The voiceless glottal fricative, sometimes called voiceless glottal transition or the aspirate, is a type of sound used in some spoken languages that patterns like a fricative or approximant consonant phonologically, but often lacks the usual phonetic characteristics of a consonant. The symbol in the International Phonetic Alphabet that represents this sound is , and the equivalent X-SAMPA symbol is h. However,  has been described as a voiceless vowel because in many languages, it lacks the place and manner of articulation of a prototypical consonant, as well as the height and backness of a prototypical vowel:

Features
Features of the "voiceless glottal fricative":

 In some languages, it has the constricted manner of articulation of a fricative. However, in many if not most it is a transitional state of the glottis, with no manner of articulation other than its phonation type. Because there is no other constriction to produce friction in the vocal tract in the languages they are familiar with, many phoneticians no longer consider  to be a fricative. However, the term "fricative" is generally retained for historical reasons.
 It may have a glottal place of articulation. However, it may have no fricative articulation, in which case the term 'glottal' only refers to the nature of its phonation, and does not describe the location of the stricture nor the turbulence. All consonants except for the glottals, and all vowels, have an individual place of articulation in addition to the state of the glottis. As with all other consonants, surrounding vowels influence the pronunciation , and  has sometimes been presented as a voiceless vowel, having the place of articulation of these surrounding vowels.

Occurrence

See also
 Voiced glottal fricative
 Voiceless nasal glottal fricative
 Index of phonetics articles

Notes

References

External links

Glottal consonants
Approximant-fricative consonants
Pulmonic consonants
Voiceless oral consonants

Voiceless glottal fricative


UBS Group AG, Zürih merkezli bir İsviçre bankasıdır. Dünyanın en büyük menkul kıymetler yöneticilerinden biridir. Başlangıçta adı Fransızca "Union de Banques Suisses"in kısaltmasıydı. Bugün "UBS" kuruluşun marka olarak tescil edilmiş ismidir ve artık herhangi bir ismin kısaltması değildir.

Banka, Finansal İstikrar Konseyi (FSB: Finanzstabilitätsrat) tarafından düzenli olarak denetlenen ve "istikrarlı ciddi bankacılık kurumu" (systemically important financial institution) olarak nitelendirilmiş 30 büyük bankanın oluşturduğu bir çatı örgütüne aittir. Bu şekilde bankanın özkaynak hareketleri, hususi denetim ve şartlara tabidir. Denetim vazifesi, İsviçre Mali Piyasa Denetleme Kurulu (FINMA: Eidgenössische Finanzmarktaufsicht ) tarafından yerine getirir.

Schweizerische Bankgesellschaft (SBG veya UBS; Union de Banque Suisses, Unione di Banca Svizzere, Union Bank of Switzerland), merkezi Zürih.

Schweizerischer Bankverein (SBV; Société de Banque Suisse, Società di Banca Svizzera, Swiss Bank Corporation), merkezi Basel

Mart 2014'te ABD Federal Mevduat Sigorta Kurumu (FDIC), UBS'in de aralarında bulunduğu 16 bankaya Libor faizlerinin belirlenmesinde manipülasyon yaptıkları gerekçesiyle dava açtı.

Kaynakça

İsviçre merkezli şirketler
Vergi kaçırma
Eski Tokyo Borsası'ndaki şirketler
2008 Avrupa Futbol Şampiyonası sponsorları
1998'de kurulan şirketler

UBS


The 1992 MTV Movie Awards was hosted by Dennis Miller.

Performers
En Vogue — "My Lovin' (You're Never Gonna Get It)"
Ugly Kid Joe — "Everything About You"
Arrested Development — "Tennessee"
Vince Neil — "You're Invited (But Your Friend Can't Come)"

Awards

Best Movie
Terminator 2: Judgment Day
Backdraft
Boyz n the Hood
JFK
Robin Hood: Prince of Thieves

Best Male Performance
Arnold Schwarzenegger – Terminator 2: Judgment Day
Kevin Costner – Robin Hood: Prince of Thieves
Robert De Niro – Cape Fear
Val Kilmer – The Doors
Robin Williams - The Fisher King

Best Female Performance
Linda Hamilton – Terminator 2: Judgment Day
Geena Davis – Thelma and Louise
Rebecca De Mornay – The Hand That Rocks the Cradle
Mary Elizabeth Mastrantonio – Robin Hood: Prince of Thieves
Julia Roberts – Dying Young

Most Desirable Male
Keanu Reeves – Point Break
Kevin Costner – Robin Hood: Prince of Thieves
Christian Slater – Kuffs
Patrick Swayze – Point Break
Jean-Claude Van Damme – Double Impact

Most Desirable Female
Linda Hamilton – Terminator 2: Judgment Day
Christina Applegate – Don't Tell Mom the Babysitter's Dead
Kim Basinger – Final Analysis
Tia Carrere – Wayne's World
Julia Roberts – Dying Young

Breakthrough Performance
Edward Furlong – Terminator 2: Judgment Day
Anna Chlumsky – My Girl
Campbell Scott – Dying Young
Ice-T – New Jack City
Kimberly Williams – Father of the Bride

Best On-Screen Duo
Dana Carvey and Mike Myers – Wayne's World
Damon Wayans and Bruce Willis – The Last Boy Scout
Anna Chlumsky and Macaulay Culkin – My Girl
Kevin Costner and Morgan Freeman – Robin Hood: Prince of Thieves
Geena Davis and Susan Sarandon – Thelma and Louise

Best Villain
Rebecca De Mornay – The Hand That Rocks the Cradle
Robert De Niro – Cape Fear
Robert Patrick – Terminator 2: Judgment Day
Alan Rickman – Robin Hood: Prince of Thieves
Wesley Snipes – New Jack City

Best Comedic Performance
Billy Crystal – City Slickers
Dana Carvey – Wayne's World
Steve Martin – Father of the Bride
Bill Murray – What About Bob?
Mike Myers – Wayne's World

Best Song from a Movie
Bryan Adams — "(Everything I Do) I Do It for You" (from Robin Hood: Prince of Thieves)
MC Hammer — "Addams Groove" (from The Addams Family)
Color Me Badd — "I Wanna Sex You Up" (from New Jack City)
Eric Clapton — "Tears in Heaven" (from Rush)
Guns N' Roses — "You Could Be Mine" (from Terminator 2: Judgment Day)

Best Kiss
Anna Chlumsky and Macaulay Culkin – My Girl
Anjelica Huston and Raúl Juliá – The Addams Family
Annette Bening and Warren Beatty – Bugsy
Juliette Lewis and Robert De Niro – Cape Fear
Priscilla Presley and Leslie Nielsen – The Naked Gun 2½: The Smell of Fear

Best Action Sequence
L.A. Freeway Scene – Terminator 2: Judgment Day
Burning Building/Escape Through Old Tunnel – Backdraft
Roof Scene – The Hard Way
Helicopter Blades Sequence – The Last Boy Scout
Second Jump from the Plane – Point Break

Best New Filmmaker Award
John Singleton – Boyz n the Hood

Lifetime Achievement Award
Jason Voorhees – Friday the 13th series

External links
  MTV Movie Awards official site
MTV Movie Awards: 1992 at the Internet Movie Database

MTV Movie & TV Awards
Mtv Movie Awards

1992 MTV Movie Awards


فابيو كيرافولو  (مواليد 5 مارس 1987 في لوكري - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى أتالانتا الإيطالي منذ 2009 في مركز المهاجم .

روابط خارجية

مراجع

مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من لوكري
رياضيون من قلورية
لاعبو أتالانتا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو بارما
لاعبو بيزا
لاعبو ريجينا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي بادوفا
لاعبو نادي بينيفينتو
لاعبو نادي تيرنانا
لاعبو نادي كريمونيسي
مواليد 1987
مواليد في لوكري
لاعبو كرة قدم من كالابريا

فابيو كيرافولو


Magasin du Nord Fashion Prize er en dansk modepris, der blev uddelt hvert år af Magasin Foundation til en upcoming modedeisgner eller mærke. Vinderen modtager 500.000 kr. og et modeshow under Copenhagen Fashion Week i februar året efter.

Historie
Prisen blev uddelt første gang under navnet Dansk Design Talent af Magasin Foundation in 2013. I 2015 fik prisen et nyt navn i samarbejde med et modemagasin og kom til at hedde Dansk Design Talent - Magasin Prisen. I 2017 blev navnet ændret til Magasin du Nord Fashion Prize.

Selection process
De nominerede udvælges af et panel bestående af danske designere og brandingspecialister. Vinderen udvælges af en international jury på baggrund af design, brand-værdi og forretningsplan.

Vindere og nominerede

Referencer

Mode
Kulturpriser fra Danmark
Etableret i 2013

Magasin du Nord Fashion Prize


Araba Sevdası, Recaizade Mahmud Ekrem'in 1896 yılında Servet-i Fünûn mecmuasında (nr. 258-291, Şubat 1311 - Eylül 1312) resimli olarak tefrika edilen sonra 1897'de kitap halinde yayımlanan yılında yayımlanan romanıdır. Eser Türk edebiyatında ilk realist roman örneği olarak kabul edilmektedir.

Romanın konusu

Bir paşa oğlu olan Bihruz Bey yarım yamalak bir öğrenim görmüş, 23-24 yaşlarında bir gençtir. Babası ölünce, annesiyle kendisine 28.000 liralık bir servet kalır. Yazları Çamlıca'da, kışları Süleymaniye'de oturur. Çalışmakta olduğu işyerine ara sıra uğrar. Bütün merakı pek zarif arabasıyla gezinti yerlerinde dolaşıp kendini göstermek, herkesten daha şık giyinmek, Türkçe cümleler arasında Fransızca sözcükler kullanmaktır. Berber, garson, terzi ve kunduracılarla Fransızca konuşur.

Bihruz Bey bir gün eğlenmek, lüks kıyafetleri, lüks asaları ve gayet pahalı olan at arabasıyla caka satmak için bir açık hava eğlence yerine (park diyebiliriz fakat giriş ücretli bahçeli havuzlu bir mekân) gitmişken yine kendisi gibi gayet lüks bir araçtan (lando) inen iki kadın görür ve birden bu kadınların birine aşık olur. Bihruz Bey aslında kadına aşık olmaktan ziyade kendi kafasındaki kadın modeline âşık olmuştur.Onu çok yüksek bir aileden zanneder, türlü türlü hülyalara kapılır. Bihruz Bey, Periveş Hanım'a önce çiçek verir, ertesi hafta da arabasına bir mektup atar. Fakat o günden sonra da kızı bir daha görmez.

Bihruz Bey'in aynı dairede birlikte çalıştığı Keşfi Bey adında bir arkadaşı vardır. Keşfi Bey yalancılığıyla ünlü bir adamdır. Bir gün, kızdan haber alamadığı için üzülen Bihruz Bey'e Periveş'in öldüğünü söyler. Delikanlı kendini büyük bir acıya kaptırır, ne yazık ki sevgilisinin mezarının nerede olduğunu bile bilmemektedir. Bu arada Bihruz Bey'in serveti de tükenmektedir.

Bir ramazan akşamı çarşıda dolaşırken Periveş'e rastlar ama onu vefat eden kadının kız kardeşi zanneder. Sonunda, karşılaştığı kadının Periveş'in kendisi olduğunu anlar. Ayrıca kadının, zannettiği gibi yüksek bir aileden gelmediğini fark eder. Periveş'le yanındaki Çengi Hanım'ın küçümseyici sözleri ve gülüşmeleri arasında hızla yanlarından uzaklaşır.

Karakterler
Bihruz Bey: Tam da dönemin burjuva gençliğinin olması gerektiği gibi Fransız kültürüne hayran züppe bir gençtir. Ona göre Türkçe kaba ve yetersiz bir dildir. Türkler kaba ve medeniyetten yoksun insanlardır.  Türkçe gerekmediği sürece konuşulmamalıdır. Ama o dönem yüksek memur ve tüccar çocuklarının genelinde olduğu gibi Fransızcaya da hakim değildir ve Türkçe Fransızca karışımı bir dil ile konuşur. Öyle ki doğru dürüst Fransızca şiir çevirisi bile yapamaz. Ayrıca Bihruz Bey mirasyedi bir gençtir ve hayatı lüks alafranga kıyafetler ısmarlamak, kır kahvelerinde ve mesire yerlerinde lüks arabasıyla gezmekten ibarettir. Yine Bihruz Bey'in diğer bir karakteristik özelliği ise istediği her şeye sahip olması ve bunun verdiği şımarıklığın pençesinde olmasıdır ki hikâyenin ana kısmı da biraz da bu konu üzerinden gelişir.

Periveş Hanım: Romanda Bihruz Bey'in âşık olduğu kadın. Bihruz Bey'in zannettiğinin tersine, ortalama bir aileden gelen, hem kendini göstermek hem de gezme amaçlı olarak sürekli mesire alanlarına gelen birisidir.

Keşfi Bey: Bihruz Bey'in Bab-ı Ali'de onunla aynı kalemde çalışan bir arkadaşı. Romanda düzenbaz ve yalancı bir kişilik olarak karşımıza çıkar.

Mösyö Pierre: Bihruz Bey'in evine gelen ve ona Fransızca öğreten paragöz eğitmen.

Valide Hanım: Bihruz Bey'in annesi.

Çengi Hanım: Periveş Hanım'ın yakın arkadaşı.

Temalar
Roman, dönemi İstanbul'unda görülen kimi cahilce davranış kalıplarını, eğlence ve zevk yaşamını anlatmaktadır. Osmanlı yenileşme hareketleri çerçevesinde Tanzimat'la birlikte Batı'ya açılan Osmanlı Devleti'nde yaşanan batılılaşma sürecinin yanlış özelliklerinin vurgulandığı yapıtta, Bihruz Bey ve onun romantik aşkı konu edilmiştir. Romanda Bihruz Bey karakterinden hareketle batılılaşmayı anlamayan tip eleştirilir. Bihruz Bey, az buçuk Fransızcasıyla berberler, kunduracılar, terziler ve garsonlarla konuşmayı, araba kullanmayı ve şık giyinip kendine bakmayı marifet bilmekte ve komik durumlara düşmektedir. Roman kahramanı Bihruz Bey, birçok yönden Ahmet Mithat Efendi'nin Felatun Bey'le Rakım Efendi adlı romanındaki Felatun Bey karakteriyle benzerlikler gösterir.

Kitap bir aşk hikâyesini anlatmakla beraber, dönemin toplumsal ve sosyal yapısını incelemekte, İstanbul'un entelektüel çevresini oluşturan Jön Türklerin ve üst tabakanın yaşantısını eleştirmektedir.

Ahmet Hamdi Tanpınar, Araba Sevdası için "Muayyen iktisadi şartlar etrafında teşekkül etmiş köksüz bir kalabalığın romanıdır" yorumunu yapmıştır.

Uyarlamalar
Roman, tiyatro yazarı Betül Odabaşı Törk tarafından 2015 yılında tiyatroya uyarlanmıştır. Ayrıca TRT tarafından hazırlanan radyo tiyatrosu bulunmaktadır.

Kaynakça

1898 yılındaki yazılan romanlar
Klasik Türk romanları
Konusu Osmanlı İmparatorluğu'nda geçen romanlar
Konusu İstanbul'da geçen romanlar

Araba Sevdası


Paris-Nice 2019 var den 77. udgave af cykelløbet Paris-Nice. Det franske etapeløb var det sjette arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2019 og blev arrangeret mellem 10. og 17. marts 2019. Den samlede vinder af løbet blev colombianske Egan Bernal fra .

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Lars Bak kørte for
 Magnus Cort kørte for
 Casper Pedersen kørte for
 Jesper Hansen kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

6. etape

7. etape

8. etape

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Startliste

Eksterne henvisninger
 Officielle hjemmeside

2019
UCI World Tour 2019

Paris-Nice 2019


El Comité Nacional de Coordinación de las Fuerzas de Cambio Democrático (en árabe: هيئة التنسيق الوطنية لقوى التغيير الديمقر, Hayyat al-Tansiq al-Wataniat Liqiwa al-Taghyir al-Dimuqrati) o Junta Nacional de Coordinación del Cambio Democrático o simplemente Comité de Coordinación Nacional es un bloque político opositor sirio presidido por Hassan Abdel Azim, que consiste en alrededor del 13 organizaciones políticas de izquierda.

El Comité, junto con el Consejo Nacional Sirio, son las dos principales facciones de la oposición al gobierno de Bashar al-Assad. El Comité de Coordinación considera que la solución es convencer al gobierno sirio de la necesidad de cambio y diálogo con la oposición, y espera resolver la crisis actual a través del diálogo, a fin de lograr «una transición segura y pacífica de un estado de despotismo a la democracia».

Fundación
El Comité de Coordinación se formó en un congreso en Damasco en el año 2011. Reúne a la mayoría de los partidos políticos de la Agrupación Nacional Democrática, anteriormente principal coalición de oposición secular de Siria.

Tiene una membresía generalmente laica, aunque no de forma exclusiva. La mayoría de las organizaciones miembros tienen un perfil de izquierda, mientras que algunos también son fuertemente nacionalistas árabes o nacionalistas kurdos.

El bloque se describe a veces como una tendencia política más moderada en su estrategia política, diferente de la postura opositora que tiene el Consejo Nacional Sirio, pero sí exigen el desmantelamiento del actual gobierno y la destitución de Bashar al-Assad del cargo de presidente.

En general, se opone firmemente a la intervención extranjera. Esto ha llevado a los conflictos persistentes con el Consejo Nacional Sirio, que es visto como más acogedor de la intervención occidental y que incluye algunos miembros que abiertamente llaman a una intervención militar occidental. Por otro lado, el Comité de Coordinación ha indicado que apoya algún tipo de intervención pan-árabe para resolver la crisis.

Con sede en Damasco, es presidido por el abogado Hassan Abdul Azim, quien es también el portavoz de la Agrupación Nacional Democrática y el presidente de la Unión Árabe Socialista Democrática, un partido nasserista de oposición prohibido.

El portavoz del Comité de Coordinación en el extranjero es Haitham Manna, un autor con sede en París y activista de derechos humanos, que también es portavoz de la Comisión Árabe de Derechos Humanos (CADH).

Partidos componentes
Unión Árabe Socialista Democrática
Partido Árabe Revolucionario Obrero
Partido Laborista Comunista
Movimiento Socialista Árabe
Partido Popular Democrático Sirio
Juntos por una Siria Libre y Democrática
Partido de la Unión Democrática
Asamblea de Izquierda Marxista
Partido Baath Árabe Socialista Democrático

Véase también
 Política de Siria

Referencias

Enlaces externos
Sitio oficial
Dr. Sitio personal de Haitham Manna

Organizaciones de la guerra civil siria
Organizaciones fundadas en 2011


سيرته

لاعب كرة قدم سعودي، يلعب لنادي الشباب منذ موسم 2000 / 2001

شارك مع المنتخب السعودي للناشئين والشباب والأول ويعد من أمهر لاعبي كرة القدم في السعودية لولا أن بنيته الجسدية ذات القامة القصيرة والنحيلة شكّلت له كابوسا واقعيا مع الإصابات والاحتكاكات مع المدافعين، فكانت حياته الكروية قصيرة.
 ساهم في تأهيل المنتخب السعودي للشباب إلى نهائيات كأس العالم مع زميله اللاعب عيسى المحياني كثنائي هجومي بارز.
 حقق هدفًا مثاليا في مرمى منتخب ساحل العاج أو المكسيك في نهائيات كأس العالم للشباب 2003 التي أقيمت في الإمارات.
 مارس 2011	إعارة	الشباب - السعودية	- اولسان -الكوري
 يونيو 2011 انتقال الشباب -السعودية - الرائد - السعودية

قصته مع الإصابات

يعتبر ناجي من المهاجمين ذوي الحظ السيء, حيث أنه من النادر أن تجده أساسياً وذلك بسبب كثرة إصاباته القوية، ولعل أبرز إصابة تعرّض لها هي الإصابة من رضا تكر.

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في كوريا الجنوبية
لاعبو كرة قدم رجالية سعوديون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو دوري الدرجة الأولى السعودي
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو دوري كوريا الجنوبية لكرة القدم
لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو كرة قدم سعوديون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في كوريا الجنوبية
رياضيون سعوديون مغتربون في كوريا الجنوبية
لاعبو نادي أولسان هيونداي
لاعبو نادي الرائد
لاعبو نادي الرياض
لاعبو نادي الشباب (السعودية)
مواليد 1402 هـ
مواليد 1982
مواليد في السعودية

ناجي مجرشي


An Porpax gigantea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Deori. An Porpax gigantea in nahilalakip ha genus nga Porpax, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Porpax (Orchidaceae)

Porpax gigantea


Kristian Riis kan henvise til flere personer:
 Kristian Riis (fodboldspiller) (født 1997) – dansk fodboldspiller
 Kristian Riis (guitarist) (født 1975) - dansk guitarist for Nephew
 Kristian Riis (sangpædagog) - dansk sangpædagog

Kristian Riis


NGC 6648 je dvojna zvijezda u zviježđu Zmaju.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6648
  Auke Slotegraaf: NGC 6648 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6600 - 6649

6648

NGC 6648


Lu Su (172–217), courtesy name Zijing, was a Chinese military general and politician serving under the warlord Sun Quan during the late Eastern Han dynasty. In the year 200, when Sun Quan had just taken over the reins of power, his adviser Zhou Yu recommended Lu Su as a talent to Sun Quan. As one of Sun Quan's most important advisers in the warlord's early career, Lu Su is best known for making some significant contributions. Firstly, in 200 he drafted a long-term strategy for Sun Quan's power bloc to emerge as one of three major contending powers in China – a plan similar to Zhuge Liang's Longzhong Plan, which was proposed about seven years later. Secondly, before the Battle of Red Cliffs in late 208, he was the first person to persuade Sun Quan to ally with Liu Bei against Cao Cao. Thirdly, he succeeded Zhou Yu as the frontline commander of Sun Quan's forces in 210 after Zhou's death and maintained the Sun–Liu alliance. Fourthly, in 215, he represented Sun Quan at the negotiations with Liu Bei's general Guan Yu during the Sun–Liu territorial dispute over Jing Province.

Early life
Lu Su was from Dongcheng County (), Linhuai Commandery (), which is located southeast of present-day Dingyuan County, Anhui. He lost his father not long after he was born, so he lived with his grandmother. Lu Su was very generous with his family's wealth as he used it to help the needy. Wei Zhao's Book of Wu () described Lu Su as having a stalwart and extraordinary appearance. He had great ambitions since he was young and was very fond of strategy.

Towards the end of the Eastern Han dynasty, when chaos broke out throughout China due to the Yellow Turban Rebellion and Dong Zhuo's tyranny, Lu Su sold his family's lands and properties and used the money to help the poor. He also spent his time associating with other reputable and talented persons. He was well-loved by his fellow townsfolk.

The Book of Wu gave another account of Lu Su's life during that chaotic period. Apart from practising sword-fighting, horse-riding and archery, he also hired a group of young men as his retainers, and provided them with clothing and food. They often went to the hills to hunt and practise military arts. The elders of the clan remarked: "We got this wild boy because the Lu clan is in decline!"

Moving to Jiangdong
Around 196, when Zhou Yu was nominally serving as the Chief () of Juchao County under the warlord Yuan Shu, he wanted to leave Yuan Shu and travel east to the Jiangdong (or Wu) region to join Sun Ce, who had recently conquered some territories in Jiangdong over the past few years. Along the way, Zhou Yu and his militia, numbering a few hundred men, visited Lu Su and requested for supplies. At the time, Lu Su owned two large granaries, each capable of storing 3,000 hu of grain. He pointed at one granary and gave it to Zhou Yu. Realising that Lu Su was no ordinary person, Zhou Yu thanked and befriended him. The third-century historian Chen Shou compared their friendship to that of Gongsun Qiao and Ji Zha () during the Spring and Autumn period. The Chinese idiom "pointing at a granary and presenting it" (), which means to generously provide aid to someone, originated from this anecdote.

When Yuan Shu heard of Lu Su's fame, he wanted to recruit him to serve as the Chief of Dongcheng County (東城縣; present-day Suining County, Jiangsu). However, Lu Su refused because he saw that Yuan Shu's administration was ill-disciplined and predicted that Yuan Shu would ultimately meet his downfall. He told his followers, "The central government has collapsed. Robbers and bandits are rampant. The areas around the Huai and Si rivers are no longer safe. I heard the lands in Jiangdong are fertile and they have a prosperous population and powerful armed forces. We can take shelter there. Are you willing to accompany me to that paradise and wait until stability is restored in central China?" They unanimously agreed to follow him.

Lu Su led his followers and some civilians southward to Juchao County to join Zhou Yu. He ordered able-bodied young men to guard the rear while the others continued moving forward. The local authorities sent some armed horsemen to stop Lu Su and his followers from leaving. When the riders caught up with them, Lu Su turned back and said, "All of you are capable men, so you should understand what's going on. The Empire is now in a state of chaos. While you won't be rewarded for your efforts (even if you manage to stop us), you will also not be punished for failing to stop us. Do you really want to force us to fight?" He then placed a shield upright on the ground and fired an arrow at it. The arrow pierced through the shield. The horsemen realised that they could not stop Lu Su so they gave up and left. Lu Su and his followers then crossed the Yangtze River with Zhou Yu and arrived in Jiangdong, where they met Sun Ce, who also saw great potential in Lu Su.

In Jiangdong, Lu Su lived in Qu'e County (曲阿縣; in present-day Danyang, Jiangsu) for some time before making a short trip back to Dongcheng County later to attend his grandmother's funeral.

Nearly leaving Jiangdong
Liu Ye, a friend of Lu Su, once wrote a letter to him: "Warlords and heroes have emerged all over the Empire. I believe the time has come for me to put my talents to good use. I am in a rush to fetch my mother but I will be stopping at Dongcheng County for a while. I heard that recently there is one Zheng Bao (鄭寶) who has rallied thousands of followers in Chaohu and gained control over some very fertile lands. Many people in Lujiang Commandery are planning to join him – including myself. As of now, he is still gathering followers. You should act fast and not miss this opportunity." Lu Su agreed with what Liu Ye told him. After his grandmother's funeral, Lu Su returned to Qu'e County and planned to leave Jiangdong and head north to join Zheng Bao. However, after he found out that Zhou Yu had fetched his mother to Wu Commandery (around present-day Suzhou, Jiangsu), he gave up his plan to leave Jiangdong and headed to Wu Commandery to meet Zhou Yu.

In 200, after Sun Ce was assassinated, his younger brother Sun Quan succeeded him as the warlord controlling the Jiangdong territories. When Lu Su arrived in Wu Commandery, Zhou Yu told him, "In the past, Ma Yuan once told Emperor Guangwu, 'In this era, not only do lords choose their subjects; subjects also choose the lords they wish to serve.' The new lord [Sun Quan] welcomes and respects persons of virtue and talent. He has recruited many extraordinary people. Besides, I also heard a saying that in the past, philosophers predicted that the successor to the Liu clan's empire [the Han dynasty] will rise in the southeast. As you can see, these events are already in motion. This is the time for heroes to rise up and showcase their talents and abilities, and contribute to the construction of a new empire to receive the Mandate of Heaven. Having said this, I don't think you need to take Liu Ye's words to heart." Lu Su heeded Zhou Yu's advice and remained in Jiangdong.

The historian Chen Shou, who wrote Lu Su's biography, believed that Zhou Yu recommended Lu Su to Sun Quan because he knew that his lord needed to widely recruit more of such talents to accomplish his goal of building up his power bloc. Therefore, he could not afford to let Lu Su leave with Liu Ye.

Drafting a plan for Sun Quan
Sun Quan immediately summoned Lu Su to meet him, and was pleased to see Lu Su. When the other guests were leaving after the meeting, Lu Su also took his leave but Sun Quan called him back. They shared a table and had a private conversation over drinks. Sun Quan asked, "The Han dynasty is in decline and there is turmoil everywhere. I have inherited the work of my father and elder brother, and I intend to make achievements like those of Duke Huan of Qi and Duke Wen of Jin. I am honoured to have your noble patronage. What advice do you have for me?" Lu Su replied:  Sun Quan replied, "Now, I am doing my best to support the Han dynasty. What you said can't be achieved."

Zhang Zhao, a senior adviser to Sun Quan, felt that Lu Su was not humble enough so he often spoke ill of Lu Su in front of their lord. Pointing out that Lu Su was too young and neglectful, Zhang Zhao advised Sun Quan to refrain from entrusting Lu Su with important responsibilities. However, Sun Quan ignored Zhang Zhao and continued to treat Lu Su respectfully and regard him highly. He gave new clothes and curtains to Lu Su's mother and restored Lu Su's family to their prior status as a wealthy family.

Formation of the Sun–Liu alliance
When Liu Biao died in 208, his younger son Liu Cong succeeded him as the Governor of Jing Province (covering present-day Hubei and Hunan). Upon receiving news of Liu Biao's death, Lu Su told Sun Quan,  Sun Quan then sent Lu Su as his representative to Jing Province.

When Lu Su reached Xiakou (夏口; present-day Hankou, Hubei), he heard that Cao Cao and his forces were advancing towards Jing Province so he travelled day and night in the hope of reaching Xiangyang (Jing Province's capital) in the shortest time possible. When he arrived at Nan Commandery (南郡; around present-day Jingzhou, Hubei), he received news that Liu Cong had already surrendered to Cao Cao, and that Jing Province was now under Cao Cao's control. At the same time, Liu Bei had been defeated at the Battle of Changban and was trying to cross the Yangtze and head further south. Lu Su met Liu Bei at Changban (長阪; in present-day Dangyang, Hubei), where he conveyed Sun Quan's intentions to Liu Bei and pointed out that Jiangdong was very stable. Liu Bei was delighted. Lu Su also met and befriended Liu Bei's adviser Zhuge Liang; he told Zhuge Liang that he was a friend of Zhuge Jin, Zhuge Liang's elder brother. Liu Bei moved to Xiakou, where he instructed Zhuge Liang to follow Lu Su to meet Sun Quan and discuss the formation of a Sun–Liu alliance against Cao Cao.

Contradiction
Pei Songzhi, who annotated Lu Su's biography, argued that Lu Su was actually the first person to propose forming a Sun–Liu alliance against Cao Cao. When Lu Su told Zhuge Liang that he was Zhuge Jin's friend, Zhuge Liang would probably have already heard of Lu Su but had yet to meet him in person. Pei Songzhi pointed out that Zhuge Liang's biography in the Shu Shu (蜀書; Book of Shu) recorded: "Zhuge Liang persuaded Sun Quan with his argument on forming an alliance. Sun Quan was very pleased." Going by the Shu Shu account, the first person who suggested the Sun–Liu alliance should be Zhuge Liang instead of Lu Su. Pei Songzhi commented that the historians in Eastern Wu and Shu Han gave conflicting accounts on who was the first person who conceived the idea of the Sun–Liu alliance because they wanted their respective states to claim that credit. Pei Songzhi also remarked that this was one of the flaws in the Sanguozhi because the author Chen Shou wrote both Lu Su and Zhuge Liang's biographies but the two biographies contradict each other on this point.

Urging Sun Quan to resist Cao Cao
In late 208, when Sun Quan received news that Cao Cao was planning to lead his forces across the Yangtze to invade Jiangdong, he discussed with his subjects on how to deal with Cao Cao. Everyone present at the meeting advised Sun Quan to surrender and welcome Cao Cao; only Lu Su remained silent. When Sun Quan left the meeting for a change of clothes, Lu Su hurriedly left his seat and followed his lord. Sun Quan sensed that Lu Su had something to say so he held Lu Su's hand and asked him, "What do you want to tell me?" Lu Su replied,  Sun Quan sighed, "I am very disappointed with those gentlemen. Your thoughts are exactly the same as mine. That's why I say you are Heaven's gift to me."

Alternative accounts
The Wei Shu (魏書; Book of Wei) and the Jiuzhou Chunqiu () gave different accounts on how Lu Su urged Sun Quan to go to war with Cao Cao. They recorded that Lu Su attempted to use reverse psychology to persuade Sun Quan by saying, "Cao Cao is truly a formidable foe. He has engulfed Yuan Shao's territories and his forces are very powerful. If he uses the might of a victorious army to invade a weak and chaotic state, he'll definitely win. Why don't we dispatch our troops to assist him, while you send your family to Ye (Cao Cao's base in northern China)? If not, we'll be in danger." When a furious Sun Quan wanted to execute Lu Su, the latter said, "We are in dire straits. Since you have other plans, why don't you assist Liu Bei instead of executing me?" Sun Quan agreed with Lu Su's idea, so he ordered Zhou Yu to lead his forces to help Liu Bei.

The fourth-century historian Sun Sheng commented that both Wei Zhao's Book of Wu and the Jiang Biao Zhuan () recorded that Lu Su urged Sun Quan to resist Cao Cao and build his own empire. When Liu Biao died, Lu Su advised Sun Quan to observe the developments. There was no mention of Lu Su using reverse psychology to persuade Sun Quan to go to war with Cao Cao. Sun Sheng pointed out that there were many others among Sun Quan's subjects who urged their lord to surrender, so it made no sense for Sun Quan to single out Lu Su. He concluded that the accounts on Lu Su's use of reverse psychology are absurd and unreliable.

Battle of Red Cliffs
At the time, Zhou Yu was in Poyang County so Lu Su advised Sun Quan to quickly summon Zhou Yu back to discuss their plans on how to counter Cao Cao's impending invasion. When Zhou Yu returned, he also urged Sun Quan to resist Cao Cao. This resulted in Sun Quan arriving at his final decision to go to war with Cao Cao. Sun Quan put Zhou Yu in command of his military forces and appointed Lu Su as Colonel Who Praises the Army () to assist Zhou Yu in formulating the battle plan.

In the winter of 208, the allied forces of Sun Quan and Liu Bei defeated Cao Cao's forces at the decisive Battle of Red Cliffs. When Lu Su returned after the battle, Sun Quan hosted a grand reception for him and said: "Zijing, I dismounted from my horse and received you on foot. Is this enough to illuminate your glory?" Lu Su replied: "No." All the others present at the scene were startled by Lu Su's response. After taking his seat, Lu Su raised his horsewhip and said: "I hope that our lord will spread his might and virtues throughout the Four Seas, expand his territories to cover the Nine Provinces, and successfully build an empire. When he has achieved that and he comes to receive me on a carriage, I will be the first to feel honoured." Sun Quan clapped his hands and laughed.

Handing over Jing Province to Liu Bei
In 210, Liu Bei travelled to Jing (京; present-day Zhenjiang, Jiangsu) to meet Sun Quan and request for the governorship of Jing Province. Only Lu Su advised Sun Quan to "lend" Jing Province to Liu Bei so as to strengthen the Sun-Liu alliance against Cao Cao.

At the time, Lü Fan urged Sun Quan to hold Liu Bei hostage in Jiangdong and prevent him from returning to Jing Province. However, Lu Su objected: "No. My lord, you may have received the blessings of Heaven, but Cao Cao is still a foe to be reckoned with. As we have recently taken control of Jing Province, we haven't earned the trust and support of its people yet. It's better to 'lend' it to Liu Bei and let him help us pacify the area. The best strategy to adopt now is to create more enemies for Cao Cao and less enemies for ourselves." Sun Quan agreed with Lu Su.

Cao Cao was writing when he received news that Sun Quan had "lent" Jing Province to Liu Bei. He dropped his brush upon hearing that.

Succeeding Zhou Yu
In 210, when Zhou Yu became critically ill, he wrote to Sun Quan:

The Jiang Biao Zhuan () provided a longer, but generally similar, account of Zhou Yu's message to Sun Quan before his death. Zhou Yu wrote:

After Zhou Yu's death, Lu Su was appointed as Colonel of Vehement Martial Might () and succeeded Zhou Yu. He took charge of the 4,000 troops and the four counties which used to be under Zhou Yu's control. Cheng Pu succeeded Zhou Yu as the Grand Administrator () of Nan Commandery (南郡; around present-day Jingzhou, Hubei). Lu Su was at Jiangling County initially, so he moved to Lukou (陸口; in present-day Jiayu County, Hubei) and garrisoned there. Lu Su governed with justice and benevolence, and the number of troops under his command increased to over 10,000. He was subsequently promoted to Lieutenant-General () and appointed as the Administrator of Hanchang Commandery (漢昌郡; around present-day Pingjiang County, Hunan).

In 214, Lu Su accompanied Sun Quan on a campaign at Wan County (皖縣; present-day Qianshan County, Anhui), a garrison under Cao Cao's control. After Sun Quan's forces emerged victorious, Lu Su was reassigned as General Who Crosses the River ().

Sun–Liu territorial dispute

Background
Before Zhou Yu died, he, along with Gan Ning and others, had constantly urged Sun Quan to seize Yi Province (covering present-day Sichuan and Chongqing) from its governor, Liu Zhang. However, Zhou Yu died of illness while making preparations for an invasion of Yi Province. When Sun Quan asked Liu Bei for his opinion, Liu Bei, who secretly had the intention of seizing Yi Province for himself, lied to Sun Quan: "Liu Zhang and I are members of the imperial clan, so we should strive to uphold the Han dynasty with the aid of our ancestors' blessings. Now, when I heard that Liu Zhang has offended his neighbours, I feel afraid and don't dare to probe further. I hope you can show leniency towards him. If you don't, I will retire and return to the countryside." Liu Bei revealed his true intentions later when he attacked Liu Zhang himself and eventually seized control of Yi Province. During the campaign against Liu Zhang, Liu Bei left his general Guan Yu behind to guard Jing Province in his absence. When Sun Quan heard about Liu Bei's takeover of Yi Province, he angrily remarked: "This cunning barbarian dares to trick me!"

At the same time, tensions were rising at the Sun–Liu border in Jing Province as both sides became more suspicious of each other. Lu Su tried to reduce the tensions by being friendly towards Liu Bei's side. After Liu Bei took over Yi Province, Sun Quan asked him to return three commanderies in southern Jing Province – Changsha (), Lingling (零陵; around present-day Yongzhou, Hunan) and Guiyang (桂陽; around present-day Chenzhou, Hunan) – but Liu Bei refused. Sun Quan then ordered his general Lü Meng to lead his forces to seize the three commanderies by force. When Liu Bei found out, he returned to Gong'an County and sent Guan Yu to lead an army to stop Lü Meng.

Negotiations
At Yiyang, Lu Su invited Guan Yu to attend a meeting to discuss the dispute. During the negotiations, both sides stationed their soldiers more than 100 paces away from the meeting area and the officers present at the talks were each armed with only a blade weapon. Lu Su told Guan Yu:  Before Lu Su could finish what he was saying, an unnamed person interrupted him and said: "Whoever has the ability to govern the land shall have control over it. Isn't it so?" Lu Su angrily rebuked that person in a firm and stern tone. Guan Yu drew his sword, stood up and said, "This is a state-level problem. We can't hope to understand it." He left after that.

Wu Shu account
Wei Zhao's Book of Wu provided more details on the meeting. Prior to the talks, Lu Su's subordinates feared that Guan Yu would try to harm Lu Su, so they advised Lu Su against attending the meeting. However, Lu Su replied: "It's better for us to settle this issue in a peaceful manner. Liu Bei may have acted against our lord's interests, but we haven't agreed on who is right and who is wrong. Do you think Guan Yu will dare to do something as rash as killing me at this point in time?"

Lu Su then met Guan Yu, who told him:

Lu Su replied:  Guan Yu did not respond to what Lu Su said.

Liu Bei eventually agreed to divide Jing Province between his and Sun Quan's domains along the Xiang River. Both sides withdrew their forces.

Death
Lu Su died at the age of 46 (by East Asian age reckoning) in 217. Sun Quan mourned his death and attended his funeral. Zhuge Liang also held a memorial service for Lu Su.

Descendants
Lu Su's son, Lu Shu () (217 - 274), was born physically strong. Zhang Cheng once remarked that Lu Shu would become very outstanding in the future. Between 258 and 264, during the reign of Sun Xiu, Lu Shu served as General of Illustrious Martial Might () and Area Commander () of Wuchang, and was named as a Marquis of a Chief Village (). Between 269 and 271, during the reign of Sun Xiu's successor, Sun Hao, Lu Shu was reassigned as the Area Commander of Xiakou (). Lu Shu was known for being very disciplined and competent in his duties. He died in 274.

Lu Shu's son, Lu Mu (), inherited his father's marquis title and military post.

Appraisal
Wei Zhao's Book of Wu () described Lu Su as follows: Lu Su was a strict person who rarely indulged in material pleasures, led a frugal life, and had no interest in common hobbies. He maintained good military discipline and executed orders without fail. Even when he was in the army, he was often seen reading books. He was proficient in arguing and writing. He could think far and possessed an exemplary sense of judgment. He was the best after Zhou Yu.

Sun Quan once told Lü Meng:

In May 229, when Sun Quan was attending a ceremony to declare himself emperor and establish the state of Eastern Wu, he told his subjects: "In the past, Lu Zijing often spoke about what is happening now. Indeed, he had good foresight."

In Romance of the Three Kingdoms

Lu Su appeared as a character in the 14th-century historical novel Romance of the Three Kingdoms, which romanticises the historical events before and during the Three Kingdoms period. In the novel, Lu Su's role is significantly downplayed as compared to his historical counterpart, such that he is mainly used as a foil between Zhuge Liang and Zhou Yu to highlight their intelligence, especially for the former. He is also used to add minor comic relief to the rivalry between Zhuge Liang and Zhou Yu, particularly in the events leading to the Battle of Red Cliffs. Besides, he is also portrayed as an honest and sententious man who is often easily cheated and taken advantage of, resulting in his maladroit handling of the territorial dispute over Jing Province between Liu Bei and Sun Quan.

In popular culture

Lu Su was first introduced as a playable character in the eighth instalment of Koei's Dynasty Warriors video game series and Warriors Orochi 4. He also appears in Koei's strategy game series Romance of the Three Kingdoms.

See also
 Lists of people of the Three Kingdoms

Notes

References
 Citations from the Sanguozhi

 Citations from the Sanguozhi zhu

 Other citations

 Chen, Shou (3rd century). Records of the Three Kingdoms (Sanguozhi).

 Luo, Guanzhong (14th century). Romance of the Three Kingdoms (Sanguo Yanyi).
 Pei, Songzhi (5th century). Annotations to Records of the Three Kingdoms (Sanguozhi zhu).

172 births
217 deaths
Generals under Sun Quan
Politicians from Chuzhou
Political office-holders in Hunan

Lu Su


الجمعية التونسية للمحامين الشبان، تأسست عام 1970 وحصلت على تأشيرة العمل القانوني في 7 ماي/أيار من نفس السنة.

أهدافها
من بين ما تهدف إليه الجمعية ما يلي:
 دراسة مشاكل المحامين الشبان والسعي إلى حلها.
 المساهمة في تطوير مهنة المحاماة واحترام القواعد المهنية.

أعضاؤها
الجمعية التونسية للمحامين الشبان مفتوحة أمام كل المحامين التونسيين الذين لا تتجاوز أعمارهم 45 سنة، حيث يقبلون كأعضاء عاملين، أما من تجاوز تلك السن فيقبلون كأعضاء شرفيين. وتعد الجمعية حاليا أكثر من ألفي عضو.

هيئتها
 تقود الجمعية هيئة مديرة تنتخب أعضاءها الجلسة العامة التي تنعقد كل سنتين، وتتركب الهيئة المديرة من 9 أعضاء اثنان على الأقل من بينهم يمثلون المحامين الشبان بصفاقس وسوسة. وهي تتركب من رئيس وكاتب وعام وأمين مال. وتجتمع قانونيا مرة كل شهر.
 في مؤتمريها الأخيرين الذين انعقدا سنة 2006 وفي مارس/آذار 2008، سيطر على أغلب مقاعد الهيئة المديرة محامون مدعمون من قبل التجمع الدستوري الديمقراطي الحاكم.

أندية وجمعيات
منظمات مقرها في تونس
محامون تونسيون

الجمعية التونسية للمحامين الشبان


Hatmanatul (în ), sau Statul Ucrainean (, Ukraiinska derjava) a fost numele statului ucrainean pe parcursul a opt luni din anul 1918. Stabilit printr-o lovitură de stat care a avut sprijinul Puterilor Centrale la , el a pus capăt guvernului Radei Centrale, și a înlocuit Republica Populară Ucraineană, care a fost desființată. Puterea politică, protejată de forțele de ocupație, era concentrată în mâinile hatmanului , care avea puteri dictatoriale. Statul a dispărut pe 14 decembrie în același an după restaurarea republicii populare cu noul .

Deoarece Rada Centrală s-a dovedit incapabilă să impună ordinea și să pună capăt haosului ce cuprinsese Ucraina în primăvara anului 1918, ea a pierdut repede încrederea claselor sociale celor mai favorizate. De asemenea, ea a pierdut și încrederea Puterilor Centrale. Principalul interes al acestora stătea în obținerea de produse alimentare, iar Rada s-a dovedit incapabilă să livreze cantitățile necesare. Răsturnarea Radei și crearea Hatmanatului a fost rezultatul incapacității Germaniei de a exploata resursele țării prin alte mijloace. Chiar dacă ambele guverne depindeau de sprijinul Germaniei, Rada era independentă și mai populară decât succesorul său, deși mai puțin eficientă în administrarea teritoriului.

În practică stat satelit al Germaniei, Hatmanatul a servit pentru exploatarea resurselor agricole ucrainene în folosul Puterilor Centrale. Rechizițiile noului guvern și ale aliaților săi au dus la răscoale țărănești și la ample revolte soldate cu cel puțin nouăsprezece mii de morți primăvara și vara și la privarea ocupanților de controlul asupra unor părți din regiune. Neputând satisface nici cererile populare de reformă socio-economică și nici pe intelectualii naționaliști, Skoropadski a impus revenirea la ordinea prerevoluționară.

Nu a reușit să-și extindă sprijinul forțelor sale armate suficient de mult pentru a rămâne la putere după retragerea Puterilor Centrale la sfârșitul anului 1918. În decembrie 1918, naționaliștii de stânga, care controlau Rada, l-au demis și au restabilit republica sub forma .

Proclamarea noului regim

Datorită faptului că Rada Centrală s-a dovedit incapabilă să impună ordinea și să pună capăt haosului în care se zbătea Ucraina în primăvara anului 1918, administrația a pierdut repede încrederea claselor sociale mai favorizate, printre care se numărau proprietari de terenuri, oameni de afaceri, fermieri mai înstăriți, industriași și oficiali de rang înalt — aproximativ 20% din populație. De asemenea, Republica Populară Ucraineană a pierdut încrederea Imperiului German și a Austro-Ungariei, care, în temeiul tratatului de la Brest-Litovsk, și-au menținut reprezentare politică și militară pe teritoriul ucrainean. Principalul interes al imperiilor în raport cu această țară consta în obținerea de alimente, pe care Rada nu le-a putut furniza în cantitățile sperate.

În aceste condiții, în aprilie 1918, moșierii ucraineni au organizat o  pentru a înlocui Rada cu un guvern conservator prezidat de generalul , unul dintre marii moșieri din regiune. Pregătirile independente ale armatei au făcut loc în scurt timp unei strânse colaborări cu autoritățile ocupante, care doreau să se descotorosească de Radă. Planurile au fost puse la cale de reprezentanții germani, cu acordul pasiv al austro-ungarilor. Skoropadski era un militar cu idei polítice conservatoare, care, după ieșirea Rusiei din , fusese comandant al primului  al  care s-a "ucrainizat" în urma păcii cu germanii și ulterior a devenit  al "cazacilor liberi". Lovitura de stat s-a desfășurat printr-o proclamație în Congresul Ligii Moșierilor — întrunit la Kiev cu circa șase mii de delegați — care cerea încetarea oricărui experiment social și alegerea lui Skoropadski în funcția de hatman.

 s-au opus loviturii de stat, dar s-au dizolvat după ce inamicii lor au triumfat și au preluat controlul asupra capitalei. Rezistența redusă a Radei a făcut inutilă intervenția Germaniei în lovitura de stat, în ciuda dispoziției acesteia de a-l sprijini pe Skoropadski în caz de nevoie.

Aprobată de către cele mai înalte autorități civile și militare germane, lovitura de stat a produs satisfacție în rândul înaltului comandament al frontului ucrainean, și ușurarea reprezentanților diplomatici. Schimbarea de guvern a crescut influența germană în politica ucraineană, în special a militarilor. Recunoașterea oficială a lui Skoropadski a venit însă târziu, pe 2 iunie.
Republica Populară Ucraineană a proclamat Statul Ucrainean (Ukrainska Derjava), cunoscut și sub numele de "Hatmanatul".

Activitatea guvernului

Primele măsuri ale guvernului
Skoropadski a desființat Rada și a anulat legile și reformele acesteia. Una dintre primele măsuri ale guvernului său a fost restaurarea proprietății private și a economiei de piață. După cum se exprima documentul Garanțiile pentru tot poporul ucrainean:

Grevele au fost interzise și s-a restaurat cenzura. Skoropadski a instaurat, în practică, o dictatură. În aceeași zi în care a fost numit hatman de către Congresul Moșierilor și după ce a abolit Rada și Rada Mică și după ce a demis miniștrii, a promis adoptarea unei noi legi electorale după care să se aleagă un nou parlament ucrainean. Până la întrunirea acestuia, a decretat înființarea unui guvern provizoriu sub forma unei dictaturi în care a concentrat toată puterea guvernamentală în mâinile sale. Ca hatman, el avea puterea de a numi și demite miniștrii, de a dirija politica externă, de a anula orice lege și de a comanda forțele armate. Putea adopta orice lege și era și autoritate supremă a țării. S-a proclamat libertatea expresiei și a asocierii "în limitele legii", precum și cea a religiei, deși creștinismul ortodox a fost proclamat principală religie a statului. La 3 iulie, s-a aprobat legea cetățeniei, bazată pe reședință, și nu pe limba vorbită de o persoană, spre deosebire de propunerile Radei; toți cei care locuiau pe teritoriul Hatmanatului primeau cetățenie dacă nu o refuzau explicit.

Formarea guvernului și restaurarea administrației
La început, Skoropadski a avut dificultăți în a forma un nou guvern din cauza refuzului socialiștilor, inclusiv al celor mai moderați, de a participa la cabinet dacă nu sunt îndeplinite unele condiții pe care hatmanul și germanii refuzau să le accepte. Germanii și-au declarat în mod clar opoziția față de revenirea în guvern a celui mai mare partid ucrainean și a socialist-revoluționarilor. În cele din urmă, Skoropadski și-a format un guvern condus de un moșier, fără participarea socialiștilor, cu un număr mare de  — șapte, care s-au hotărât să renunțe pe moment la aversiunea față de Germania pentru a-i strivi pe  cu ajutorul acesteia — și fundamental pro-rus și ostil naționalismului ucrainean. Era lipsit de personalități naționaliste, dar avea, în schimb, administratori capabili. Germanii au recunoscut în practică noul guvern aproape imediat.

Revenirea la putere a vechii elite prerevoluționare, printre care se numărau funcționari țariști și moșieri, precum și ofițeri de armată și industriași, a facilitat restaurarea administrației, care a câștigat în eficacitate. Ministerele au redevenit funcționale datorită revenirii birocraților veterani și administrației locale și provinciale în mâinile moșierilor și funcționarilor țariști, numiți acum comisari ai noului guvern. S-a înființat și un corp de poliție, care a atras în rândurile sale mulți ofițeri țariști.

Skoropadski a încercat să înlocuiască conceptul cultural de Ucraina, al naționaliștilor ucraineni, cu unul teritorial: nu era ucrainean doar cine știa limba, ci și oricine locuia pe teritoriul Statului și îi era credincios. Această noutate a fost însă primită cu răceală de către naționaliști, care îi considerau pe hatman și pe susținătorii lui niște simpli naționaliști ruși, și monarhiști reacționari.

Dintre diferitele guverne care au controlat teritoriul între 1917 și 1920, hatmanatul a fost cel care a avut cel mai mult succes în politica externă — stabilind relații diplomatice cu alte țări culturală și de educație. A înființat o sută cincizeci de instituții de învățământ secundar în limba ucraineană și două universități și a extins studiile naționale ucrainene limba, literatura și istoria — în cele trei deja existente. De asemenea, el a înființat o academie de științe și alta de arte plastice, biblioteca națională, arhivele statului și alte instituții culturale, care au supraviețuit mandatului său.

Supunerea față de Puterile Centrale
Triumful lui Skoropadski a permis germanilor să-și exercite controlul asupra politicii ucrainiene și asupra țării, transformându-se deschis în putere ocupantă, subminând autoritatea guvernului. Numirile făcute de Skoropadski trebuiau aprobate de germani. În aceeași zi în care s-a format guvernul, germanii au interzis grevele și au impus pedeapsa cu moartea pentru greviști și sabotori. Obiectivul lor era exploatarea economică a țării în folosul lor. În nota informativă trimisă la Berlin la 19 mai, ambasadorul german indica:

Skoropadski a acceptat să mențină independența față de Rusia, asigurând o strânsă colaborare politică și economică cu Puterile Centrale, acceptând, printre alte condiții, autoritatea tribunalelor militare germane pentru cazurile care îi afectau pe aceștia, dizolvând comisiile create de către Rada pentru  și punând unitățile militare sub controlul Puterilor. Principalii comandanți militari germani au recomandat însă la începutul lunii mai să se renunțe la recunoașterea independenței Ucrainei, având în vedere ostilitatea populației față de trupele germane, și să se impună un guvern militar de ocupație. Numai opoziția reprezentanților civili a forțat armata să renunțe la idee și să continue să-l susțină pe hatman.

Germania a jucat un rol esențial în Ucraina pe toată durata perioadei hatmanatului. Chiar și la începutul lunii noiembrie, când înfrângerea acestora în Primul Război Mondial era iminentă, autoritățile germane au decis să-și mențină prezența militară în țară, cu acordul Antantei, la cererea hatmanului adresată învingătorilor, cel puțin până când își va putea extinde propria armată.

Politica economică
Guvernul a primit susținerea puternică a moșierilor, care au aprobat ocupația și au format expediții pentru a recupera pământurile care le fuseseră confiscate. Planurile hatmanului de a-i înlocui pe latifundiari cu o clasă medie de proprietari agricoli mijlocii nu au mai fost puse în practică. Revenirea economică rapidă a țării, bazată pe restaurarea proprietății funciare foștilor proprietari, i-a favorizat în domeniul comercial în special pe marii industriași, negustori și moșieri și a atras mulți burghezi ruși fugiți din teritoriile sovietice. Influxul fostelor clase medii și aristocrate ruse a condus la o creștere a spectacolelor, serviciilor, speculei și prostituției.

Germanii nu i-au impus noi exigențe economice hatmanului, limitându-se să ceară îndeplinirea numeroaselor compromisuri acceptate de Radă. Hatmanatul a presupus perfecționarea sistemului de exploatare economică ce fusese început în perioada anterioară, facilitat de mai bunul control asupra sistemului financiar și de transport al țării. Ocupanții au continuat rechizițiile forțate de alimente și materiale, în ciuda rezistenței țărănești pe care o provocau ele. Deși, în primele luni ale hatmanatului, livrările de alimente către Puterile Centrale au crescut considerabil față de perioada anterioară, măsurile adoptate ulterior pe durata verii nu au reușit să le crească mai mult. Puterile Centrale nu au reușit să organizeze o rețea eficace pentru rechiziții, în parte din cauza incapacității de a livra produse industriale în cantități suficiente pentru a satisface necesitățile țăranilor. Deși estimările cantităților de alimente și materiale pe care ocupanții le-au obținut diferă de la sursă la sursă, se crede că au fost mult inferioare așteptărilor inițiale. Planurile succesive de dezvoltare economică a țării sub control german nu au avut efecte practice pe timpul ocupației, care a prioritizat exploatarea economică în scopul ameliorării crizei de alimente din Germania. În practică, țara s-a transformat într-o colonie a puterilor ocupante.

În septembrie, guvernul ucrainean a semnat un nou acord economic prin care s-a angajat să livreze Puterilor aproximativ o treime din recolta pe anul următor.

Forțele armate
La scurt timp înainte de a accede la putere, Skoropadski a trebuit să accepte abandonarea tuturor ambițiilor de a forma o armată proprie, așa cum ceruseră Puterile Centrale. Această cerere, deosebit de fermă mai ales din partea Austro-Ungariei, a lăsat loc unei anumite toleranțe din partea Germaniei și suspiciunilor simultane ale celor două puteri, care se temeau că cealaltă va ajuta hatmanul să-și formeze propria armată pentru a-și spori influența în țară. La sfârșitul lunii mai, Viena a trimis în Ucraina o divizie formată din prizonieri de război, deși cu puțin entuziasm, neavând încredere în loialitatea unității. Poziția oficială a Puterilor, să nu se facă nicio schimbare până în octombrie, a fost însă să interzică formarea unei armate ucrainene de dimensiuni semnificative, pe durata ocupației.

Deși la începutul lui mai, germanii au consimțit ca hatmanul să formeze o forță mică, această concesie a fost paralizată o vreme de tgeama că Skoropadski o va folosi pentru a ataca Rusia. La începutul lui iunie, însă, s-a semnat primul act de cooperare militară germano-ucraineană și în luna următoare s-a convenit un acord pe tema structurii armatei ucrainene. Aceasta urma să constea din opt , patru  și o brigadă de cavalerie, o divizie de gardă, unități de artilerie grea și o flotă aeriană. Reorganizarea armatei a fost pusă în seama generalului Ragoza, fostul comandant al Armatei a IV-a ruse. Armata a primit mii de ofițeri, atât ucraineni cât și ruși. Creșterea ei a fost însă lentă, în special din lipsa fondurilor pentru finanțarea ei, dar și din lipsă de recruți. Mulți dintre aceștia se considerau, în plus, loiali hatmanului și puterilor ocupante. Germanii sperau și să poată folosi recruți ucraineni în propriile lor unități, ceea ce nu a ajutat la încurajarea creșterii rapide a armatei ucrainene.

Flota provenea dintr-o parte a Flotei Mării Negre, capturată la Sevastopol în aprilie, în timpul ocupației germane din Crimeea. Până în octombrie, în conformitate cu calculele Germaniei, în realitate și în ciuda planurilor din iulie, forțele din slujba lui Skoropadski erau în jur de cincisprezece mii de oameni.

În practică și în ciuda schimbării de atitudine a Puterilor Centrale, la începutul lunii octombrie, atunci când s-a luat hotărârea tardivă de a promova recrutarea a optzeci și cinci de mii de oameni, hatmanul nu a reușit să formeze o armată loială. În noiembrie, armata avea între șaizeci și șaizeci și cinci de mii de oameni, potrivit unor surse ucrainene. Prea puțini pentru a face față revoltelor interne și amenințărilor externe, cei puțin peste șaizeci de mii de oameni au fost, cu toate acestea, bine organizați și au ajutat guvernele succesoare să facă față mai bine bolșevicilor. Dimpotrivă, atunci când a venit timpul să se confrunte cu dușmani interni ai hatmanatului după retragerea ocupanților, cea mai mare parte a armatei a trecut de partea rebelilor.

Disputele teritoriale și relațiile internaționale

Statul ucrainean a revendicat toate teritoriile recunoscute ca atare în tratatul de la Brest-Litovsk (nouă foste gubernii țariste: , , Podolia, , , , Herson, Ekaterinoslav și Taurida — fără Crimeea — la care s-au adăugat regiunea Chełm și partea de sud a guberniei Grodno), precum și sudul guberniilor Minsk, Moghilev, Kursk, Voronej și o parte din teritoriile Cazacilor de la Don.

Hatmanatul a emis diverse pretenții teritoriale, care nu au primit sprijin de la Berlin. Prima care s-a ivit, deși nu era cea mai importantă pentru Skoropadski, a fost disputa cu România pe marginea Basarabiei, care a dus la ruperea relațiilor diplomatice și comerciale în luna mai. Dorința de relații mai strânse cu Aliații, prin intermediul României, a dus însă la abandonarea treptată a acestor pretenții și la reconcilierea celor două națiuni pe timpul verii. Deși ucrainenii nu abandonaseră revendicările asupra teritoriului disputat, pe 26 octombrie, au semnat un acord comercial cu guvernul român.

În timp ce relațiile cu Bulgaria erau excelente, disputa asupra Galiției de est —cu o populație majoritar ucraineană, cu importante minorități poloneză și evreiască — și asupra Chełmului a otrăvit relațiile cu austro-ungarii și cu polonezii. Conform unei clauze secrete a tratatului de la Brest-Litovsk, cele două regiuni urmau să se alăture Bucovinei de nord, pentru a forma o nouă unitate a Imperiului Austro-Ungar. Chełmul ar fi urmat să treacă în mâinile Ucrainei numai atunci când aceasta avea să se conformeze livrărilor de alimente promise Puterilor Centrale. Austro-ungarii, care ar fi vrut să anuleze concesiunile făcute la Brest Kievului, au reușit să-l convingă pe Skoropadski să accepte derogări de la prevederile tratatului secret, cu aprobarea Berlinului. Viena nu a ratificat niciodată tratatul de pace cu Kievul. Chełmul a rămas în mâinile polonezilor în noiembrie, după capitularea Germaniei.

Kievul a păstrat însă dispute teritoriale cu Moscova, dispute care nu au putut fi rezolvate în negocierile bilaterale, pe care sovieticii le-au abandonat în cele din urmă, la începutul lunii noiembrie. Germanii și austro-ungarii au monitorizat convorbirile pentru a se asigura că nu dăunează intereselor lor.

Berlinul a aprobat și revendicările teritoriale ale ucrainenilor în bazinul Donului, Kuban și Crimeea. Statului cazacilor de la Don, condus de generalul și hatmanul Piotr Krasnov și care se lupta cu sovieticii, Skoropadski a putut să-i trimită ajutor militar, care a sfârșit în parte în mâinile lui Denikin, în ciuda ostilității între acesta și germani, care furnizaseră materialul inclus în ajutoarele trimise de hatman.

Independența Ucrainei a fost recunoscută de către cele patru Puteri Centrale, și de statele neutre Spania și Țările de Jos. Alte țări — Elveția, Suedia, Norvegia, Italia, Grecia, Estonia, România și Rusia sovietică — au menținut relații consulare cu hatmanatul. Unsprezece state și-au înființat ambasadă la Kiev în perioada guvernării lui Skoropadski.

Relațiile cu antibolșevicii ruși
În ciuda decizia autorităților germane de a nu permite în mod oficial formarea de detașamente de ofițeri antibolșevici pe teritoriul ucrainean, hatmanatul a devenit un refugiu pentru forțele de dreapta ruse după răsturnarea Radei în luna aprilie. Germanii și guvernul hatmanului au menținut relațiile cu principalele grupuri rusești de dreapta din Kiev —membri proeminenți ai  sprijinit de guvernul său și a tolerat formarea de detașamente de ofițeri recrutați din rândul patruzeci și cinci de mii de foști oficiali țariști prezenți pe teritoriul său. La cererea guvernului de la Moscova, germanii — care pe față susțineau că nu observă aceste activități și că oricum nu le pot împiedica întrucât Ucraina nu era un teritoriu oficial sub ocupație—, au hotărât să interzică recrutarea formală pentru Armata Voluntarilor și pentru alte forțe antibolșevice la sfârșitul lunii august, deși această decizie nu a fost aplicată riguros, mai ales în ce privește forțele de cazaci. Din acel moment, autoritățile ucrainene și germane au încurajat marșul către sud al ofițerilor ruși, în timp ce atitudinea germană față de Armata Voluntarilor, apropiată din punct de vedere ideologic de Antanta, a fluctuat între teama că acesta va deveni prea puternică și speranța că va reuși să iasă învingătoare.

Germanii au ajuns să finanțeze propriile unități antibolșevice, Armata Meridională și Armata Națională Rusă, sub comanda unor foști ofițeri țariști. Nepopulare și slabe, ele au avut de-a face cu diverse răscoale țărănești, în Voronej și Saratov, zonele lor de acțiune; în noiembrie 1918, ele au fost subordonate atamanului Piotr Krasnov.

Probleme hatmanatului și opoziția

Rechizițiile de alimente și restituirile de proprietăți funciare  au provocat însă creșterea opoziției interne. Represiunea militară s-a dovedit contraprodctivă, atât la țară cât și în orașe, și a complicat exploatarea economică a țării. Cruzimea bandelor formate de moșieri și indiferența hatmanului pentru soarta țăranilor a făcut în curând să se extindă ostilitatea față de guvernul său și față de ocupanți — ale căror trupe au participat la deposedarea țăranilor și la operațiunile de pedepsire — în zona rurală ucraineană. Respingerea hatmanatului de către țărani a devenit evidentă în congresul țărănesc din 8-10 mai, care a trebuit să se țînă în afara capitalei din cauza represiunii germane. Cei doisprezece mii de delegați ai țăranilor au aprobat o moțiune care respingea autoritatea lui Skoropadski, condamna acțiunile lui contra Radei și cerea țăranilor ucraineni să se opună guvernului cu arma în mână. Un congres muncitoresc ținut clandestin două zile mai târziu a cerut diverse reforme politice, sociale și economice — restaurarea republicii, întrunirea unei adunări constituante, împroprietărire funciară, control muncitoresc asupra industriei etc. Începând cu luna iunie, răscoalele țărănești contra hatmanului și ocupanților au început din nou să se răspândească, ajungând să priveze guvernul de control asupra unor întregi provincii și obligându-i pe germani și austro-ungari să-și folosească trupele contra rebelilor. Represaliile nu au făcut decât să îndârjească și mai mult puterile ocupante și pe Skoropadski. Majoritatea bandelor de rebeli, care se coordonau slab între ele, erau anarhiste. Se estimează că gherilele ucrainene au produs circa treizeci de mii de morți în rândurile armatelor de ocupație, și circa cincizeci de mii de ucraineni au murit în lupte. Ocazional, zeci de mii de țărani înarmați s-au angajat în luptă deschisă cu trupele de ocupație.

Situația din industrie și din orașe nu era nici ea bună: țara avea cel puțin două sute de mii de muncitori șomeri și ocupanții nu au reușit să exploateze industria locală în folosul lor, cu excepția confiscărilor unor fabrici. Muncitorii feroviari, tratați mai bine în interesul ocupanților pentru a conserva sistemul de transport, au organizat însă o grevă eșuată în iulie. Intelectualitatea radicală se opunea și ea hatmanului, pe care îl considera un reprezentant al burgheziei conservatoare, susținut de clasele privilegiate, care se aliase cu conservatorii ruși și colabora cu germanii. Partidele socialiste mai naționaliste se opuneau și ele, din cauza anulării reformei agrare, a susținerii de care se bucura în rândul moșierilor și de lipsa lui de naționalism. Astfel, Skoropadski se confrunta cu ostilitatea țăranilor, muncitorilor, revoluționarilor și naționaliștilor, împotriva tuturor celor din guvern. S-a bucurat însă de susținerea naționaliștilor moderați câtă vreme s-a arătat favorabil independenței Ucrainei. Lipsit de aprobarea celorlalte clase sociale, a încercat să se sprijine de țăranii mai înstăriți.

Opoziția față de hatmanat s-a concretizat prin formarea Uniunii Naționale de Stat Ucrainene (UNSU), care a reunit principalele grupări naționaliste, cu grupările socialiste mai radicale — socialist-revoluționarii și social-democrații — prezenți ca observatori. Uniunea, centru de opoziție față de Skoropadski, și-a prezentat plângerile față de suprimarea diverselor congrese muncitorești și țărănești și a cerut o reformă guvernamentală care să dea guvernului un caracter mai ucranean. Aceste revendicări au primit și susținerea mai mult sau mai puțin tardivă a importantei Alianțe Panucrainene a Zemstvelor, prezidată de Simon Petliura. Fără un canal oficial prin care să-și expună propunerile, Uniunea a trebuit să se limiteze la a le prezenta împreună cu plângerile lor hatmanului care, împreună cu germanii, a reacționat în general cu represalii. Opoziția a trecut de la încercările de a face regimul mai liberal și mai naționalist la lupta pentru a-l răsturna.

La rândul lor, bolșevicii au primit, începând cu luna iunie, întăriri din partea fugarilor celor mai de stânga din rândurile social-democraților și socialist-revoluționarilor ucraineni, care au părăsit partidele respective și au participat la al Doilea Congres al Sovietic Panucrainean ținut la Ekaterinoslav, în care au proclamat Republica Sovietică a Ucrainei. Socialist-revoluționarii de stânga și-au creat propriul partid,  ("luptătorii"). Aproape în același timp, a avut loc primul congres al noului  — dependent de Rusia în care s-a aprobat rezistența armată față de hatmanat. Revolta proclamată la 5 august, s-a dovedit însă un eșec total, în ciuda lipsei de popularitate a guvernului. Aceasta a pus capăt încercărilor de a-l răsturna pe Skoropadski prin insurgență.

Intenția lui Skoropadski de a modera opoziția față de hatmanat printr-o schimbare de guvern a eșuat după ce noul prim-ministru a declanșat un val de arestări ale liderilor naționaliști proeminenți, pe care i-a acuzat de bolșevism. Această măsură, represaliile din zona rurală și arestarea lui Petliura la începutul lui iulie au complicat intențiile lui Skoropadski de apropiere față de opoziția naționalistă. În aceeași lună, la UNSU s-a transformat în Uniune Națională Ucraineană, în care socialist-revoluționarii și social-democrații erau primiți ca membri cu drepturi depline, împreună cu alte organizații muncitorești, țărănești, profesionale și studențești. Deși acest lucru a sporit spectrul social integrat în uniune, inițial burgheză, aceasta și-a diluat programul politic; doar opoziția față de hatman a unit forțele care îl compuneau. Reîntărirea opoziției l-a făcut pe Skoropadski să încerce să ajungă la un acord pentru reforma cabinetului care însă nu s-a concretizat până la căderea hatmanatului în decembrie. Măsurile care să-i mulțumească pe naționaliști, apărate mai ales de autoritățile civile și militare în Ucraina, s-au ciocnit de dezinteresul din ce în ce mai mare al Berlinului — concentrat pe obținerea victoriei pe frontul de vest — și s-au limitat doar la unele gesturi de imagine — o vizită a cabinetului în capitala germană etc.

Socialist-revoluționarii care se opuneau regimului de Skoropadski l-au asasinat pe 30 iulie pe mareșalul , comandantul-șef al trupelor germane dislocate în Ucraina. Încercările de a-l elimina într-un mod similar și pe hatman nu au reușit însă.

Căderea regimului
Criza Puterilor Centrale produsă de capitularea Bulgariei la 29 septembrie, urmată la scurt timp de cea a otomanilor, s-a soldat cu retragerea armatelor germane de pe frontul de vest și începutul . La sfârșitul lunii octombrie, unitățile austro-ungare au început să se retragă. Acest lucru a accelerat eforturile depuse de guvernul hatmanatului de a ajunge la un acord cu Antanta și a obține recunoașterea Ucrainei ca stat independent de către învingătorii conflictului global.

Unii miniștri susțineau unirea cu Rusia, ceea ce a dus la demisia celorlalți și la oferta făcută de Skoropadski lui  de a forma un nou guvern. Acesta a refuzat oferta, dar a propus alți posibili miniștri, recomandare pe care hatmanul a acceptat-o. Având în vedere gravitatea crizei, Uniunea acceptat să-l menajeze pe hatman în schimbul unei reforme a guvernului cu acordarea mai multor protofolii acesteia; noul cabine s-a format la 24 octombrie. Acordul s-a dovedit însă efemer: Uniunea a refuzat la scurt timp să mai susțină noul guvern și a reluat pregătirile de revoltă contra lui Skoropadski. Între timp, bolșevicii conspirau și ei contra hatmanului, încercând să obțină susținerea țăranilor — cu puțin succes — și a soldaților germani, prizonierilor de război și a celor care doreau să se întoarcă la casele lor. Slăbiți după eșecul răscoalei din august împotriva hatmanului, au acceptat să susțină Uniunea în schimbul legalizării partidului lor în caz de victorie.

Liber de restricțiile impuse de germani, Skoropadski s-a întâlnit la 3 noiembrie, cu atamanul Krasnov, care și-a declarat bucuria pentru apropierea între cele două părți pentru a realiza restaurarea unui Rusii unite. În același timp, aceasta i-a permis să intre în contact cu Kubanul, nucleul Armatei Voluntarilor. În ciuda cererilor atamanului lor, cazacii lui Krasnov nu au venit în ajutorul lui Skoropadski.

Pentru a încerca să rămână la putere, Skoropadski a dat o nouă lovitură de stat, înlăturându-i pe toți susținătorii independenței Ucrainei, a format un nou cabinet, condus de un fost ministru țarist însoțit în principal de monarhiști ruși, și a pledat pentru crearea unei federații cu Rusia într-o declarație oficială pe 14 noiembrie. Obiectivul hatmanului era să câștige, prin aceste măsuri, sprijinul antibolșevicilor ruși și al Antantei.

În seara anterioară și în pregătirea anunțului, opoziția a format un  pentru a pune la cale răsturnarea hatmanului, anunț care a pus capăt oricărei posibilități de acord între cele două părți. Directoratul era prezidat de  și Simon Petliura era însărcinat militar. Deși inițial au rămas neutrii, germanii au deplâns schimbarea poziției lui Skoropadski și au încercat degeaba să-l convingă să continue a susține independența Ucrainei. Schimbarea de direcție a hatmanului nu a dus la susținerea sperată din partea lui Krasnov și Denikin, dar l-au privat de sprijinul tuturor naționaliștilor ucraineni și chiar al conservatorilor locali.

După ce au publicat în seara de 14 o proclamație — redactată de Vinnicenko — prin care respingeau autoritatea lui Skoropadski și îi cereau demisia, trei dintre cei cinci membri ai directoratului s-au deplasat la Bila Țerkva, unde au primit ajutorul . Aceștia, după unele ezitări, au susținut opoziția față de hatman și au reușit să convingă forțele de ocupație să rămână neutre în iminentul conflict între directorat și Skoropadski. Pe de altă parte, țăranii sătui de ocupanți au început să se adune în bande înarmate, conduse de atamani locali, care nu se supuneau directoratului. În tot cazul, opoziția față de hatman se concentra în Bila Țerkva pentru a colabora în vederea răsturnării regimului; peste șaizeci de mii de oameni s-au înarmat.

Pe 18, răsculații au început să înainteze spre Kiev, marș în care li s-au alăturat majoritatea forțelor militare — inclusiv două divizii întregi—. A doua zi, trupele lui Petliura au învins puținele forțe rămase credincioase hatmanului la Vasîlkiv. Între 15 și 20, rebelii au preluat controlul asupra , Poltavei și Rivnei. Înaintarea s-a oprit în fața hotărârii germanilor de a apăra capitala — oficial, pentru menținerea ordinii și facilitarea evacuării unităților lor—. La 21 noiembrie, Kievul era încercuit de forțele directoratului. Între timp, insurgenții preluaseră controlul asupra provinciilor, până când, la sfârșitul lunii, ajunseseră să domine toată țara cu excepția capitalei.

Pe 28, insurgenții și germanii au căzut de acord asupra unei linii ce începea de la sud-vest de Kiev, în timp ce germanii au încercat să-i consolideze poziția lui Skoropadski printr-un acord cu naționaliștii moderați. Hatmanul a fost nevoit să apeleze la mii de oficiali ruși albi care fugiseră în Ucraina, într-o încercare de a se alătura Armatei de Voluntari a lui Denikin. Denikin proclamase autoritatea sa asupra "forțelor din sudul Rusiei". Politicienii și militarii loiali generalului rus, care a format Centrul Rus Meridional în capitala Ucrainei, nu au putut să-l susțină pe Skoropadski. Cea mai mare parte a forțelor lui Denikin erau însă prea departe pentru a proteja în mod eficient hatmanul de țăranii răsculați. Sprijinul consulului francez venit la Odesa nu a avut urmări, atât din cauza lipsei de trupe, precum și din cauza lipsei de sprijin din partea guvernului acestuia. Proclamarea în aceeași zi de 28 a Ucrainei, ca parte a "Marelui Regat Rus", una dintre măsurile prin care hatmanul încerca să câștige favorurile lui Denikin și ale Antantei, nu a adus ajutorul așteptat.

Imposibilitatea efectuării evacuării unităților în forță i-a obligat pe comandanții germani să negocieze cu Petliura la începutul lui decembrie, chiar dacă acesta nu controla decât o mică parte din forțele insurgente. Acordul preliminar nu a împiedicat extinderea ciocnirilor între germani și insurgenți. Germanii au acceptat în cele din urmă să rămână neutri în conflict la 12 decembrie, ceea ce i-a permis lui Petliura să ocupe capitala două zile mai târziu, după ce i-a învins pe ofițerii ruși care opuneau rezistență asaltului. Skoropadski a demisionat puțin înainte de căderea orașului, unde s-a format un guvern militar. A fost restaurată oficial , deși Rada nu s-a întrunit imediat și nici efemerul rpreședinte  nu a primit vreun rol important. La 19 decembrie, directoratul s-a instaurat în capitală.

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie
 . 404 pagini.

Naționalism ucrainean

Hatmanatul (1918)


Arracher Bach ist der Name folgender Fließgewässer:

 Arracher Bach (Weißer Regen), linker Zufluss zum Weißen Regen bei Arrach, Landkreis Cham, Bayern
 Arracher Bach, oberer Abschnitt der Wiesent (Donau) zwischen Großem Hammerweiher und Stausee Rettenbach, Landkreis Cham, Bayern

Arracher Bach


was a town located in Ketaka District, Tottori Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 7,847 and a density of 115.52 persons per km². The total area was 67.93 km².

On November 1, 2004, Aoya, along with the town of Kokufu, the village of Fukube (both from Iwami District), the towns of Ketaka and Shikano (all from Ketaka District), the towns of Kawahara and Mochigase, and the village of Saji (all from Yazu District), was merged into the expanded city of Tottori.

External links
Official town website

Dissolved municipalities of Tottori Prefecture
Tottori (city)

Aoya, Tottori


Weimar, yaklaşık 65.000 nüfuslu Türingiya eyaletinin kültürel miraslarıyla ünlü şehridir. Weimar, Ilm Nehri yayında, 478 m yüksekliğiyle Thüringen havzasının en yüksek tepesi olan Ettersberges'in güneydoğusunda bulunur. Erfurt, Jena ve Gera'dan sonra Thüringen eyaletinin 4. büyük şehri olan Weimar, bu eyaletin başkenti olan Erfurt'un doğusunda, Jena'nın ise batısında yer alır. Weimar'dan her iki şehre de; trenle ulaşım yaklaşık 15 dakika sürmektedir. 1999 yılında Avrupa'nın Kültür Şehri unvanına layık görülmüştür.

2004 yılından beri Üniversite Şehri olarak anılır. Bauhaus Üniversitesi'nin yanı sıra, Franz Liszt Müzik Yüksekokulu'na ev sahipliği yapmaktadır.
Weimar Klasisizminin 4 beyni Wieland, Herder, Goethe ve Schiller; Bauhaus Akımı, Düşes Anna Amelia Kütüphanesi ile Almanya topraklarında kurulmuş olan Weimar Cumhuriyeti döneminden kalanlar (1919-1933) şehrin kültür mirasları arasında en başta gelenlerdir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 49 resimle tarihi tur
 Ginkgo Müzesi, Weimar
 Alman Ulusal Tiyatroları

Weimar