-by-wire system. The brake discs are carbon-ceramic units and provide better stopping power and fade resistance than steel discs when operating under ideal working temperature. Mercedes-Benz claims these discs are fade resistant to . The front discs are internally vented and measure  in diameter; eight-piston callipers are used. Rear discs are  in diameter with four-piston callipers. During wet conditions the callipers automatically skim the surface of the discs to keep them dry.

Aerodynamics

The SLR features active aerodynamics; there is a spoiler mounted on the rear integral air brake flap. The spoiler increases downforce depending on its angle of elevation (angle of attack). At a set speed, the spoiler/brake automatically raises to 10 degrees (15 degrees in the 722 edition), when demanded via the driver's switch, the elevation can be increased to 30 degrees (35 degrees in the 722 edition) for increased rear downforce, at the cost of increased steady state drag. The car has a flat underbody and a rear diffuser for improved downforce. Due to this, there was no other place for the exhaust pipes to exit, other than the sides of the car, making it another unique feature of the SLR.

Engine

The SLR has a  hand-built  supercharged all-aluminium alloy, SOHC 3 valves per cylinder 90° V8 engine, with a bore and stroke of  and with a compression ratio of 8.8:1. The engine is lubricated via a dry sump system. The Lysholm-type twin-screw supercharger rotates at a maximum of 23,000 rpm and produces  of boost. The compressed air is then cooled via two intercoolers. The engine generates a maximum power output of  at 6,500 rpm and maximum torque of  between 3,250 and 5,000 rpm.

McLaren took the original concept car designed by Mercedes and moved the engine  behind the front bumper, around  behind the front axle. They also optimised the design of the centre firewall.

Transmission

The SLR uses the AMG SPEEDSHIFT R five-speed automatic transmission with three manual modes. For durability, Mercedes selected a five-speed transmission rather than their seven-speed transmission which was more complex and used more parts.

Performance
The car uses carbon-fibre reinforced plastic (CFRP) construction in an attempt to keep the weight low. Despite CFRP materials, the total curb weight is . The SLR could attain a top speed of .

 Car and Driver achieved a 0 to  acceleration time of 3.4 seconds, and a  time of 11.2 seconds at . Car and Driver also achieved top gear acceleration  and  times of 1.7 and 2.4 seconds, which are the fastest ever recorded by the magazine in a production car. The SLR also pulled 0.97 g on the skidpad. The magazine suggested that the times may be even lower if temperatures were lower.

 Motor Trend tested the SLR and achieved a 0- acceleration time of 3.3 seconds in April 2006.

Road And Track tested the car in their July 2005 Road Test and reached  from a standstill in 3.5 seconds. The 0 to  sprint was achieved in 7.5 seconds and a  run was completed in 11.5 seconds at .

Variants

722 Edition

A new version of the SLR was introduced in 2006, called the Mercedes-Benz SLR McLaren 722 Edition. The "722" refers to the victory by Stirling Moss and his co-driver Denis Jenkinson in a Mercedes-Benz 300 SLR with the starting number 722 (indicating a start time of 7:22 a.m.) at the Mille Miglia in 1955.

The "722 Edition" includes a modified version of the engine used in the SLR generating a power output of  at 6,500 rpm and  at 4,000 rpm. 19-inch light-alloy wheels were used to reduce unsprung mass, while modifications were also made to the suspension, with a stiffer damper setup and  lower ride height introduced for improved handling. Larger  diameter front brakes and a revised front air dam and rear diffuser were fitted.

Other exterior changes include red "722" badging, harking back to the original 722 racer, black tinted tail lights and headlamps. The interior has carbon fibre trim and black leather upholstery combined with Alcantara.

The SLR 722 can accelerate from 0 to  in 3.6 seconds, 0 to  in 10.2 seconds and  in 27.6 seconds, and can attain a top speed of , faster than the standard Mercedes-Benz SLR McLaren. Production of the 722 Edition was limited to 150 units.

Roadster

A roadster version of the SLR went on sale in September 2007. It uses the same engine as its coupé sibling, generating a power output of , to propel it to a top speed of  and a 0 to  acceleration time of 3.6 seconds.

However, as a convertible, the roadster was burdened with extra weight, which affected performance and handling. The Roadster's roof is made from a "newly developed material" and does not take the form of a folding metal arrangement, as is common on many modern cars. Following a manual unlatching, it takes ten seconds to fold away electrically. According to an official Mercedes document, the cabin of the roadster is capable of allowing conversation between driver and passenger up to a speed of  with the roof retracted. The SLR Roadster was aimed to compete against other luxurious sports cars such as the Pagani Zonda F Roadster.

Roadster 722 S (2009)

The Roadster variant of the 722 Edition was unveiled at the 2007 Frankfurt Motor Show. The roadster has the same engine and suspension setup as the coupé along with the folding roof mechanism shared with the standard SLR roadster. It can accelerate to  from standstill in 3.1 seconds and has top speed of .
The model went on sale in January 2009 and production was limited to 150 units.

722 GT (2007)

The 722 GT is a racing version of the SLR 722 which was developed for a one-make racing series called the SLR Club. The cars were built by Ray Mallock Ltd. following requests from enthusiasts with approval from Mercedes-Benz. The car has new wider bodywork to accommodate  OZ racing wheels. The front grill vents are removed and larger, free flowing air extractors sit on the hood and flank the side of the car. The rear now has a fixed racing wing and diffuser.

Under the body, the car has shed  of weight and reduced its dry weight to . The engine remains in relatively stock specification but now generates a power output of  and  of torque at 1.75 bar (175 kPa) of boost and is equipped with a new racing filter and exhaust system. The car has a modified Eibach racing suspension with a modified stabiliser at the front that improves handling. An adjustable wheel camber along with shock absorbers with variable compression and rebound settings allows the suspension setup to be configured for different race tracks. New 18-inch OZ racing wheels with central locking nuts allow for faster tyre changes while a pneumatic jack system aids further in the process. The stock carbon ceramic braking system has been replaced with an FIA approved racing brake system with steel brake discs having a modified cooling system and balance that ensure improved stopping power. The transmission from the standard car is retained but is now configured for race use.

Inside, the car is stripped out with only the essential functions being available, controlled from a carbon fibre binnacle. The stock steering wheel has been replaced with a racing steering wheel with paddle shifters and a gear change indicator, the heated leather seats have also been removed in favour of Recaro racing bucket seats with six-point racing harness and the gauges have been replaced with a digital racing display. New carbon fibre door panels, plexiglass windows and a full roll cage complete the transformation. Production was limited to just 21 units.

The 722 GT could accelerate from  in 3.3 seconds and could attain a top speed of , which is less than the standard SLR due to added aerodynamic drag.

The SLR McLaren 722 GT was available to the North American market exclusively through their dealerships by Renntech.

Stirling Moss (2009)

Named after the British racing driver of the same name, the SLR Stirling Moss is a limited edition variant unveiled at the 2009 North American International Auto Show, which uses a speedster styling that does not include a roof or a windscreen. The car is designed by Korean designer Yoon Il-hun and is inspired by the 300 SLR race car. The interior was designed by Dutch designer Sarkis Benliyan. The SLR Stirling Moss was to be the last series of the McLaren SLR built under the partnership between Mercedes-Benz and McLaren, until McLaren announced their own final Edition of the SLR in late 2010.

The supercharged 5.4-litre SLR AMG V8 engine is rated at . The SLR Stirling Moss could attain a top speed of  with acceleration from 0 to 100 km/h (62 mph) achieved in 3 seconds. The car is approximately  lighter than the regular model due to carbon fibre construction and speedster styling.

The SLR Stirling Moss began production in June 2009, after the SLR Roadster was discontinued in May 2009. All 75 cars planned to be produced were completed by December 2009. The SLR Stirling Moss was available only to the existing SLR owners and each car cost in excess of US$1 million.

McLaren Edition (2011–2013)

In December 2011, more than a year after the SLR was officially discontinued, McLaren Special Operations (MSO) announced a bespoke program for the SLR. The McLaren Edition is based on all variants of the SLR with the exclusion of Stirling Moss and includes revised bodywork (front and rear bumper, grille, top shell, side grills, rear diffuser, wheels) and interior parts, along with upgraded steering and suspension components and a new titanium sports exhaust. The cars were modified exactly to the owner's specifications and due to this no two cars are exact. The personalisation cost £150,000 and was offered for only 25 cars.

HDK (2022)
The Mercedes-Benz SLR McLaren HDK (High Downforce Kit) was announced in December 2021 by McLaren Special Operations as a bespoke car, built as a road-going version of the SLR 722 GT. Changes from the SLR 722 GT include an upgraded steering system, trimmed interior from a regular SLR, side grills, rear diffuser, louvers, single-exit exhausts and a modified variant of the M155 V8 producing 690 PS (507 kW; 680 hp).

Reports suggest that 12 of these cars will be built with each one having unique touches catering to the owner's specifications, costing $350,000.

Sales

Total sales were 615 units in 2005, 261 units in 2006, and 275 units in 2007, falling well below Mercedes-McLaren's goal of selling 500 units annually.

When the SLR was first announced, Mercedes said total production would be limited to 3,500 units. 1,400 units had been sold by the end of 2007. The factory confirmed that production would halt at the end of 2010.

A total of 2,157 cars were produced.

Motorsports
Spencer Pumpelly entered an SLR McLaren in the Speed World Challenge GT class, driving for TRG Motorsports.

See also
 Mercedes-Benz W196
 Mercedes-Benz 300SL
 Mercedes-Benz 300 SLR
 Mercedes-Benz SLS AMG

References

Notes

Bibliography

External links

Mercedes SLR AMG Overview
McLaren Mercedes-Benz SLR pages: SLR coupé, SLR Roadster, SLR 722 coupé, Roadster 722 S

SLR McLaren
McLaren vehicles
Grand tourers
Roadsters
Cars introduced in 2003
Hardtop convertibles
Front mid-engine, rear-wheel-drive vehicles

Mercedes-Benz SLR McLaren


An Lepturus repens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann Reinhold Forster, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Brown. An Lepturus repens in nahilalakip ha genus nga Lepturus, ngan familia nga Poaceae. Nag-uusahan nga subspecies: L. r. stoddartii.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lepturus

Lepturus repens


1993 පෙප්සි චැම්පියන්ස් කුසලානය 1993 ඔක්තෝබර් 28 සිට නොවැම්බර් 5 දක්වා එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යයේ සාජා හිදී පැවැත්විණි. ජාතික කණ්ඩායම් තුනක් සහභාගී විය: පකිස්ථානය, ශ්‍රී ලංකාව සහ බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් .

1993 චැම්පියන්ස් කුසලානය ද්විත්ව රවුන්ඩ් රොබින් තරගාවලියකින් ආරම්භ වූ අතර එහිදී සෑම කණ්ඩායමක්ම දෙවරක් ක්‍රීඩා කළහ. ප්‍රමුඛ කණ්ඩායම් දෙක අවසන් තරඟයට සුදුසුකම් ලබා ගත්හ. බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් තරඟාවලිය ජයගත් අතර ඇමරිකානු ඩොලර් 37,500 ක් ද, අනුශූරයන් වූ පාකිස්තානය ඇමරිකානු ඩොලර් 22,500 ක් ද ශ්‍රී ලංකාව ඇමරිකානු ඩොලර් 10,000 ක් ද දිනා ගත්හ.

තරඟාවලියේ ප්‍රතිලාභීන් වූයේ මොහොමඩ් නසීර් (පාකිස්තානය), ෂොයිබ් මොහොමඩ් (පකිස්ථානය) සහ ඩෙස්මන්ඩ් හේන්ස් (බටහිර ඉන්දීය කොදෙව්) ය. ඔවුන්ට ඇමෙරිකානු ඩොලර් 35,000 ක් හිමි විය.

තරග

කණ්ඩායම් අදියර

අවසාන තරගය

යොමුව

බාහිර සබැදි

 ක්‍රිකට් ලේඛනාගාරය: පෙප්සි චැම්පියන්ස් කුසලානය 1993/94
 ESPNCricinfo: පෙප්සි චැම්පියන්ස් කුසලානය, 1993/94

ක්‍රිකට්
ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්

ශූරයන්ගේ කුසලානය 1993


Adolphe Célestin Pégoud () a fost un aviator și instructor de zbor francez care a devenit primul as al aviației din istorie în timpul Primului Război Mondial.

Biografie
Adolphe Célestin Pégoud s-a născut la 13 iunie 1889 în Montferrat, Franța. A servit în Armata Franceză din 1907 până în 1913. Demobilizat pe data de 13 februarie 1913, el a început să zboare imediat și a obținut brevetul de pilot pe 1 martie 1913. Folosind o aeronavă de sacrificiu, Pégoud a fost primul pilot care a făcut un salt cu parașuta dintr-un avion. În timpul primului salt, observând traseul neașteptat al avionului și, în special, o traiectorie sub formă de buclă, el a fost convins că l-ar putea reproduce în zbor. După aterizare, Pégoud s-a adresat reporterilor: "L-am văzut, singur, făcând bucla. Vedeți deci că acest lucru este posibil. Eu voi mai încerca!".

În calitate de pilot de încercare pentru Louis Blériot, el s-a dedicat acestui scop cu un monoplan Blériot model XI într-o serie de zboruri test ce aveau ca scop să exploreze limitele manevrelor unui avion. Și-a modificat avionul și după un antrenament la sol realist cu "capul în jos", a efectuat primul zbor inversat pe 1 septembrie 1913.

În ziua de 21 septembrie 1913 a realizat un luping, crezând că este primul din lume. Fapta lui Pégoud a fost, prin urmare, larg mediatizată și considerată de mulți alții a fi prima reușită de acest fel, deși Piotr Nesterov, un pilot militar rus, realizase deja primul luping în data de 9 septembrie 1913, cu 12 zile mai devreme, într-un monoplan Nieuport IV pe un aerodrom militar de lângă Kiev. La scurtă vreme după acest zbor, Pégoud a fost invitat de țarul Rusiei să facă o serie de demonstrații la Moscova, urmate de ședințe de antrenament cu piloții.

Pégoud a devenit un popular instructor de zbor al piloților francezi și din alte țări europene.

La începutul Primului Război Mondial, Pégoud s-a oferit voluntar pentru a zbura cu aeronavele militare și a fost acceptat imediat ca pilot de recunoaștere. Pe 5 februarie 1915, el și trăgătorul său au fost creditați cu doborârea a două avioane germane și obligarea unui al treilea să aterizeze. El a zburat apoi într-un avion cu un singur loc și în luna aprilie a realizat alte două victorii. A șasea victorie a avut loc în luna iulie.

Nu se știe câte dintre victoriile lui Pégoud au implicat distrugerea avioanelor inamice, deoarece luptele aeriene de la începuturile aviației erau destul de rare pentru a fi creditate ca motiv al aterizărilor forțate. Cu toate acestea, este sigur că Pégoud, mai degrabă decât Roland Garros (patru victorii documentate), a fost primul pilot care a dobândit statutul de as al aviației.

În dimineața zilei de 31 august 1915, sublocotenentul Pégoud a fost împușcat și ucis cu un glonț în cap în timp ce efectua o manevră de interceptare a unui avion de recunoaștere german la altitudinea de 2.000 de metri deasupra localității Petit-Croix, de la est de Belfort. Avea la acel moment vârsta de 26 de ani. Avionul german era pilotat de unul dintre elevii săi germani de dinainte de război, sergentul (Unteroffizier) Walter Kandulski, iar din echipaj mai făcea parte locotenentul mitralior Von Bilitz. Același echipaj german a aruncat ulterior o coroană mortuară în spatele liniilor franceze. Potrivit unui raport fals, Kandulski ar fi fost doborât două săptămâni mai târziu de către pilotul francez Roger Ronserail. De fapt, Kandulski a supraviețuit Primului Război Mondial.

Note

Bibliografie
 Norman Franks & Frank Bailey - Over the Front: A Complete Record of the Fighter Aces and Units of the United States and French Air Services, 1914-1918. (1992).
 Annette Carson - Flight Fantastic: The Illustrated History of Aerobatics.(1986)

Legături externe

 Pegoud's listing at TheAerodrome.com
 "Remembering Adolphe Pégoud, the First Ace Pilot" at Atlas Obscura

Nașteri în 1889
Decese în 1915
Aviatori francezi
Înmormântări în cimitirul Montparnasse
Ași ai aviației franceze din Primul Război Mondial

Adolphe Pégoud


Samedi is the French word for Saturday. It may also refer to:

Baron Samedi, a major loa (spirit) in the vodun/voodoo mythology
Samedi (World of Darkness), a fictional vampire bloodline in White Wolf Game Studio's Vampire: The Masquerade setting
Sons of Samedi, a Haitian gang from the 2008 game Saints Row 2
Samedi the Deafness, a novel by Jesse Ball

Samedi


Surto de hepatite aguda grave em crianças em 2022 é um surto raro de hepatite aguda grave em crianças e adolescentes cujos primeiros casos foram reportados no Reino Unido entre março e abril de 2022.

Em setembro de 2022, a OMS reportou que mais de de mil casos haviam sido registrados em 35 países; que cerca de 33% havia precisado de tratamento em UII; que cerca de 5% precisaram de um transplante de fígado; que 18 haviam morrido.

A causa exata do surto continua sem comprovação, mas vírus comuns foram excluídos.

Contexto
O Reino Unido reportou um aumento repentino de casos de hepatite grave aguda entre crianças previamente saudáveis com menos de 10 anos à Organização Mundial da Saúde (OMS) no início de abril de 2022, com os testes excluindo os tipos de hepatite viral A, B, C, D e E e por outras causas conhecidas.

Antes, em outubro de 2021, cinco pacientes pediátricos com hepatite de causa desconhecida também já haviam sido identificados no Alabama, reportou também o CDC dos Estados Unidos.

No dia 15 de abril, a OMS emitiu um alerta a todos os países para que ficassem atentos para a detecção de novos casos e até o dia 29 de abril, mais de 200 haviam sido reportados no mundo, incluindo, além dos países acima, Espanha, Israel, Dinamarca, Irlanda, Holanda, Itália, Noruega, França, Romênia, Bélgica e Argentina.

A doença
Os casos desta hepatite específica, segundo o Instituto Butantan, eram muito severos, com 10% dos doentes precisando de transplante de fígado.

Até 13 de maio, na União Europeia e Reino Unido, entre 143 casos com informações, 15,4% precisaram de internação na UTI; de 98 casos, 6,1% haviam necessitado de transplante de fígado e uma morte havia sido notificada.

Causa
Até 14 de maio de 2022, a doença era considerada de etiologia (causa) desconhecida.

Vacina contra covid-19
Logo após a divulgação de informações pela imprensa, usuários nas redes sociais passaram a fazer comentários sobre o surto ser uma reação à vacina contra a covid-19. No entanto, esta tese caiu por terra em 13 de maio após a OMS e o ECDC da União Europeia divulgarem um boletim reportando que apenas 16% das crianças e adolescentes que tiveram a rara doença tinham sido vacinados contra a covid-19 e que 75,9% dos casos tinham sido registrados em crianças menores de 5 anos de idade, que nem sequer estavam sendo imunizadas na Europa. No final de julho, novamente, o Boletim do ECDC trazia a informação de que  76,1% dos casos haviam sido registrados em crianças de 5 anos ou menos.

A OPAS já reportava em 03 de maio que "com base nas informações atuais, a maioria das crianças relatadas não recebeu a vacina covid-19, descartando uma ligação entre casos e vacinação neste momento".

Adenovírus
Entre os doentes, apenas 59,6% testaram positivo para Adenovírus, o que também descarta, inicialmente, este vírus como o causador da hepatite aguda rara, apesar de em 13 de maio o ECDC divulgar que "a principal hipótese atual é que um cofator que afeta crianças pequenas com infecção por adenovírus, que seria leve em circunstâncias normais, desencadeia uma infecção mais grave ou dano hepático mediado pelo sistema imunológico".

Adenovírus + Sars-Cov-2
No dia 13 de maio, pesquisadores divulgaram um estudo na revista The Lancet onde anunciavam: "nossa hipótese é que os casos recentemente relatados de hepatite aguda grave em crianças podem ser uma consequência da infecção por adenovírus com trofismo intestinal em crianças previamente infectadas por SARS-CoV-2 e portadoras de reservatórios virais (apêndice).

Casos por continente

Américas
Em sua atualização de 24 de junho de 2022, a OMS reportou o registro de 383 casos nas Américas (incluindo 305 nos EUA).

Brasil
Até o dia 14 de maio, 44 casos estavam sendo monitorados no país e o Ministério da Saúde tinha criado, no dia 13, uma Sala de Situação para acompanhar a situação.

Estados Unidos
Em outubro de 2021, cinco pacientes pediátricos com hepatite (inflamação do fígado) de causa desconhecida foram identificados no Alabama. Todas elas testaram negativo para os vírus da hepatite A, hepatite B e hepatite C, mas testaram positivo para adenovírus. No entanto, segundo o CDC, ainda não se este vírus é a causa da doença.

Em sua atualização de 24 de junho de 2022, a OMS reportou o registro 305 nos EU.

África
Até 14 de maio de 2022, não havia informações disponíveis.

Ásia
Em sua atualização de 24 de junho de 2022, a OMS reportou o registro de 61 casos na  Região do Pacífico Ocidental (61), 14 na Região do Sudeste Asiático (14).

Europa
Até o dia 13 de maio de 2022, 232 casos haviam sido registrados nos países da União Europeia e Reino Unido, dos quais a maioria no Reino Unido (131), Espanha (26), Itália (24) e (Bélgica (12).

No início de julho de 2022 o ECDC reportou que até o final de junho 473 casos de hepatite aguda entre crianças e adolescentes menores de 16 anos haviam sido reportados à OMS-Europa, sendo que 56,7% destes foram registrados no Reino Unido.

Oceania
Até 14 de maio de 2022, não havia informações disponíveis.

Ver também

 Hepatite A
 Hepatite B
 Hepatite C
 Hepatite autoimune
 Hepatite medicamentosa

Referências

Doenças
Medicina
Europa


Niña con abanico es una pintura de óleo sobre lienzo realizada en 1880 por el pintor francés Pierre-Auguste Renoir. Se conserva en el Museo del Hermitage de San Petersburgo. La pintura se exhibió en la séptima exposición de impresionistas en 1882.

Renoir retrata a Alphonsine Fournaise, hija de su amigo Alphonse Fournaise, rindiendo homenaje a la tradición figurativa española. La joven lleva un vestido morado claro y se encuentra sentada en una silla roja.

Referencias

Véase también
 Impresionismo

Enlaces externos

Colecciones del Museo del Hermitage
Retratos de Pierre-Auguste Renoir
Cuadros de 1880
Cuadros del Impresionismo de Francia
Cuadros de Francia de los años 1880
Francia en 1880

Niña con abanico


Die Liste der Kreuzer der Ticonderoga-Klasse enthält alle Lenkwaffenkreuzer der Ticonderoga-Klasse. Insgesamt wurden 27 Einheiten gebaut, von denen im Oktober des Jahres 2023 noch 13 im Dienst standen. Der einzige Betreiber der Klasse ist die United States Navy.

Bau
Das erste Schiff wurde im September 1978 bestellt. Fast zwei Jahre später wurde es auf Kiel gelegt und nach drei Jahren Bauzeit im Jahr 1983 in Dienst gestellt. Der letzte Kreuzer der Klasse wurde im Februar 1988 bestellt, 1991 auf Kiel gelegt und im Jahr 1994 in Dienst gestellt.

Insgesamt wurden 27 Einheiten mit den Kennungen CG-47 bis CG-73 bei zwei Werften gebaut:

Zwischen 2004 und 2006 wurden die ersten fünf Einheiten (Kennungen CG-47 bis CG-51) außer Dienst gestellt, die mit Doppelarmstartern Mark-26 ausgerüstet waren.

Ale nachfolgenden 22 Kreuzer sind mit dem Mk 41 Vertical Launching System ausgerüstet. Für sie war geplant, dass sie eine Lebensdauer von jeweils 40 Jahren erreichen sollten und demnach zwischen 2026 und 2034 außer Dienst gestellt worden wären. Modernisierungen erfolgten ab 2008, weitere Maßnahmen wurden geplant.

Mit Stand 2022 plante die Navy, von 2022 bis 2027 pro Jahr mehrere Schiffe der Klasse bei einem Alter von 31 bis 37 Jahren und das letzte Schiff 2027 auszumustern. Ein Teil der Aufgaben der Kreuzer soll so weit wie möglich an die Zerstörer der Variante Flight III der Arleigh-Burke-Klasse übergehen. Jene laufen als Neubauten seit 2023 zu. Für die Kreuzer in ihrer Rolle als Kommandoschiffe, die die Flugabwehr von Flugzeugträger-Kampfgruppen koordinieren, ist eine Nachfolge-Schiffsklasse mit dem Projektnamen DDG(X) für die 2030er Jahre geplant.

Im Kalenderjahr 2022 stellte die US Navy fünf Einheiten außer Dienst, im Jahr 2023 vier Einheiten.

Stationierungen
Die 22 im Jahr 2012 in Dienst stehenden Schiffe waren auf fünf verschiedene Häfen verteilt. Dies waren im Einzelnen:

Liste

Legende
 Name und Kennung
 In dieser Spalte wird der Name (z. B. USS Ticonderoga), sowie die Kennung genannt (z. B. CG-47).
 Kiellegung und Bauwerft
 Bei der Kiellegung wird das Jahr genannt, in welchem der Kreuzer auf Kiel gelegt wurde. Die Buchstaben darunter geben die jeweilige Bauwerft an. BIW steht für Bath Iron Works und IS für Ingalls Shipbuilding.
 Stapellauf
 Hier wird das genaue Datum angegeben, an welchem das Schiff vom Stapel gelassen wurde.
 Indienststellung
 Diese Spalte gibt das genaue Datum an, wann der Kreuzer in Dienst gestellt wurde.
 Außerdienststellung
 Diese Spalte gibt das genaue Datum an, wann die Einheit außer Dienst gestellt wurde. Ausgemusterte Schiffe sind durch farbig hinterlegte Tabellenzeilen hervorgehoben.
 Bild
 Hier ist immer ein Bild des Kreuzers zu sehen.
 Bemerkung
 Die Spalte Bemerkung zeigt weitere Besonderheiten des Schiffes auf.
 Heimathafen
 Hier wird der jeweilige Heimathafen des Kreuzers genannt.
 NVR
 In dieser Spalte steht der Schiffseintrag im Naval Vessel Register als Einzelnachweis, dieser dient als Quelle für alle Angaben inklusive des Heimathafens

Liste aller Schiffe

Literatur
 Sebastian Bruns: Weltseemacht und maritime Sicherheit: Ausgewählte Strategien, Kapazitäten und Herausforderungen der Vereinigten Staaten von Amerika. In: Sebastian Bruns, Kerstin Petretto, David Petrovic: Maritime Sicherheit. VS-Verlag, Wiesbaden 2013, ISBN 978-3-531-18479-1, S. 165–182.

Weblinks

Einzelnachweise

!Liste
Kreuzer der TiconderogaKlasse
United States Navy

en:Ticonderoga-class cruiser#Ships in class


La Asociación de Críticos de Cine de Dallas/Fort Worth — (DFWFCA)— es una organización conformada por 35 periodistas pertenecientes a algún medio informativo con asiento en Dallas-Fort Worth metroplex —prensa escrita, radio, televisión e internet. En diciembre de cada año, sus asociados realizan una votación con el fin de entregar el denominado Dallas-Fort Worth Film Critics Association Award o DFWFCA Award, que está destinado a premiar a las mejores películas estrenadas durante el último año calendario.

Las categorías que considera el galardón son las siguientes: «Mejor película», «Mejor actor», «Mejor actriz», «Mejor fotografía», «Mejor director», «Mejor película documental», «Mejor película extranjera», «Mejor guion» —desde 2005—, «Mejor banda sonora» (desde 2010), «Mejor actor de reparto», «Mejor actriz de reparto» y el «Premio Russell Smith».

Palmarés a la Mejor película

Década de 1990

Década de 2000

Década de 2010

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de la Asociación de Críticos de Cine de Dallas/Fort Worth.

Premios de cine
Asociaciones de Estados Unidos
Asociaciones gremiales
Cultura de Dallas
Asociaciones de críticos de cine

Asociación de Críticos de Cine de Dallas-Fort Worth


Die Seattle Reign waren eine US-amerikanische Damen-Basketball-Mannschaft der American Basketball League mit Sitz in Seattle im US-Bundesstaat Washington.

Die Reign spielten von 1996 bis 1998 insgesamt drei Saisons in der ABL, dabei erzielten sie in der Saison 1996/97 und 1998 den dritten Platz der Western Conference – wobei die Saison 1998 aufgrund der Auflösung der Liga nicht mehr bis zum Ende ausgetragen wurde. Mit der Auflösung der ABL wurde auch der Spielbetrieb der Reign eingestellt. Kurz nach der Auflösung des Klubs, bewarb sich die Stadt um eine Profi-Mannschaft in der Women's National Basketball Association (WNBA). Im Juni 1999 wurde der Stadt eine WNBA-Franchise zugesichert. Im Jahr 2000 nahmen die Seattle Storm ihren Spielbetrieb in der WNBA auf.

Saisonstatistik
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen

Ehemaliges US-amerikanisches Frauenbasketball-Franchise
Gegründet 1996
Aufgelöst 1998
Reign
Geschichte von Washington

Seattle Reign


Melungtse, (tibetansk Jobo Garu, kinesisk 乔格茹峰, pinyin Qiáogérú Fēng), er det højeste bjerg i bjergkæden Rolwaling Himal, i Himalaya, i Tibet. Toppen ligger på 7.181 meter over havet.

Toppen har en lang bjergryg i øst-vest retning, med hovedtoppen i øst og en vestlig top, som kun er lidt lavere. Den går under navnet Melungtse II og er 7.023 meter høj.

Beskrivelse
Melungtse ligger lige nord for Nepal, i Tibet og dermed i Kina, på den vestlige udløber af Rolwaling Himal. Det ligger i Tingris Amt, Xigazê præfektur. De nærmeste bjerge er udover tvillingtoppen Melungtse II, Kang Nagchugo, Pangbuk Ri, Guarishankar (7134 m), Gauri Sankar, Drangnag Ri og Takargo, med stigende afstande. Afstanden til Mount Everest er omkring 40 km i østlig retning.

Bjerget er afvandingsområde til Ganges og dermed til Den Bengalske Bugt.

Klatrehistorie
Den første vestlige ekspedition i området ledet af den britiske bjergbestiger Eric Shipton 1951 under "1951 British Mount Everest reconnaissance expedition" og havde som mål at finde mulige veje via Rolwaling Himal for at bestige Mount Everest fra Nepal. Ekspeditionen bestod udover af Shipton som leder af Edmund Hillary, Earle Riddiford, Michael Ward, Tom Bourdillon og W. H. Murray. Det var denne ekspeditionen som døbte bjerget til Melungtse efter floden med samme navn, som afvander området.

Melungtse var ikke tilladt at bestige før end i midten af 1985'erne. Det første forsøg var dog allerede i oktober 1982. Det var Bill Denz som gjorde et forsøg via sydøstlige bjergryg. Dette skete året efter at han soloklatrede Kusum Kanguru og blev den første til at nå bjergtop. Han blev imidlertid tvunget til at afbryde dette øverste forsøg og vende om.

I 1987 og 1988 førte den britiske klatrer Chris Bonington to ekspeditioner til Melungtse. Ved anden ekspedition lykkedes Andy Fanshawe og Alan Hinkes bestige vesttoppen, Melungtse II, men afstod fra at klatre på hovedstoppen. Et andet forsøg i 1990 var ved den østlige kam, men forsøget måtte afbrydes et godt bid fra toppen.

Den første topbestigning af Melungtse kom derfor først i 1992. Det var de slovenske klatrere Marko Prezelj og Andrej Stremfelj som tog sig op langs den risikable 2000 meter høje sydøstlige væg.

Derudover er der dokumenteret et enkelt mislykket topforsøg, 1999, ved den nordlige klippevæg.

Referencer

Noter

Nepals geografi
Bjerge i Nepal
Bjerge i Himalaya
Bjerge i Tibet

Melungtse


Le National Dance Council of America (NDCA) est une organisation créée en 1948 qui établit des normes pour les professeurs et les compétitions de danse de salon, de façon similaire à l fondée en 1904 à Londres.

Le National Dance Council of America est le conseil officiel d'administration de la danse et de la danse sportive aux États-Unis. Avec 17 organisations membres englobant plus de 25000 professionnels de la danse et plus de 110 compétitions et championnats soutenus, c'est la principale autorité de la danse pour les professionnels, les amateurs et les compétiteurs Professionnels-Amateurs.

Notes et références

Liens externes
 Site officiel

Organisme fondé en 1948
Danse aux États-Unis
Danse de salon

National Dance Council of America


Sylvain Girard, né le  à Maisons-Alfort en France, est un joueur professionnel français de hockey sur glace.

Carrière

En club
Sylvain Girard a pour club formateur les Français volants de Paris. En 1989, il réalise sa première saison en Division 1 chez les Ours de Villard-de-Lans qui réussissent à éviter la relégation. La saison suivante il rejoint Viry-Châtillon qui, à l'occasion de la liquidation d'un bon nombre de clubs, est retenue pour jouer la Ligue Nationale. La saison 1992-1993 tente une formule à seize clubs qui réunit les deux niveaux les plus importants, Valenciennes recrute alors Girard pour avoir un effectif plus professionnel mais le club doit être relégué en Nationale 2. Par ailleurs, Girard se voit confier l'entraînement des équipes des enfants et des adolescents ainsi que des gardiens. Il rejoint alors les Brûleurs de loups de Grenoble qui remporte la Coupe de France en 1994. Il est blessé à la moitié de la saison 1995-1996 et revient au jeu en partant pour Nice en Nationale 1B, l'équipe niçoise réussit à ne se faire reléguer à la fin de saison. Il part ensuite à Nantes qui joue dans la même ligue et rate la montée de division en 1997. En 2000, il retrouve l'élite chez les Ducs d'Angers pour deux saisons. Par la suite, il retourne en deuxième division à Nantes puis Nice.

Quand le club niçois est liquidé en 2003 et mis au plus bas au quatrième niveau, Girard reste sur la Côte d'Azur et participe à la remontée du club. Pour la saison 2004-2005, il part à Toulon dans la même division et arrête sa carrière en 2005.

Il redevient joueur en 2009 au Champigny Hockey Club en Division 2 pour deux saisons. Il fait une dernière saison dans l'équipe bis de Neuilly-sur-Marne dans la division la plus basse, de 2012 à 2013.

Sylvain Girard a marqué plus de 300 points en plus de 500 matchs en carrière.

Internationale
Sylvain Girard intègre l'équipe de France, d'abord lors du Championnat d'Europe junior en 1990 où il est l'un des meilleurs marqueurs puis lors du Championnat du monde junior en 1991 et 1992. Il fait partie de l'équipe de France pour les qualification et aux Jeux olympiques de 1994 à Lillehammer.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 1972
Naissance à Maisons-Alfort
Attaquant de hockey sur glace
Joueur international français de hockey sur glace
Joueur de hockey sur glace aux Jeux olympiques d'hiver de 1994
Joueur des Ours de Villard-de-Lans
Joueur du Viry-Châtillon Essonne Hockey
Joueur du Grenoble métropole hockey 38
Joueur du Nantes Atlantique Hockey Glace
Joueur du Nice Hockey Côte d'Azur
Joueur de l'Association des sports de glisse d'Angers

Sylvain Girard (hockey sur glace)


Leonard Joseph Rose (July 27, 1918 – November 16, 1984) was an American cellist and pedagogue.

Biography
Rose was born in Washington, D.C. His parents were Jewish immigrants, his father from Bragin, Belarus, and his mother from Kyiv, Ukraine. Rose took lessons from Walter Grossman, Frank Miller and Felix Salmond. After completing his studies at Philadelphia's Curtis Institute of Music at age 20, he joined Arturo Toscanini's NBC Symphony Orchestra, and almost immediately became associate principal. At 21 he was principal cellist of the Cleveland Orchestra and at 26 became the principal of the New York Philharmonic.

He made many recordings as a soloist after 1951, including concertos with conductors such as Leonard Bernstein, Eugene Ormandy, George Szell and Bruno Walter among others. Rose also joined with Isaac Stern and Eugene Istomin in a celebrated piano trio.

Rose's legacy as a teacher remains to this day: his students from the Juilliard School, Curtis Institute and Ivan Galamian's Meadowmount Summer School fill the sections of many American orchestras, notably those of the Boston Symphony Orchestra, Cleveland Orchestra, Philadelphia Orchestra, and the New York Philharmonic. His pupils include Lori Singer, Raymond Davis, Desmond Hoebig, Peter Stumpf, Fred Sherry, Christopher von Baeyer, Myung-wha Chung, Patrick Sohn, Thomas Demenga, Stephen Kates, Lynn Harrell, Yehuda Hanani, Hans Jørgen Jensen, Steven Honigberg, Eric Kim, Roger Drinkall, Robert deMaine, Bruce Uchimura, Donald Whitton, Yo-Yo Ma, Ronald Leonard, Steven Pologe, Sara Sant'Ambrogio, Matt Haimovitz, Mats Lidström, Richard Hirschl, John Sant'Ambrogio, and Marijane Carr Siegal.
He played an Amati cello dated 1662, played today by Gary Hoffman.
Rose died in White Plains, New York, of leukemia.

In November 2009, a memorial marker was placed for Rose in the Mt. Ararat Cemetery in Farmingdale, New York, next to the grave of his first wife, Minnie Knopow Rose, who died in 1964. Minnie and Leonard met at Curtis, where she studied viola.

His second wife was Xenia Petschek, whom he married in January 1965.

Awards and recognitions
Grammy Award for Best Chamber Music Performance
Eugene Istomin, Leonard Rose & Isaac Stern for Beethoven: The Complete Piano Trios (1971)

Notes

References

Further reading
 Leonard Rose.  America's Golden Age and Its First Cellist, Steven Honigberg, (revised edition 2013), Amazon.com
"With the Artists".  World Famed String Players Discuss Their Art, Samuel and Sada Applebaum, John Markert & Co., New York (1955).  Pages 203–211 are devoted to Leonard Rose.
Liner notes: "Leonard Rose Live in Recital, 1953–1960" VAI; "Seeking Perfection" by Susan M Anderson

1918 births
1984 deaths
American classical cellists
American music educators
Cello pedagogues
Curtis Institute of Music alumni
Deaths from lung cancer in New York (state)
Grammy Award winners
Jewish American musicians
Jewish classical musicians
Ukrainian Jews
20th-century classical musicians
20th-century American musicians
20th-century American Jews
20th-century cellists

Leonard Rose


Teruaki Kobayashi (født 20. juni 1979) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder JEF United Ichihara, Montedio Yamagata, Vissel Kobe, Ventforet Kofu og Sagan Tosu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Teruaki Kobayashi


أبو القاسم الطنبوري تاجر عاش في بغداد يتسم بالبخل رغم غناه، ابتدع حوله القصاصون حكايات وطرائف عديدة، أشهرها هي تلك المتعلقة بحذائه.

حذاؤه
يروى أنه كان لأبي القاسم حذاء قديم، كلما انقطع منه موضع قام بترقيعه بجلد أو قماش، حتى امتلأ حذاؤه بالرقع واشتهر بين الناس. يشكل الحذاء مصدرا للمتاعب والشؤم والبؤس لأبي القاسم حتى بعد محاولاته الحثيثة للتخلص منه. بعد أن يفقره الحذاء ويدمر حياته، يتوجه أبو القاسم الطنبوري للقاضي ليعلن براءته من الحذاء ومما يمكن أن يتسبب به.

القصة كما تروى
عابه بعض أصحابه وأصرّوا عليه أن يتخلص من حذائه، فقام برمي الحذاء في مرمى القمامة وعاد إلى بيته، وفي الطريق مر بالسوق فوجد زجاجات رائعة الجمال للبيع، فأعجبته ولكنه ليس في حاجةٍ لها كما أنها غالية الثمن، فتركها وسار في طريقه، فوجد مسكاً رائعاً للبيع فأعجبه وقرر أن يشتريه ولكنه قال : لا يصلح هذا المسك إلا في تلك الزجاجات، فعاد إلى الأول واشترى منه الزجاجات، وعاد إلى الثاني واشترى منه المسك ذهب إلى البيت ووضع المسك في الزجاجات ووضعها على رف في البيت وخرج لبعض شأنه. كان هناك رجل قد مر بجانب النفايات فرأى حذاء الطنبوري ملقىً في القمامة ولم يتصور أن الطنبوري سوف يرمي حذاءه، فقال : لعل بعض الأشقياء هو الذي فعل هذا وسوف أردها إلى الطنبوري. فأخذ الحذاء وذهب بها إلى بيت الطنبوري، فقرع الباب فلم يرد أحد عليه، فرأى النافذة مفتوحة فقذف بالحذاء من النافذة بالطبع فهمتم ما الذي حدث …… لقد كسر الزجاجات وانسكب كل المسك على الأرض ولم يبق منه شيء عاد الطنبوري إلى البيت فرأى كل شيء، ورأى ذلك الحذاء بجانب الزجاجات ,فقال : لعنك الله من حذاء. أخذ حذاءه وذهب بها إلى النهر وألقاها هناك وكان هناك صياداً قد ألقى شباكه في النهر فعلقت بها حذاء الطنبوري، وعندما وجد الحذاء قال : لابد أن أصنع إليه معروفاً وأعيد إليه حذاءه وفعلاً ذهب إلى الطنبوري وأعاد إليه الحذاء، فأخذها الطنبوري ووضعها على سطح بيته لتجف من البلل، فمر قط من سطح البيت فرأى الحذاء فظنها قطعة لحم فأخذها بفمه، فنهره الطنبوري، فهرب القط بالحذاء في فمه وأخذ يقفز فوق أسطح المنازل، فسقطت منه الحذاء على امرأة حامل فأسقطت حملها فأخذ زوجها الحذاء وذهب إلى القاضي شاكياً من فعله الطنبوري بامرأته بالطبع كان عذر الطنبوري غير مقنع، فحكم عليه القاضي بدية الجنين وعاقبه على فعلته وأذيته لجيرانه، وأعاد إليه الحذاء، فقال : لعنك الله من حذاء ثم إنه قال : سوف ألقيها هذه المرة في مكان لا يصل إليها أحد. فذهب بها إلى الحش (المجاري بلغة عصرنا) وألقاها في أحد المجاري، وعاد إلى منزله وكله فرح وسرور مرّ يوم أو يومان فطفحت المجاري بالطريق وآذت الناس. فأتوا بعمال لتنظيف المجرى المسدود، فوجدوا حذاء الطنبوري فرفعوا أمره إلى القاضي، فحبسه وجلده على فعلته، وأعاد إليه الحذاء، فقال : لعنك الله من حذاء فقال : ليس هناك من حل إلا بحفر حفرةً في الأرض ودفن الحذاء بها. وفعلاً في ساعة من الليل أخذ مسحاته وخرج إلى خارج البيت وأخذ يحفر في مكان بعيد بجانب جدار، فسمع الجيران صوت الحفر فظنوا أنه سارق يريد نقب الجدار، فأبلغوا الشرطة، فجاء الحرس فوجدوا الطنبوري يحفر بجانب الجدار، وعندما سألوه عن السبب، قال : لأدفن الحذاء وبالطبع عذرٌ غير مقنع، فحبسوه إلى الصبح، ثم رفع أمره إلى القاضي، فلم يقبل من عذره وجلده وحبسه بتهمة محاولة السرقة وأعاد إليه الحذاء، فقال : لعنك الله من حذاء فاهتدى أخيراً إلى طريقة …… ذهب إلى الحمام العام (تشبه المسابح العامّة في عصرنا هذا) وترك الحذاء خارج الحمام وعاد إلى بيته وليأخذه من يأخذه صادف ذلك وجود أحد الأمراء في الحمام، وقد جاء سارق وسرق حذاء الأمير، وعندما خرج الأمير لم يجد الحذاء من أخذها ؟؟ قالوا : ننتظر وصاحب آخر حذاء هو السارق ونبحث عنه، فلم يبق إلا حذاء الطنبوري وبالطبع لا حاجة للبحث عن السارق من يكون فقد عرفه كل أهل بغداد بهذا الحذاء رفع أمره إلى القاضي بتهمة سرقة حذاء الأمير، فغرّمه القاضي قيمة الحذاء وجُلد وأُعيدت إليه حذاؤه، فقال : لعنك الله من حذاء وأخيراً قال : سوف أخرج إلى خارج بغداد وأدفنها هناك خرج إلى الصحراء، وأخذ يحفر في الأرض …… فداهمه الحرس وأخذوه إلى السجن ورفعوا أمره إلى القاضي، وجيء به إلى القاضي، فقالوا : قد عثرنا على القاتل وكانوا قد وجدوا رجلاً مقتولاً في هذا المكان، وعندما حملوه وجدوا تحته آثار حفر، فحفروا فوجدوا كيساً من الذهب، فقالوا : إن القاتل إنما يريد الذهب ولابد أن يعود للبحث عنه، فاختبؤوا وأخذوا في مراقبة المكان فجاء الطنبوري يحفر في المكان نفسه فأقسم لهم الأيمان أنه لم يقتل أحد وأقام الشهود والبينات أنه لم يخرج من بغداد منذ زمن، وأخذ يقيم الحجج على ذلك حتى ثبتت براءته، فأطلق القاضي سراحه ولكن بعد تأديبه على إزعاجه للحرس المكلفين بمراقبة المكان بسببٍ تافهٍ جداً وهو دفن الحذاء فقال للقاضي : يا سيدي اكتب صكاً بيني وبين هذا الحذاء أني بريءٌ منه فقد أفقرني وفعل بي الأفاعيل، وقص عليه ما تعرض له بسبب الحذاء.

صار حذاء أبي القاسم الطنبوري مضرب المثل لما يعسر التخلص منه أو لما هو مشؤوم، فيقال مثل حذاء الطنبوري

في وسائل الإعلام
تم تجسيد الشخصية في المسلسل الأردني حذاء الطنبوري.

وفي مسلسل كاني وماني الكوميدي ( عبد الناصر درويش بدور الطنبوري ، وحسن البلام بدور الوالي ).

مراجع

انظر أيضًا

بونتياناك

أدب عربي
شخصيات خيالية

أبو القاسم الطنبوري


تيرانس ستيفن ماكوين  المشهور باسمه الفني «ستيف ماكوين» هو ممثل أمريكي ولد في (24 مارس 1930) في بيتش غروف في إنديانا.

حياته
كان قد التحق بقوات المارينز في مطلع شبابه، حيث عمل ميكانيكيا، قبل أن يتحوّل إلى دراسة التمثيل في المعهد السينمائي النيويوركي الذائع الصيت «أكتورز ستوديو» أو ستوديو الممثل، وفي عام 1955 انطلق ماكوين ليقوم بخطواته الفنية الأولى على مسارح برودواي، ثم ليؤدي أول أدواره السينمائية في السنة التالية، في فيلم من إخراج روبرت وايز, وقد ترشح لجائزة الأوسكار عام 1966، أي بعد عشر سنوات من احترافه التمثيل، فيما أصبحت أفلامه مدرجة في عداد كلاسيكيات السينما العالمية.

وفاته
وافته المنية في 7 نوفمبر عام 1980، في مدينة خواريز بالمكسيك، وهو في الخمسين من عمره متأثرا بأزمة قلبية حادة بعد عملية جراحية أجراها.

انظر أيضا
 بابيلون (فيلم)

روابط خارجية

مراجع

أشخاص اعتنقوا المسيحية
أشخاص من لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أشخاص من مقاطعة سيلاين (ميزوري)
أشخاص يعانون من عسر القراءة
أعضاء ستوديو الممثلين
أفراد عسكريون أمريكيون من الحرب الكورية
أفراد عسكريون من إنديانا
أمريكيون من أصل إسكتلندي
بحارة أمريكيون
جمهوريون من ولاية كاليفورنيا
جنود البحرية الأمريكية
رومان كاثوليك أمريكيون
سائقو سيارات سباق من إنديانا
سائقو سيارات سباق من كاليفورنيا
سائقو سيارات سباق من لوس أنجلوس
سائقو سيارات سباق من ميزوري
عسكريون أمريكيون في الحرب العالمية الثانية
كاثوليك سابقون
متسابقو دراجات نارية أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو أفلام غرب أمريكي
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون ذكور من أصل إسكتلندي
ممثلون مرتبطون برياضة المحركات
ممثلون من إنديانابوليس
ممثلون من كاليفورنيا
ممثلون من لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
ممثلون من ولاية إنديانا
ممثلون من ولاية ميزوري
مواليد 1930
وفيات 1980
وفيات السرطان في المكسيك
وفيات بسبب مضاعفات جراحية
وفيات بسبب ورم المتوسطة
وفيات في سيوداد خواريز
ممثلون أمريكيون بإعاقات

ستيف ماكوين


Jóhanna á Bergi (født i 1970) er en færøsk erhhvervskvinde. I september 2015 blev hun direktør for det færøske flyselskab Atlantic Airways. Hun var fra maj 2006 til 2015 direktør for det færøske/islandske firma Faroe Ship. Jóhanna á Bergi er den første kvindelige direktør i Atlantic Airways, siden flyveselskabet blev stiftet 10. november 1987.

Jóhanna á Bergi begyndte sin erhvervsuddannelse inden for salg og marketing på Den Danske Eksportskole í Herning og har MSc-prøve i virksomhedsledelse fra Robert Gordon universitetet i Skotland.
Den 44-årige færing har langvarig erfaring med ledelse og bestyrelsesarbejde. De sidste ni år har hun været administrerende direktør i transportselskabet Faroe Ship.

Jóhanna á Bergi har tidligere været salgsdirektør i otte år i JFK, der både som rederi og fabrik producerer og eksporterer fiskeprodukter fra Færøerne. En overgang var hun salgschef hos det færøske fiskeeksportfirma, Faroe Seafood, i Frankrig. Udover lederstillinger har hun i mange år haft forskellige bestyrelsesposter.

Eksterne henvisninger
 www.atlantic.fo
 www.standby.dk

Erhvervsfolk fra Færøerne

Jóhanna á Bergi


Carisbrooke Castle er en middelalderlig motte-and-baileyfæstning, der ligger i landsbyenf Carisbrooke nær Newport på øen Isle of Wight, England. Charles 1. var fængslet på fæstningen i månederne forud for hans retssag.

Historie

Tidlig historie
Stedet, hvor Carisbrooke Castle ligger, kan have været beboet siden førromersk tid. Rester af en mur indikerer, at der har været en bygning her i slutningen af romersk britannien. I den Angelsaksiske Krønike nævnes Wihtgar, fætter til kong Cynric af Wessex, der døde i år 544 og blev begravet her. Jyderne har muligvis overtaget fortet i slutningen af 600-tallet. En angelsaksisk fæstning lå på stedet i 700-tallet. Omkring år 1000 blev der opført en mur omkring bakken for at forsvare området mod vikingernes plyndringstogter.

Middelalderen
Fra omkring 1100 var borgen i Richard de Redvers' families besiddelse, og over de næste to århundreder forbedrede hans efterkommere fæstningen med stenmure, tårne og et keep. I 1293 solgte grevinde Isabella de Fortibus, den sidste af beboer fra Redvers, borgen til kong Edvard. Herefter blev den styret af forskellige af kronen repræsentanter.

Se også
 Liste over borge og slotte i England

Referencer

Eksterne henvisninger

 Carisbrooke Castle official English Heritage information
 Carisbrooke Castle Museum official site
 Carisbrooke Church from Blacks Guide to the Isle of Wight, 1870
 Benjamin Franklin's description of Carisbrooke from Journal of a Voyage, 1726

Slotte på Isle of Wight

Carisbrooke Castle


College Road Trip ist eine US-amerikanische Filmkomödie aus dem Jahr 2008.

Handlung
Der übervorsorgliche Kontrollfreak James steht kurz davor, seine über alles geliebte Tochter Melanie aufs College zu schicken. Eigentlich gibt es in den USA über 4000 Colleges, da er aber fünf wichtige Kriterien bei einem guten College erfüllt haben will, nämlich die Qualität der wissenschaftlichen Einrichtungen, die Entfernung von zuhause, die Campussicherheit, die Entfernung von zuhause und schließlich die Entfernung von zuhause, bleibt nur die Northwestern University übrig, die sich gerade einmal 40 Meilen vom Zuhause in Fox Springs entfernt befindet. Nur ist Melanie davon wenig begeistert, will sie doch lieber an der Georgetown University  Rechtswissenschaften studieren. Das verstimmt wiederum James, der seine Tochter nicht im 700 Meilen entfernten Washington, D.C. studieren lassen will. Da er befürchtet, dass ihr Schlimmes passieren könnte, schlägt er ihr kurzerhand einen Vater-Tochter-Ausflug, einen sogenannten College Road Trip, vor.

Der erste Zwischenstopp ist die Northwestern, wo James mit allerlei Tricks versucht, seine Tochter davon zu überzeugen, dass sie dort studieren soll. Aber sie durchschaut dies schnell und erreicht mit Hilfe einer kleinen Notlüge, dass die Reise schnell weiter geht. Zumindest bis zum nächsten Stau, den James mit seinem teuren Navigationssystem umgehen will. Unglücklicherweise landet er dabei in der Wildnis und holt sich dabei einen platten Reifen. Beim Versuch diesen zu wechseln, überschlägt sich sein Wagen und fällt einen Abhang herunter, sodass sie zu Fuß weiter müssen. Mit dem Gasthof "Deer Creek" finden sie schnell eine Bleibe für die Nacht. Am nächsten Tag fahren sie erst per Anhalter und anschließend mit dem Bus zur Großmutter. Während der Fahrt erklärt Melanie ihrem Vater, dass sie unbedingt auf die Georgetown will, damit sie auch für ein Jahr nach Japan kann. Nachdem er verstimmt ist, akzeptiert er ihre Entschuldigung, es ihm verschwiegen zu haben und dass seine Tochter auch einen eigenen Willen hat.

Beim Besuch ihrer Großmutter in Pittsburgh übernachtet Melanie mit ihren beiden besten Freundinnen im Studentenwohnheim. Er selbst befürchtet Schlimmes, weswegen er versucht, in das Heim einzubrechen. Als er sich eingeschlichen und unter dem Bett versteckt hat, muss er jedoch mit anhören, dass seine Tochter stolz auf ihn ist, weil er endlich ihren Willen akzeptiert und ihr nicht mehr hinterherspioniert. James merkt, was er gerade selbst macht, und schläft ein. Als er am nächsten Morgen aufwacht, ist Melanie weg, und er wird für einen Verbrecher gehalten, sodass er ins Gefängnis muss. Melanie ist enttäuscht von ihrem Vater, weswegen sie ihn verleugnet und sich auf den Weg zur Georgetown macht. Etwas später hinterlegt seine Mutter die Kaution, sodass James zu Melanie eilen kann, sich entschuldigt und ihr verspricht, alles zu tun, doch noch rechtzeitig zur Georgetown zu gelangen, um ihr Bewerbungsgespräch zu machen. Mit Hilfe eines Fallschirmspringerteams schaffen sie es und landen rechtzeitig – nach einer waghalsigen Verfolgung auf einem Golfplatz – zum Bewerbungsgespräch. Melanie wird angenommen und zieht bald darauf in ihr Studentenwohnheim. Zu Thanksgiving erscheint sie zu Hause mit ihrem neuen Freund Tracey.

Hintergrund
Der Film konnte weltweit etwas mehr als 50 Millionen US-Dollar an den Kinokassen einspielen.

Kritik
In der New York Times meinte Jeannette Catsoulis, dass Martin Lawrence und Raven-Symoné bei dieser "schwachen Handlung" "Grimassen ziehen, als wären sie in einem Stummfilm".

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2008
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Roadmovie

College Road Trip


Vartavar (, Hemşince: Vartevor veya Behur) Ermenistan ile Türkiye'nin Doğu Karadeniz bölgesinde kutlanan bir festivaldir. Türkiye'de Rize'nin Çamlıhemşin ve Hemşin ilçelerinin yüksek kesimlerinde yaşayan bir halk olan Hemşinliler tarafından Temmuz ve Ağustos ayları içerisinde köyden köye değişen tarihlerde, dinlenmek ve eğlenmek amacıyla yapılan ve Trabzon'da yayılan derneklerden farklı olarak, herkesin değil de daha çok genç kız ve erkeklerin horon edip diğerlerinin seyretmesi ile kutlanan bir yayla şenliğidir.

Etimoloji
Vartavar isminin kökeni Ermenice varth "gül" ile var "ışık saçan" kelimelerine dayanmaktadır.

Tarihçe
Anadolu'nun Hristiyanlaşmasından önceki pagan inançlarından birisi olan, hasat zamanı kutlamalarının dini motiflerle zenginleştirilmiş bir versiyonu olarak varlığını yakın zamanlara kadar sürdürmüş ve İslamlaşmadan sonra da bir eğlence ve genç kız ve erkeklerin, gelecekteki eşlerini bulmaları ve tanımaları amacına hizmet eden şarkılı, horonlu bir şenlik olarak günümüze dek gelmiş olmalıdır.

Ermeni inancında Nuh Tufanı'ndan sonra, Nuh gemiden inerken son bir kez yağmur yağar ve hayat yeniden başlar. Hristiyanlıkla birlikte bu şenlik İsa'nın suret değişmesi (Ermenice Baydzara-gerbutyun Diarn, 22 Temmuz) yortusuyla birleştirilmiştir. Kitâb-ı Mukaddes'e göre İsa'nın üç havarisiyle çıktığı dağda, yüzü güneş gibi parlar, etrafında Musa ve İlyas belirir ve Tanrı "Sevgili oğlum budur," der.

Ermeniler Vartavar'ı etrafı güllerle süsleyerek ve birbirlerini su ile ıslatarak kutlarlar. Hemşinliler dışında bazı Müslüman Kürt topluluklar da kuzuların sütten kesilme zamanını (7 Ağustos) Vartivor adı altında kutlamaktadırlar.

Galeri

Kaynakça
 Özhan Öztürk, Karadeniz: Ansiklopedik Sözlük. 2 Cilt. Heyamola Yayıncılık. İstanbul.2005 ISBN 975-6121-00-9

Dış bağlantılar
 Karadeniz tarihi ve Hemşinliler
 Vartavar nedir

Hemşin kültürü
Çamlıhemşin
Ermenistan'daki festivaller
Rize ilinde kültür
Rize ilinin yaylaları
Ermenistan'da kültür
Türkiye'deki kültür festivalleri
Türk mitolojisi
Haziran'da belirli gün ve haftalar
Temmuz'da belirli gün ve haftalar

Vartavar


දොම් පළමුවන සෙබැස්තියන් රජ (පෘතුගීසි: සෙබස්තියොම් ඊ 20 ජනවාරි 1554 – 4 අගෝස්තු 1578) යනු,  11 ජූනි 1557 සිට 4 අගෝස්තු 1578 දක්වා පෘතුගාලයේ සහ අල්ගාර්වෙස් හී රජ වූ අතර  අවිස් රාජවංශයෙහි උපාන්ත්‍ය පෘතුගීසි රජ විය.

හෙතෙම, ජෝන් මැනුවෙල්, පෘතුගාලයේ කුමාරයා සහ ඔහුගේ භාර්යාව වූ  ඕස්ට්‍රියාවේ ජොවානාගේ පුත්‍රයා විය. ඔහු,  පෘතුගාලයේ තෙවන ජෝන් රජගේ සහ  ශුද්ධවූ රෝමානු අධිරාජ පස්වන චාල්ස්ගේ මුණුපුරාද විය.  අල්කසීර් කැබීර් සටනෙහිදී ඔහු අතුරුදහන් විය (බොහෝ විට ක්‍රියාන්විතයෙහිදී මිය යන්නට ඇත). පළමුවන සෙබැස්තියන් රජ බොහෝ විට අපේක්ෂිතයා (පෘතුගීසි: ඕ දේසේජාඩෝ) ලෙසින් හැඳින්වෙන්නේ, ඔහුගේ මරණය නිසා ඇති වෙමින් තිබූ පෘතුගාලයෙහි පරිහානිය නවතා ලීම සඳහා ඔහු යළි පැමිණීම පෘතුගීසී ජනයා අපේක්ෂා කළ බැවිනි.

පෘතුගාලයේ සෙබැස්තියන් රජ


Anshula Kant, née le  à , est une banquière indienne. Elle est directrice générale et financière du Groupe de la Banque mondiale depuis 2019.

Formation
En 1981, Anshula Kant termine sa maîtrise en économie de la . Elle a précédemment obtenu son baccalauréat en économie du  en 1979. À l', elle est associée certifiée.

Carrière
En 1983, elle rejoint la State Bank of India (SBI) en tant qu'officier stagiaire. Elle devient directrice générale en chef de SBI (Maharashtra et Goa), directrice générale adjointe des opérations pour National Banking Group et directrice générale de SBI (Singapour). En septembre 2018, elle devient directrice générale de SBI pour une durée de deux ans, et membre du conseil d'administration de la banque.

Le 12 juillet 2019, elle est nommée directrice générale et financière du Groupe de la Banque mondiale, et devient responsable du bilan et de la gestion financière et des risques.

Vie privée
Anshula Kant est mariée à Sanjay Kant, un comptable agréé de Bénarès, dans l'Uttar Pradesh. Elle a un fils, Siddharth, et une fille, Nupur.

Références

Naissance en septembre 1960
Personnalité du groupe de la Banque mondiale
Groupe de la Banque mondiale

Anshula Kant


Henrik Solberg (* 15. April 1987 in Trondheim) ist ein norwegischer Eishockeyspieler, der seit 2008 bei den Stavanger Oilers in der GET-ligaen unter Vertrag steht.

Karriere
Henrik Solberg begann seine Karriere als Eishockeyspieler in der Nachwuchsabteilung des Lillehammer IK, für dessen Profimannschaft er in der Saison 2005/06 sein Debüt in der höchsten norwegischen Spielklasse gab. Anschließend verbrachte der Verteidiger zwei Jahre bei dessen Ligarivalen Trondheim IK. Als der Verein aufgrund finanzieller Probleme aufgelöst wurde, wechselte er im Sommer 2008 zu den Stavanger Oilers, mit denen er in den Spielzeiten 2009/10 und 2011/12 jeweils den norwegischen Meistertitel gewann.

International
Für Norwegen nahm Solberg im Juniorenbereich an der U18-Junioren-Weltmeisterschaft der Division I 2005 sowie der U20-Junioren-Weltmeisterschaft der Division I 2007 teil. Im Seniorenbereich stand er im Aufgebot seines Landes bei den Weltmeisterschaften 2010 und 2012.

Erfolge und Auszeichnungen
 2005 Aufstieg in die Top-Division bei der U18-Junioren-Weltmeisterschaft der Division I
 2010 Norwegischer Meister mit den Stavanger Oilers
 2012 Norwegischer Meister mit den Stavanger Oilers
 2013 Norwegischer Meister mit den Stavanger Oilers
 2014 Gewinn des IIHF Continental Cups mit den Stavanger Oilers
 2014 Norwegischer Meister mit den Stavanger Oilers
 2015 Norwegischer Meister mit den Stavanger Oilers
 2016 Norwegischer Meister mit den Stavanger Oilers

GET-ligaen-Statistik

(Stand: Ende der Saison 2011/12)

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Norwegen)
Olympiateilnehmer (Norwegen)
Norwegischer Meister (Eishockey)
Geboren 1987
Mann
Norweger
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2014
Eishockeyspieler (Lillehammer IK)
Eishockeyspieler (Stavanger Oilers)
Eishockeyspieler (Trondheim Black Panthers)

Henrik Solberg


O Fusil Automatique Modèle 1917 (Fuzil Automático Modelo 1917), também chamado de RSC M1917 era um fuzil semiautomático operado a gás colocado em serviço pelo exército francês durante a última parte da Primeira Guerra Mundial. Usava o 8mm Lebel, que era o cartucho de aro usado em outras armas de infantaria do exército francês da época. No total, os arsenais nacionais franceses, principalmente a Manufacture d'armes de Saint-Étienne (MAS) e a Manufacture Nationale d'Armes de Tulle (MAT), fabricaram 86.000 fuzis RSC M1917 até a produção terminar no final de novembro de 1918. No entanto, muito poucos exemplos sobreviveram em condições semiautomáticas totalmente funcionais e se tornaram itens colecionáveis muito procurados.

Usuários

: Emitido para unidades da Volkssturm. A designação alemã era Selbstlade-Gewehr 310(f).

C.A.A. Centre des Archives de l'Armement, Châtellerault, França.

Ligações externas

Fuzis da França
Produtos introduzidos em 1917
Armas de infantaria da França na Primeira Guerra Mundial
Fuzis semiautomáticos da Segunda Guerra Mundial
Fuzis semiautomáticos

Fusil Automatique Modèle 1917


Aceasta este o listă de cărți scrise de către John C. Maxwell. Au fost vândute mai mult de 19 milioane de copii, dintre care unele au fost declarate cele mai bune de către New York Times. Câteva lucrări au fost traduse în 50 de limbi. Din 2012, numărul de volume vândute a depășit 20 de milioane și este într-o continuă creștere.

În cartea Sometimes You Win, Sometimes You Learn, John C. Maxwell afirmă că a publicat 71 de cărți diferite.

Cărți scrise de John C. Maxwell traduse în limba română

Cărți scrise de John C. Maxwell în limba engleză

Referințe

Cărți
Maxwell
Autori americani
Motivație

Cărți scrise de John C. Maxwell


Eric Blandin é um aerodinamicista francês que atualmente trabalha para a equipe de Fórmula 1 da Aston Martin.

Carreira
Em 1998, após terminar seu mestrado em mecânica dos fluidos na Universidade Pierre e Marie Curie, Blandin começou sua carreira como aerodinamicista na Fondmetal Technologies, trabalhando na produção de túneis de vento. Em 2002, ele se transferiu para a equipe Jaguar de Fórmula 1, atuando na área de aerodinâmica. Blandin permaneceu na equipe baseada em Milton Keynes após sua transformação na Red Bull Racing, se tornando líder de equipe na área de aerodinâmica antes de sua saída no fim de 2009. Durante esse período, ele trabalhou ao lado de Dan Fallows.

A partir de janeiro de 2010, Blandin passou 14 meses como chefe de aerodinâmica da Ferrari antes de se juntar à Mercedes como engenheiro principal de aerodinâmica no ano seguinte. Em 2017 ele foi promovido para o cargo de chefe de aerodinâmica.

Em 24 de novembro de 2021, foi anunciado que Blandin deixaria a Mercedes e ingressaria na equipe da Aston Martin no início de 2022. A equipe não especificou qual será a função que Blandin irá ocupar. No entanto, posteriormente foi divulgado que Blandin passará a trabalhar de fato na Aston Martin somente em outubro de 2022, após um período de afastamento de todos os assuntos relacionados à Mercedes.

Engenheiros automotivos da França
Aerodinamicistas
Pessoas da Fórmula 1

Eric Blandin


Kappenberger ist der Familienname folgender Personen:

 Julia Kappenberger (* 1995), deutsche Fußballspielerin
 Rodolfo Kappenberger (1917–2012), Schweizer Fußballspieler

Kappenberger


The Swedish National Agency for Higher Education () was a  Government agency in Sweden. It was in charge of inspecting and promoting higher education sector activities, through follow-up and evaluation of higher education, quality assessment, initiatives for updating teaching methods and assessment of right to award academic degrees. Included among the responsibilities of the agency was the Swedish Scholastic Aptitude Test.

As of 1 January 2013, Högskoleverket no longer exists; two new government authorities, the Swedish Council for Higher Education (Universitets- och högskolerådet) and the Swedish Higher Education Authority (Universitetskanslerämbetet) have taken over its responsibilities.

See also
Education in Sweden
List of universities in Sweden
Swedish Research Council
Swedish National Board of Student Aid
Government agencies in Sweden

External links
Swedish National Agency for Higher Education - Official site

Regulation in Sweden
Education in Sweden
Defunct government agencies of Sweden
2013 disestablishments in Sweden
Higher education authorities
Government agencies disestablished in 2013

National Agency for Higher Education


O Gubernia de Quieve (; ucraniano: Київська губернія) ou Governo de Quieve foi uma divisão administrativa (gubernia) do Czarado da Rússia e, em seguida, do Império Russo. Foi estabelecido em dezembro de 1708 como um dos oito gubernias criados durante as reformas de Pedro, o Grande.

Descrição
O Governo de Quieve no século XVIII diferia muito do Governo de Quieve no século XIX. Quando um estava localizado exclusivamente na margem esquerda do Dnieper, o outro estava localizado do outro lado do rio. Na reforma territorial de Catarina, a Grande, mudou o nome de gubernia para Vice-reino em 1781. O primeiro Governo de Quieve foi estabelecido na maior parte do Hetmanato Cossaco, incluindo um vasto território a leste do Hetmanato, enquanto o Sich Zaporijiano estava em um condomínio do Império Russo e da Comunidade Polaco-Lituana.

Em 1727, foi dividido em Governo de Quieve e Governo de Belgorode, tornando-se um gubernia separado sob o governo de Hetman Apostol. Em 1764 houve outra divisão quando o Governo da Pequena Rússia e da Nova Rússia foi estabelecido.

Em 1781, os governos de Quieve e da Pequena Rússia foram reorganizados em Vice-reinos de Kiev, Novogárdia Sevéria e Chernigove logo após a partição da Polônia (Comunidade Polaco-Lituana). Em 1796, o Vice-Reino de Quieve foi renomeado de volta à Gubernia de Quieve.

As fronteiras do gubernia sofreram mudanças significativas, em particular em 1796, quando a maior parte de seu território foi realocada da margem esquerda da Ucrânia para a margem direita da Ucrânia. Quieve era o centro administrativo do gubernia.

Fundação e Primeiras Reformas

O Gubernia de Quieve, juntamente com outros sete gubernias, foi estabelecido em 29 de dezembro de 1708, por um decreto do Czar Pedro, o Grande. Tal como acontece com o resto dos gubernias, nem as fronteiras nem as subdivisões internas do Gubernia de Quieve foram definidas; em vez disso, o território foi definido como um conjunto de cidades e as terras adjacentes a essas cidades. O território original baseava-se aproximadamente na Terra de Siever cercada pelos gubernia de Esmolensco, Moscou e Azove.

Além disso, dezessete cidades (de acordo com a fonte; apenas dezesseis foram realmente listadas) do Gubernia de Azove foram atribuídas a Quieve devido à sua maior proximidade geográfica com Quieve do que com Azove. Entre essas cidades estavam Kharkov e Staroy Oskol. Também para Quieve foi atribuída Trubchevsk e duas outras cidades do Gubernia de Esmolensco, enquanto algumas cidades de Quieve foram atribuídas a Azov e Smolensk, respectivamente.

Como unidade administrativa, o gubernia foi precedido pela divisão regimental do Hetmanato Cossaco. Notável é o fato de que ambas as divisões existiram durante a maior parte do , durante o qual a divisão regimental como administrativa foi eliminada e mais tarde existiu apenas para fins militares. Na época de sua fundação, o gubernia cobria 231.000 quilômetros quadrados de território de partes da moderna Ucrânia e sudoeste da Rússia.

Inicialmente dividido em uezdes e razriades, o gubernia aboliu o obsoleto sistema administrativo do Império em rápido crescimento. Durante a reforma administrativa de 1710, todos os gubernias foram subdivididos em lotes administrativo-fiscais (doli), e a Gubernia de Quieve consistia em cinco lotes. Os lotes eram administrados por landrats, do Conselho de Terras alemão.

Um novo decreto de reforma foi emitido em 29 de maio de 1719. Os lotes foram abolidos e o gubernia foi subdividido em quatro gubernias centrados em Belgorod, Quieve, Oriol e Sevsk, e nomeados de acordo. Em 1719, o gubernia compreendia quarenta e uma cidades. Os gubernias, por sua vez, foram divididas em distritos. Apesar da reforma, a subdivisão do gubernia em regimentos ainda era usada em paralelo com os gubernias.

No curso da reforma administrativa de 1727, os gubernias de Belgorod, Oriol e Sevsk foram divididos na Gubernia de Belgorode, restando apenas a gubernia de Quieve na Gubernia de Quieve. O gubernia neste momento foi dividido em uezdes que substituíram os distritos.

Ver também

 Hetmanato Cossaco

Referências

Províncias do Império Russo

Gubernia de Kiev (1708–1764)


En criptografía, un protocolo de conocimiento cero o prueba de conocimiento nulo, también conocidas por las siglas ZKP (del inglés Zero Knowledge Proof), es un protocolo criptográfico que establece un método para que una de las partes pruebe a otra que una declaración (generalmente matemática) es cierta, sin revelar nada más que la veracidad de la declaración.

Ejemplo intuitivo

Hay una historia bien conocida que presenta algunas de las ideas de pruebas de conocimiento cero, publicado por primera vez por Jean-Jacques Quisquater y otros en su artículo "Cómo explicar pruebas de conocimiento cero a tus hijos".  Es una práctica común para etiquetar las dos partes en una prueba de conocimiento cero como Peggy (el probador de la declaración, prover) y Victor (el verificador de la declaración, verifier).

En esta historia, Peggy ha puesto al descubierto la palabra secreta que se utiliza para abrir una puerta mágica en una cueva. La cueva tiene forma de círculo, con la entrada en un lado y el bloqueo de la puerta mágica al otro lado. Víctor dice que va a pagarle por el secreto, pero no hasta que esté seguro de que ella realmente lo sabe. Peggy dice que va a decirle el secreto, pero no hasta que reciba el dinero. Ellos establecen un plan por el cual Peggy puede demostrar que conoce la palabra sin decírsela a Víctor.

En primer lugar, Víctor espera fuera de la cueva mientras que Peggy ingresa. Ellos etiquetan los caminos a la izquierda y derecha de la entrada A y B. Peggy toma al azar cualquier camino A o B. A continuación, Víctor entra en la cueva y grita el nombre de la ruta en la que quiere que Peggy regrese, ya sea A o B, elegidos al azar. Proporcionar que ella realmente conoce la palabra mágica es fácil: ella abre la puerta, si es necesario, y vuelve a lo largo de la trayectoria deseada. Tenga en cuenta que Víctor no sabe cuál es el camino que ella ha elegido.

Sin embargo, supongamos que no conocía la palabra. Entonces, solo sería capaz de volver por el camino si Victor diese el nombre de la misma ruta por la que ella había entrado. Dado que Victor elegiría A o B al azar, habría una probabilidad del 50% de acertar. Si tuviera que repetir este truco muchas veces, por ejemplo 20 veces seguidas, su probabilidad de éxito sería prácticamente nula.

Por lo tanto, si Peggy fiablemente aparece en la salida que Víctor nombra, se puede concluir que es muy probable que conozca la palabra secreta.

Observe que también es posible demostrar que Peggy sabe la palabra si ella entra en una ruta y regresa en otra. Pero en este caso, Peggy prueba a todo el mundo que ella sabe la palabra. En el sistema donde Peggy toma una ruta al azar sin decirla a nadie, los de fuera pueden pensar que Peggy y Víctor tienen un acuerdo sobre la orden de rutas que Víctor va a gritar, entonces Peggy solo va a demostrar su conocimiento de la palabra a Víctor.

Definición

Una prueba de conocimiento cero deben satisfacer tres propiedades:
 Totalidad. Supongamos que la declaración es verdadera y se quiere probar. Si tenemos un verificador y un probador honestos (siguen el protocolo correctamente) el protocolo hará que el probador convencerá de forma abrumadora al verificador de que la declaración es verdadera. La definición de probabilidad abrumadora depende de la aplicación pero generalmente implica que la probabilidad de fallo no es significativa en la práctica.
 Solvencia. Supongamos que la declaración es falsa. No existe un probador engañoso que pueda convencer al verificador honesto de que la declaración es verdad, excepto con alguna probabilidad pequeña.
 Conocimiento cero: Si la declaración es verdadera, un verificador engañoso no aprende otra cosa más que este hecho. Esto se formaliza mostrando que cada verificador engañoso tiene algún simulador que, teniendo en cuenta solo la declaración a ser demostrada (y sin acceso al probador), puede producir una transcripción que "parece" una interacción entre el probador honesto y el verificador tramposo. Esta es la condición que la distingue dentro del conjunto de las pruebas de conocimiento.
Si se cumplen las dos primeras se dice que es una prueba de conocimiento.

Las pruebas de conocimiento cero no son pruebas en el sentido matemático del término, porque hay una probabilidad pequeña, el error de solidez (soundness error), de que un probador engañoso será capaz de convencer al verificador de una declaración falsa. En otras palabras, que son probabilistas y no deterministas. Sin embargo, hay técnicas para disminuir el error de la solidez a valores insignificantes.

Una definición formal de conocimiento cero tiene que usar algún modelo computacional, la más común es la de una máquina de Turing . Sean , y  máquinas de Turing. Un sistema de prueba interactiva con  para un lenguaje  es de conocimiento cero, si para cualquier tiempo polinomial probabilístico (PPT) verificador  existe un simulador PPT esperado  tal que:

El probador  se modela teniendo un poder de cálculo ilimitado (en la práctica, por lo general es una máquina de Turing probabilística). Intuitivamente, la definición establece que un sistema de prueba interactiva  es de cero-conocimiento, si por cualquier verificador  existe un simulador de  eficiente que puede reproducir la conversación entre  y  en cualquier entrada. La cadena de auxiliar  en la definición desempeña el papel de "conocimiento previo". La definición implica que  no puede utilizar ningún conocimiento previo  para extraer información de su conversación con , porque se demanda que  también tiene este conocimiento previo, entonces puede reproducir la conversación entre  igual que antes.

La definición que se da es el de perfecto conocimiento cero. El conocimiento cero computacional se obtiene al exigir que las opiniones de los supervisores  y el simulador sean computacionalmente indistinguibles , dada la cadena auxiliar.

Clasificación
Las pruebas de conocimiento cero pueden ser interactivas o no interactivas.

Pruebas de conocimiento cero interactivas
En las pruebas de conocimiento cero interactivas, también conocidas por las siglas IZKP (del inglés Interactive Zero-Knowledge Proof), tanto el probador como el verificador necesitan estar presentes durante la ejecución del protocolo. Las pruebas de conocimiento cero interactivas suelen tener la siguiente forma:
El probador genera un mensaje de compromiso indicando que conoce el secreto.
El verificador devuelve un desafío al probador. El desafío suele ser aleatorio.
El probador envía una respuesta al verificador. El cálculo de la respuesta necesita tener en cuenta el compromiso de que se posee el secreto, el desafío y el secreto.
Este proceso puede repetirse varias veces para asegurar la verificación.

Ejemplos de este tipo de algoritmos son:
Algoritmo de identificación de Schnorr
Protocolo de Chaum-Pedersen
Protocolo de Cramer-Damgard-Schoenmakers

Pruebas de conocimiento cero no interactivas
las pruebas de conocimiento cero no interactivas, también conocidas por las siglas NIZKP (del inglés Non-Interactive Zero-Knowledge Proof), son pruebas de conocimiento cero que no necesitan que el verificador y el probador estén presentes durante la ejecución del protocolo. En estos protocolos el probador genera una transcripción del protocolo de tal forma que el verificador pueda verificarlo más tarde.

Para transformar una prueba interactiva en una no interactiva se suele usar la heurística de Fiat-Shamir.

Véase también
 Protocolo criptográfico

Notas

Enlaces externos

Protocolos criptográficos
Criptografía

Prueba de conocimiento cero


Turík este o comună slovacă, aflată în districtul Ružomberok din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 247 de locuitori. Se învecinează cu comuna Lúčky.

Istoric
Localitatea Turík este atestată documentar din 1278.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Turík


سيارة مصفحة تعرف أيضا بـ عجلة مصفحة وعربة مصفحة وآلية مصفحة هي مركبة عسكرية مدولبة خفيفة التدريع، وهي أخف تدريعا من مركبات القتال المدرعة، تمتلك السيارات المصفحة سرعة عالية إذا ما قورنت مع الآليات المجنزرة كما إن درعها أقل سماكه ووزنها أخف، وهي عادة ما تستخدم لمهام القيادة والسيطرة أو الاستطلاع، وتتميز عن باقي المركبات العادية بتدريعها وتسليحها وتزويدها بإمكانيات خاصة للقيام بالمهمات الحربية.

أنتجت أول سيارة مصفحة في المملكة المتحدة عام 1902 وقد درعت بدرع تبلغ سماكته 9 ملم لتوفير الحماية ضد الرصاص والشظايا، كما زودت بمحرك بقوة 16 حصان يعطي سرعة تصل إلى 14.5 كم/س وسلحت برشاشين، لاحقاً شهدت الحرب العالمية الأولى ظهور العديد من أنواع السيارات المصفحة.

سيارات عسكرية مصفحة

مراجع

سيارات مصفحة
مركبات قتالية مدرعة حسب النوع
مصطلحات عسكرية

سيارة مصفحة (عسكرية)


Yehuda ben Shlomo Hai Alkalai (în ebraică:יהודה בן שלמה חי אלקלעי n. 1798 Saraievo- 1 octombrie 1878 Ierusalim) a fost un rabin și dascăl evreu sefard bosniac, care a trăit și activat în Bosnia (sub administrație otomană) și în Serbia (în zona  sub administrație austriacă) și care s-a făcut cunoscut ca premergător al sionismului modern."Bolnav de dragostea Ierusalimului", cum se descria, asemenea câtorva rabini contemporani, între care Yehuda Bibas și rabinul așkenaz Tzvi Hirsh Kalischer, Alkalai a susținut necesitatea unei renașteri a poporului evreu în Palestina (Țara Israel) ca pas necesar pe calea lungă a mântuirii religioase, și a formulat idei concrete pentru materializarea acestui obiectiv. În copilărie și apoi, din nou,la sfârșitul vieții, s-a stabilit la Ierusalim.

Biografie
Yehuda Alkalai s-a născut la Saray Bosna (Saraievo) în Bosnia, în Imperiul Otoman, în anul 1798, ca fiu al lui Shlomo Hai Alkalai, conducătorul comunității evreiești din oraș și urmaș al unei familii de evrei spanioli stabiliți la Salonic. La vârsta de 11 ani el a emigrat în Palestina, care de asemenea era parte a Imperiului turcilor otomani și a copilărit și studiat în cartierul evreiesc din Ierusalim. Unul din dascălii săi, la Saraievo, a fost rabinul sefard Eliezer Papo, autorul cărții "Pèle Yoétz". A devenit un bun cunoscător al învățăturii mistice iudaice, al literaturii cabalistice și a primit de tânăr autorizația de rabin.

Revenit în Europa, în anul 1825 Alkalai a devenit dascăl de ebraică (melaméd, în comunitatea sefardă din orașul Zemun (Semlin), astăzi parte a municipiului Belgrad, pe atunci aflat în zona sârbă de frontieră a Imperiului Austriac (din 1867 în cadrul Austro-Ungariei). Ulterior a fost ales predicator și rabin al acestei comunități. La sosirea lui Alkalai în regiune, el a fost martor la o mișcările de eliberare națională ale sârbilor și grecilor care au dus la renașterea statelor acestor popoare după secole de stăpânire otomană. Ideile de emancipare națională au trezit ecouri și în rândurile evreilor din Balcani, inclusiv în gândirea sa.
În anul 1839  Alkalai l-a întâlnit pe rabinul Yehuda Bibas care l-a influențat mult în concepțiile sale despre mântuirea poporului Israel.
În 1852 Alkalai a întemeiat la Londra o Societate pentru reașezarea cu evrei a Țării Israelului.
În 1871 Alkalai a revizitat Ierusalimul și a înființat și acolo o asociație de reașezare a evreilor, care a dăinuit puțină vreme. În vara anului 1874, la 76 ani, el s-a mutat acolo împreună cu soția sa. În 1878, în data de 4 Tishrey al anului ebraic 5639, el a murit la Ierusalim și a fost înmormântat în parcela sefarzilor din vechiul cimitir evreiesc de pe Muntele Măslinilor.
Soția sa a murit la scurt timp după aceea.

Activitatea sa în favoarea renașterii naționale evreiești

Influența asupra lui Theodor Herzl
Se spune că Simon Loeb (Arie) Herzl, bunicul patern al lui Theodor Herzl, fondatorul sionismului modern, și care locuia la Zemun, a frecventat adesea sinagoga lui Alkalai, unde a și sunat din cornul tradițional "shofar",  și că atât el cât și rabinul s-au vizitat reciproc. Simon Loeb Herzl a ajutat la tipărirea unor cărți ele rabinului Alkalai la Zemun.
Simon Loeb Herzl a posedat în biblioteca sa unul din primele exemplare ale broșurii lui Alkalai care chema la "întoarcerea evreilor în Țara Sfântă și la renașterea gloriei Ierusalimului". Cercetători moderni consideră că proiectul sionismului modern al lui Herzl a fost influențat, fără îndoială, de acest context.

Premisele religioase ale proto-sionismului său
Concepția lui Alkalai cu privire la întoarcerea in Țara Israel era de natură religioasă. Sprijinindu-se pe un vast corp de literatură religioasă iudaică, Alkalai a susținut că venirea lui Mesia și mântuirea divină a evreilor impune întoarcerea lor în Țara Făgăduinței. Inspirat de ideologia cabalistică, Alkalai  credea că anul 1840 (6000 de la Facerea lumii, după calendarul ebraic) însemna începutul unui secol decisiv, "Zilele lui Mesia", care va dura până în 1939. În caz ca nu se vor lua măsuri practice și se va pierde ocazia, în secolul următor, începând din 1940 evreii vor cunoaște una din cele mai grele perioade de răstriște, în care o revărsare de mânie ori îi va readuna, ori îi va dispersa
Deznodământul- întoarcerea în Țara Promisă - va fi acelaș, dar se va produce în împrejurări cu mult mai grele.

Un proto-sionism politic

Inițial rabinul Alkalai a scris in limba iudeo-spaniolă (judezmo sau ladino), ceea ce limita publicul auditorilor săi la relativ mica obște sefardă din Europa. Mai târziu el a adoptat limba ebraică, care avea o mai mare răspândire în rândurile evreilor din lume, iar intensificarea activismului sau politic a avut loc după ce a împlinit vârsta de 60 ani, când deja un număr mai mare de coreligionari erau gata să-i accepte ideile.
În scrierea sa "Shlom Yerushalaim" (Pacea Ierusalimului) (1840)  Alkalai a replicat celor care l-au atacat pentru introducerea la cartea sa de gramatică ebraică, "Darkhei Noam" (Căi plăcute) în care i-a chemat pe evrei să se dedice întoarcerii în Sion și să consacre acestei misiuni venituri provenite din zeciuială - maaser. O altă scriere, "Minhat Yehuda" (Ofranda lui Yehuda, Viena 1843), dedicată evreilor din Damasc) era un panegiric in cinstea lui Moses Montefiore și a lui Adolphe Crémieux care au salvat pe evreii din Damasc de acuzarea de omor ritual. "Afacerea Damasc", asa cum a fost ea cunoscută, l-a întărit pe Alkalai în convingerea că evreii aveau nevoie de o țară a lor, care să le servească și de adăpost sigur, iar  efectele pozitive ale intervenției puterilor europene și ale unui front unit al conducătorilor evrei europeni l-au convins de utilitatea unui sprijin străin pentru succesul unui asemenea proiect. În scrierea sa, "Raglei Mevasser" el a menționat fățiș:
.
Planul său chema la crearea unei Adunări reprezentative a notabililor evrei, care urma să apere cauza întoarcerii evreiești și a reașezării de evrei, cu ajutorul unei zeciuieli colectate de la comunitățile evreiești, practică care era cunoscută ca "haluka", și care era până atunci folosită pentru a suporta material pe evreii ortodocși din cele Patru Orașe Sfinte din Palestina.
În "Minhat Yehuda" Alkalai  propunea întoarcerea la rădăcini: restaurarea limbii ebraice ca limbă națională a evreilor, răscumpărarea pământurilor Țării lui Israel așa cum a făcut Avraam când a cumpărat Peștera Patriarhilor din Hebron, de asemenea promovarea agriculturii în așezările evreiești de curând înființate.
Din motive practice și în pofida vederilor sale tradiționaliste opuse reformei iudaismului, Alkalai a căutat mijloace de   obținere a unității naționale. A propovăduit unitatea de limbă prin uzul ebraicei și desființarea barierelor dintre diversele obști - așkenaze și sefarde Lexikon letarbut Israel.  Până la urmă sionismul politic a aplicat câteva din principiile lui Alkalai, ca de pildă, reînvierea limbii ebraice, achiziționarea de pământuri, continuarea încurajării agriculturii (motivată mai ales în contextul întoarcerii la pământul străbun, a evreilor care erau în mare parte înstrăinați de munca manuală, natură și de peisajele strămoșești), de asemenea, - ofensiva diplomatică în scopul obținerii de sprijin din partea marilor puteri și a reunirii  tuturor evreilor sub stindardul idealurilor sioniste.

În afara impactului scrierilor sale la difuzarea mesajului său au contribuit și călătoriile sale la București și în vestul Europei (la Berlin, La Leipzig și Londra) în anii  1851-1852.
El a avut mai puțin răsunet în rândurile fraților evrei, mai ales fiindcă mulți rabini considerau ca eretică ideea grăbirii venirii lui Mesia prin acțiuni omenești (mântuirea naturală, "Gheulá tivit"), și mai mult în rândurile creștinilor britanici cu vederi pre-sioniste care l-au ajutat să fondeze la Londra o societate, e adevărat, de scurtă durată, de promovare a reașezării evreilor pe meleagurile biblice.
. În 1857 a vizitat din nou Londra.
Broșura sa, "Goral la-Adonai"  (Sorți divini)  publicată la Viena în 1857 este un tractat despre reîntoarcerea evreilor în țara lor strămoșească și sugerează metode destinate a îmbunătăți condițiile de trai în Palestina. După o dezbatere asupra chestiunii mesianismului iudaic, în care manifesta erudiție în ceea ce privește scrierile înaintașilor, Alkalai sugera înființarea unei societăți pe acțiuni  de pildă navală sau feroviară, al cărui succes să-l convingă pe sultanul otoman să permită evreilor să creeze în Palestina o entitate statală autonomă sub suzeranitate otomană, cu un regim asemănător celui al Principatelor Române (sau Danubiene). Propunerea era însoțită de recomandări ale mai multor cărturari evrei din diverse curente de gândire. Cartea "Goral laAdonai" a apărut în trei ediții și fost tradusă în engleză

Chestiunea retrocedării Palestinei evreilor a fost tratată și în broșura "Shma Israel" (Ascultă Israel) (din 1834, tipărită apoi în 1861-1862) și în  articolul Harbinger of Good Tidings (Bunul vestitor) (în Jewish Chronicle, 1857)
Alkalai a aderat la prima asociație pentru așezarea agricolă a evreilor în Palestina  (Kolonisations Verein für Palästina) pe care a înființat-o dr.Haim Luria în 1860  la Frankfurt pe Main. Cu tot suportul unor oameni ca rabinii Alkalai și Kalischer , asociația nu a reușit să-și pună in practica proiectul și s-a dizolvat curând.
În 1860 Alkalai a salutat crearea la Paris a Alianței Israelite Universale - în ebraică Kol Israel Haverim, în care și-a pus mari speranțe.
În 1869 a lansat apelul Beit Yaacov lekhu venelkha''! (după versetul din prorocul Iesaia 5,2) - "Voi cei din casa lui Iacov, veniți sa umblăm" (în sensul "haide să plecăm") (în calea Domnului), care a ulterior, în mod independent,a devenit sloganul mișcărilor de emigrare BILU si Iubitorii Sionului (Hibat Tzion) a coloniștilor evrei din estul Europei spre Palestina.

Revenirea în Palestina
În cursul anilor, discipoli ai lui Alkalai și ai rabinului Bibas au emigrat la Jaffa, in Palestina, venind din Imperiul Otoman, din Africa de Nord și din comunități sefarde din centrul Europei, fiind implicați, între altele, și în eforturile pentru înființarea cu sprijinul Alianței Israelite Universale a Școlii agricole evreiești de la Mikve Israel lângă Jaffa (aflată azi pe teritoriul orașului israelian Holon). Alkalai însuși era dezamăgit de faptul că Alianța Israelită universală s-a mulțumit cu înființarea școlii și nu a încurajat măsuri mai largi care să permită emigrarea în masă a evreilor in Palestina. Primind asigurări de la Charles Netter că pe urmele școlii vor veni și alte măsuri de consolidare  a colectivității evreiești din Palestina, Alkalai și-a exprimat printr-un joc de cuvinte, încrederea că ,într-adevăr, "din Galia (adică Franța) va porni HaGeulá - mântuirea" poporului evreu.
Vizitând Palestina pentru câteva luni în primăvara-vara anului 1871 , Yehuda Alkalai a predicat în fața evreilor din Jaffa și Ierusalim, și a pus bazele unei asociații numită "Kol Israel Haverim beEretz Israel", la care a racolat rabini sefarzi și askenazi locali, inclusiv pe Haham basha (șef rabinul) din Ierusalim, rabinul Fenicel, în calitatea de președinte. A vizitat cu acest prilej școala din Mikve Israel.  În cele din urmă această asociație nu a ființat decât puțin timp și numai pe hârtie, ideile lui Alkalai lovindu-se de opoziția multora, care doreau sa mentina regimul necondiționat de pomeni din străinătate, susțineau că pământul în Palestina este nearabil și nepotrivit pentru agricultură și că învățământul agricol precum cel de la școala Mikve Israel abate tineretul de la religie.  Acești adversari nu s-au dat înapoi nici de a-l calomnia pe Alkalai, acuzându-l în fața comunităților din Europa de interese egoiste materiale.
La chemarea lui Nathan Friedland , trimisul rabinului Kalischer la Paris, Alkalai a consacrat eforturi mari, până la urmă în van, pentru a veni in ajutorul evreilor din localitatea sârbă Šabac , care suferiseră de pe urma ostilității vecinilor creștini și ceruseră să se stabilească în Palestina, cu permisiunea sultanului.

Nepotul fratelui său Moshè, dr David Alkalai (1862-1933) a reprezentat pe evreii din Serbia la cel dintâi Congres sionist la Basel în anul 1897.

Scrieri
Rabinul Alkalai a scris 20 cărți, de asemenea și brosuri și articole.
1834 - Shma Israel  (Ascultă Israel)
1840 - La paz de Jerusalén în limba ladino (în ebraică Shlom Yerushalaim - Pacea Ierusalimului)
1839 - Darkhei Nóam (Căi plăcute) - gramatică și introducere în limba ladino
1843  Minhat Yehuda (Ofranda lui Yehuda), Viena
1849 -Petakh kekhudá shel màkhat
1857 Goral laAdonai (Sorți divini), Viena
Raglei Hamevasser
Mevasser Tov (Bun vestitor)
Kibutz Galuyot (Adunarea exilaților)
Shivat Tzion (Întoarcerea in Sion)

In Memoriam

1949 - Îi poartă numele în Israel moșavul agricol Tirat Yehuda (Castelul lui Yehuda) înființat de mișcarea național-religioasă Mizrahi
Orașul Or Yehuda din Israel a fost, de asemenea, numit în amintirea sa.

În media artistică
1943 Romanul scriitorului ebraic Yehuda Burla "Ba'ófek" descrie figura și anii lui Alkalai în Palestina
1955 Romanul ebraic  "Kisufim" ("Dor") de scriitorul  Yehuda Burla,  dedicat vieții vizirului evreu Haim Farhi, este descrisă venirea și ultimii ani ai lui Alkalai în Palestina  și relațiile sale cu Farhi.

Lecturi suplimentare

Ktaim mitokh:"Yehudá Alkalai Hatshuvá leEretz Israel veototèha" - Fragmente din "Yehuda Alklai:Întoarcerea în Țara Israelului și semnele ei" pe saitul "Hazon uvrit" (Viziune și legământ) Agenția evreiască

Legături externe

art Judah ben Solomon Alkalai - în Geoffrey Wigoder - The Encyclopedia of Zionism and Israel, Associated University Press, 1994 - în Jewish Virtual Library - American Israel Cooperative Entreprise, pe internet
cartea Goral la-Adonai, în format pdf
scurtă biografie în ebraică, 2007 ,saitul Bibliotecii Naționale din Ierusalim
Shmuel Leib Tzitrun - Rabi Yehuda Alkalai , pe saitul proiectului Ben Yehuda
Lexikon letarbut Israel (Lexicon cultural evreiesc), Institutul Avihai, Ierusalim

Note

Rabini sefarzi
Evrei bosnieci
Evrei austro-ungari
Sionism
Rabini din Imperiul Otoman
Oameni din Sarajevo

Yehuda Alkalai


منطقة سول العاصمة (بالهانغولية: 수도권) و(بالهانجية: 首都圈) هي منطقة حضارية كبرى ذات تجمع سكاني حضري تقع في شمال غرب كوريا الجنوبية.
تعرف محليا بسودوجوان "Sudogwon"، وتضم ثلاث مدن ومناطق إدارية هي إنشيون، سيول ومقاطعة غيونغي.

بلغ اجمالي عدد سكان منطقة سول العاصمة 28 مليون نسمة في العام 2005. وتعتبر المنطقة أهم مركز ثقافي وصناعي وتجاري واقتصادي وسكني في كوريا الجنوبية.

مراجع

انظر أيضا
 قائمة الأقاليم الأكثر كثافة سكانية في العالم.

قوالب تصفح

منطقة سول العاصمة


Motanul deghizat este un serial animat britanico-canadian produs de Wildseed Copii pentru Teletoon și Disney XD. Serialul a fost difuzat pentru prima dată pe Disney XD în Marea Britanie pe 12 mai 2016. În Statele Unite ale Americii, primul episod a fost difuzat pe Disney XD ca o avanpremieră pe 31 mai 2016, si official pe 20 iunie 2016.

Poveste
Motanul Deghizat prezintă povestea lui Gark, un extraterestru naiv de 9 ani cu superputeri incontrolabile și al cărui destin este sa salveze universul și pe… Max, un motan domestic plin de temeri, dar orgolios căruia îi pasă mai mult de sine.
Atunci când Gark se prăbușește cu nava sa în spălătoria lui Betty, el găsește astfel o nouă casă și are parte de o prietenie neconvențională cu Max, care învată rapid cum sa profite de puterile misterioase ale naivului Gark.  Lui Max îi place să aibă un admirator care ar face orice pentru el, dar curiozitatea extremă a lui Gark și lipsa lui de înțelegere asupra modului în care funcționează lucrurile pe Pământ, îl propulesează pe Max în tot soiul de aventuri ridicole și pline de tensiune.

Producție
Serialul este regizat de Ben Marsaud și produs de Sarah Mattingly. Primul sezon va fi format din 52 de episoade intregi și 11 episoade scurte de două minute fiecare.

Dublajul în limba română
Dublajul a fost realizat de studioul Ager Film.
 Cristian Simion - Max
 Silviu Stănescu - Gark
 Tiron Valentino - Betty
 Isabela Neamțu - alte voci
 Damian Victor Oancea - alte voci
 Ion Grosu - alte voci
 Nicole Rădulescu - alte voci

Regia: Damian Victor Oancea

Sezoane

Episoade

Premiere internaționale

Referințe

Pisici fictive
Disney Channel
Seriale de animație
Seriale de televiziune din 2016

Motanul deghizat


William Earl Bergey (born February 9, 1945) is an American former professional football player who was a linebacker for 12 seasons, most notably with the Philadelphia Eagles of National Football League (NFL). He was drafted by the Cincinnati Bengals of the American Football League (AFL) in 1969, the year before the AFL–NFL merger was completed, and continued to play with the Bengals in the NFL until 1973. Bergey subsequently signed with the Eagles the following year, where he played seven seasons until retiring in 1981. During his career, Bergey was named to five Pro Bowls, was a two-time first-team All-Pro, and made one Super Bowl appearance in Super Bowl XV, his final professional game. He is an inductee of the Eagles Hall of Fame and the Philadelphia Sports Hall of Fame.

College career
Bergey was born in South Dayton, New York, in 1945. He graduated from Pine Valley Central High School in 1964 and graduated from Arkansas State University (ASU) in 1969 with a Bachelor of Science degree in Physical Education. He was an All-American with the Arkansas State Indians and has been voted by fans the Top Player in Arkansas State history. He was a charter member of Delta Eta chapter of Kappa Alpha Order at ASU.

Bergey set ASU records for best tackling average in a season, most fumble recoveries in a season, most tackles in a game, most tackles in a season, and most career tackles. In 1968, Bergey averaged 19.6 tackles per game. He played in three post-season all-star games during his ASU career; he was selected to the All-Southland Conference team three times and to the Southland Conference All-First Decade Team. Bergey's jersey number 66 was retired by ASU.

Professional career

Cincinnati Bengals
Bergey was drafted by the American Football League's Cincinnati Bengals in the second round of the 1969 Common Draft and was an AFL All-Star in his first year. Bergey started for the Bengals for five years.

Florida Blazers futures contract and trade
Bergey signed a personal service contract on April 17, 1974 with Washington Capitols, Inc., the owner of the World Football League's Virginia Ambassadors which would be known as the Florida Blazers once the circuit began play in July of that year. He was to have joined the WFL team in May 1976, after his Bengals contract expired following the 1975 season. The Bengals filed suit against Bergey for breach of contract and a temporary restraining order against the WFL and its franchises two days later on April 19. In a hearing that began on April 29 and was adjudicated 15 days later on May 14, the Court concluded that Bergey had not breached his contract and the Bengals' motion for a temporary injunction was denied.

Bergey never received anything monetary from the Blazers and was released from his WFL contract. He was traded from the Bengals to the Philadelphia Eagles for a 1977 first-round selection (eighth overall–Wilson Whitley) and first- and second-round picks in 1978 (eighth and 35th overall–Ross Browner and Ray Griffin respectively) on July 10, 1974. Bergey signed a five‐year contract upon joining the Eagles. The Blazers would not survive beyond the 1974 season, and the WFL itself failed partway through 1975.

Philadelphia Eagles
Bergey played a key role in the Eagles' subsequent rise, culminating in the trip to Super Bowl XV. With the Eagles, Bergey, a four-time All-Pro, set the NFL record for most interceptions by a linebacker and became the highest-paid defensive player in the league with a four-year contract for $1 million. He earned Eagles MVP status three times. Bergey recorded 234 tackles in a single season with the Eagles. He was a popular player who was the foundation of the "Gang Green" defense that brought the Eagles back to the playoffs in 1978, 1979, and to the Super Bowl in 1980.

Bergey had conflicts with guard Conrad Dobler of the Eagles' NFC East rival St. Louis Cardinals, who once spit on him while he was downed and injured. His and Dobler's volatile relationship was ranked by NFL Films at #9 on the NFL Top 10 list of feuds.

Bergey retired from professional football in 1981. He was inducted into the Eagles Roll of Honor in 1988.  In 2012, the Professional Football Researchers Association named Bergey to the PFRA Hall of Very Good Class of 2012.

Personal life
During his playing days, Bergey served as a lieutenant in the Army Reserve.

Bergey served as a color commentator on Eagles radio broadcasts from 1982 to 1983, and now does pre-game and post-game radio and television commentary for the team during the season. He currently lives in Chadds Ford, Pennsylvania, with his wife Micky. He is a member of the Greater Buffalo Sports Hall of Fame.

His son Jake Bergey is a retired lacrosse player for the Philadelphia Wings of the National Lacrosse League and his son Josh Bergey is a retired lacrosse player for the Chesapeake Bayhawks of the Major League Lacrosse. Bill's brother Bruce Bergey was a standout player for the Portland Storm of the WFL.

References

External links
 Pro-Football-Reference.Com
 Report

See also
List of American Football League players

1945 births
Living people
American Football League All-Star players
American football middle linebackers
Arkansas State Red Wolves football players
Arkansas State University alumni
Cincinnati Bengals players
National Conference Pro Bowl players
National Football League announcers
People from Cattaraugus County, New York
Philadelphia Eagles announcers
Philadelphia Eagles players
Players of American football from New York (state)
American Football League players

Bill Bergey