Televiziune cu circuit închis (CCTV - din engleză (closed-circuit television)), de asemenea, cunoscut sub numele de supraveghere video, este utilizarea de camere video pentru a transmite un semnal la un anumit loc, pe un set limitat de monitoare. Aceasta diferă de la televiziune în care semnalul nu este transmis în mod deschis, deși se poate angaja punct la punct (P2P), punct la multipunct (P2MP), sau ochiuri cu fir sau legături fără fir. Deși aproape toate camerele video se încadrează în această definiție, termenul este cel mai adesea aplicat la cele utilizate pentru supraveghere în zonele în care ar putea avea nevoie de monitorizare, cum ar fi baruri, bănci, cazinouri, școli, hoteluri, aeroporturi, spitale, restaurante, instalații militare, magazine și alte zone unde este necesară securitatea. Video-telefonia rareori este numită "CCTV", dar utilizarea de video în învățământul la distanță, în cazul în care este un instrument important, este de multe ori numită așa.

Supravegherea publică folosind CCTV este comună în multe zone din întreaga lume. În ultimii ani, utilizarea de camere video purtate pe corp a fost introdusă ca o nouă formă de supraveghere. Supravegherea video a generat o dezbatere semnificativă privind echilibrarea utilizării sale cu dreptul persoanelor la viață privată, chiar și atunci când se află în public.

În instalațiile industriale, echipamentele CCTV pot fi folosite pentru a observa părți ale unui proces de la o cameră de control centrală, de exemplu, atunci când mediul nu este potrivit pentru om. Sistemele CCTV pot funcționa în mod continuu sau numai după cum este necesar pentru a monitoriza un anumit eveniment. O formă mai avansată de CCTV, utilizarea înregistratoarelor video digitale (Dvr-uri), poate oferi înregistrare, pentru mulți ani, cu o varietate de calitate și performanță și caracteristici suplimentare (cum ar fi de detectarea mișcării și alerte e-mail). Mai recent, camere IP descentralizate, unele echipate cu senzori de imagine, suportă înregistrarea direct la dispozitivele se stocare atașate la rețea sau la memoria flash internă, asigurând astfel o funcționare complet autonomă.

Există aproximativ 350 de milioane de camere de supraveghere la nivel mondial începând din 2016. Aproximativ 65% din aceste camere sunt instalate în Asia. Creșterea televiziunii cu circuit închis a încetinit în ultimii ani.

Istorie

Primul sistem CCTV a fost instalat de către Siemens AG la Standul de Încercare VII în Peenemünde, Germania Nazistă, în 1942, pentru a observa lansarea de rachete V-2. De remarcat că inginerul german Walter Bruch a fost responsabil pentru partea de proiectare tehnologică și de instalare a sistemului.

În SUA, primul sistem comercial de televiziune cu circuit închis a devenit disponibil în 1949, numit Vericon. Foarte puțin este cunoscut despre Vericon cu excepția faptului că a fost promovat ca nu necesită o autorizație guvernamentală. Marie Van Brittan Brown inventat sistemul de securitate a locuinței. Brevetul a fost acordat în 1969. Sistemul lui Brown avea un set de 4 găuri și un aparat de fotografiat care ar putea aluneca în sus și în jos să se uite prin fiecare. Sistemul includea un dispozitiv care i-a permis unui proprietar să folosească un televizor pentru a vizualiza persoana de la ușă și auzi vocea apelantului.

Tehnologia
Cele mai vechi sisteme de supraveghere video au implicat monitorizarea constantă pentru că nu exista nici o modalitate de a înregistra și stoca informația. Dezvoltarea mass-media cu role a permis înregistrarea de pe camerele de supraveghere. Aceste sisteme au necesitat schimbarea manuală a benzilor magnetice, care a fost un proces consumator de timp, costisitor și nesigur, operatorul trebuind să înșurubeze manual banda de pe rolă, prin înregistrator pe un tambur gol de preluare. Din cauza acestor neajunsuri, supravegherea video nu a fost larg răspândită. Tehnologia VCR a devenit disponibilă în anii 1970, facilitând înregistra și ștergerea informațiilor, iar utilizarea supravegherii video a devenit mai frecventă.

În anii 1990, a fost dezvoltată multiplexarea digitală, care permite înregistrarea mai multor camere de luat vederi simultan, precum și înregistrarea la  intervale de timp și la detectarea mișcării. Aceasta a crescut economiile de timp și bani, care a condus spoi la o creștere în utilizarea de CCTV.

Tehnologia CCTV a fost îmbunătățită recent printr-o trecere spre produse și sisteme bazate pe Internet, precum și alte dezvoltări tehnologice.

Aplicații
În septembrie 1968, Olean, New York a fost primul oraș din Statele Unite care a instalat camere video de-a lungul străzii principale de afaceri, într-un efort de a lupta împotriva criminalității. O altă apariție timpurie a fost în 1973, în Times Square din New York City. Departamentul de Poliție din New York a instalat camere în scopul de a descuraja criminalitatea din zonă; cu toate acestea, rata criminalității nu părea să scadă mult din cauza camerelor. Cu toate acestea, în timpul anilor 1980 supravegherea video a început să se răspândească în întreaga țară, vizând în special zonele publice. A fost văzut ca un mod mai ieftin de a descuraja criminalitatea în comparație cu creșterea dimensiunii departamentelor de poliție. Unele întreprinderi, în special cele care au fost predispuse la furt, au început să folosească sisteme de supraveghere video. De la mijlocul anilor 1990, departamentele de poliție din toate țara au instalat un număr din ce în mai mare de camere de luat vederi în diverse spații publice, inclusiv zone cu locuințe, școli și parcuri publice. Supravegherea video a devenit mai târziu comună în bănci și magazine pentru a descuraja furtul, prin înregistrarea dovezilor activității infracționale. În 1998, 3000 de sisteme de supraveghere au fost în uz în New York City. Un studiu realizat de Nieto, în 2008, a constatat că multe companii din Statele Unite au investit masiv în tehnologii de supraveghere video pentru a proteja produsele și pentru a promova un mediu de lucru în condiții de siguranță. Un sondaj la nivel național a constatat că 75 la sută dintre companii utilizează sisteme supraveghere video. În sectorul privat tehnologia de supravegherea video este operată într-o mare varietate de unități, cum ar fi în industrie/producție, vânzare cu amănuntul, financiare/asigurări/bancare, de transport și de distribuție, utilități/comunicații, sănătate, hoteluri/moteluri.

Experimente în Marea Britanie în timpul anilor 1970 și 1980, inclusiv camere de supraveghere în aer liber în Bournemouth în 1985, a condus la câteva proiecte pilot mari, mai târziu în acel deceniu. Prima utilizare de către administrația locală a fost în King ' s Lynn, Norfolk, în 1987. Acestea au fost considerate de succes în raport guvernamental "CCTV: Looking For You", emis de către Ministerul se Interne în 1994, și au pregătit calea pentru creșterea numărului de sisteme de supraveghere instalate. Astăzi, sistemele acoperă majoritatea centrelor urbane, precum și multe stații, parcări și proprietăți.

Utilizări

Prevenirea criminalității
Analiza din 2009 a Universității Northeastern și a Universității din Cambridge, "Zonele publice supravegheate video și prevenirea criminalității: o analiză sistematică actualizată și meta-analiză", a examinat 44 de studii diferite care au investigat colectiv zone din Marea Britanie până la orașe americane precum Cincinnati și New York.

Analiza a constatat că:
 Sistemele de supraveghere au fost cele mai eficiente în parcări, unde utilizarea acestora a dus la o scădere cu 51% a criminalității;
 Zonele de transport public au înregistrat o scădere cu 23% a numărului de infracțiuni;
 Sistemele aflate în public au fost cel mai puțin eficace, cu doar o scădere cu 7% a numărului total de infracțiuni. Atunci când au fost sortate pe țări, sistemele din Regatul Unit au reprezentat majoritatea scăderii; Scăderea în alte zone a fost nesemnificativă.
Rezultatele studiului prezentat mai sus sunt oarecum controversate. Anterior, meta-analiza similară realizată de Walsh și Farrington în 2002 a arătat rezultate similare: o scădere semnificativă a criminalității în parcări auto (41%) și o scădere nesemnificativă a criminalității în transportul public și în locurile publice. Acest studiu a fost criticat pentru includerea unor variabile de confuzie (de exemplu, notificarea camerelor de supraveghere la fața locului, îmbunătățirea iluminatului stradal) găsite în studiile analizate (inclusiv studiile privind parcările auto). Acești factori nu poate fi diferențiați de efectul prezenței sau absenței camerelor video, în timp ce infracțiunile au fost comise. Astfel, o combinație de factori ar putea fi importantă pentru scăderea criminalității nu doar camerele de supraveghere. Studiul din 2009 a admis probleme similare, precum și probleme legate de coerența procentului de zone acoperite de camerele de supraveghere din locațiile testate (de exemplu, parcările auto au mai multe camere pe metru pătrat decât tranzitul public). O altă întrebare în eficacitatea sistemelor de supraveghere pentru poliție este durata de funcționare a sistemelor; în 2013, Auditorul orașului Philadelphia a constatat că sistemul de 15 milioane de dolari era operațional numai în 32% din timp. Există încă mult de cercetat pentru a determina eficacitatea camerelor de supraveghere video pentru prevenirea criminalității înainte de a se putea trage concluzii.

Un studiu constată că introducerea camerelor de supraveghere în stațiile de metrou din Stockholm a redus criminalitatea cu aproximativ 25%, 15% dintre infracțiunile descurajate au fost deplasate în zona din jurul stațiilor în care camerele de luat vederi nu au fost folosite.

Există puternice dovezi anecdotice conform cărora supravegherea video ajută la detectarea și condamnarea infractorilor; Într-adevăr, forțele de poliție britanice caută în mod obișnuit înregistrări video după crime. În plus, supravegherea video a jucat un rol esențial în urmărirea mișcărilor suspecților sau victimelor și este considerată pe scară largă de ofițerii antiteroriști ca un instrument fundamental în urmărirea suspecților teroriști. Instalațiile video de mari dimensiuni au jucat o parte esențială a apărării împotriva terorismului încă din anii 1970. De asemenea, camerele au fost instalate pe transportul public în speranța de a descuraja criminalitatea, iar în vehiculele de supraveghere polițienească, adesea cu recunoașterea automată a plăcuței de înmatriculare, și o rețea de camere conectate prin APNI este utilizată pentru a gestiona zona de încărcare a congestiei din Londra. Chiar și așa, există ostilitate politică față de supraveghere, iar câțiva comentatori atenuează dovezile eficacității supravegherii video, mai ales în SUA. Cu toate acestea, majoritatea acestor afirmații se bazează pe o metodologie slabă sau pe o comparație imperfectă.

O întrebare mai deschisă este dacă majoritatea camerelor de supraveghere sunt rentabile. În timp ce sistemele interne de calitate scăzută sunt ieftine, instalarea profesională și întreținerea camerelor de supraveghere de înaltă definiție sunt costisitoare. Gill și Spriggs au făcut o analiză a eficienței costurilor (CEA) a sistemelor de supraveghere în prevenirea criminalității, care a demonstrat economii monetare puține prin instalarea camerelor, deoarece majoritatea infracțiunilor prevenite au avut ca rezultat pierderi minime financiare. Criticii au remarcat totuși că beneficiile de valoare nemonetară nu pot fi surprinse într-o analiză tradițională a eficacității costurilor și au fost omise din studiul lor. Un raport din 2008 al șefilor de poliție din Marea Britanie a concluzionat că doar 3% din infracțiuni au fost soluționate de sistemele de supraveghere. În Londra, un raport al Poliției Metropolitane a arătat că în 2008 s-a rezolvat doar o singură crimă la 1000 de camere. În unele cazuri, camerele de supraveghere au devenit ținta atacurilor.

Orașe precum Manchester din Marea Britanie folosesc tehnologia bazată pe DVR pentru a îmbunătăți accesul la prevenirea criminalității.

În octombrie 2009, a fost anunțat site-ul "Internet Eyes", care ar plăti membrilor publicului să vadă imaginile camerelor de supraveghere din casele lor și să raporteze orice infracțiuni la care au fost martorii. Site-ul viza să adauge "mai mulți ochi" camerelor care ar putea fi insuficient monitorizate. Luptătorii pentru libertățile civile au criticat ideea ca "o dezvoltare dezagreabilă și îngrijorătoare".

În 2013 Oaxaca a angajat ofițeri de poliție surzi să citească pe buze conversații pentru a descoperi conspirații criminale.

În Singapore, începând cu 2012, mii de camere video au ajutat la descurajarea cămătarilor, a aruncatului gunoiului în public și a parcărilor ilegale, potrivit datelor guvernamentale.

Procese industriale
Procese industriale care au loc în condiții periculoase pentru om sunt astăzi adesea supravegheate de camerele de supraveghere. Acestea sunt, în principal, procese din industria chimică, interiorul reactoarelor sau instalațiilor pentru fabricarea de combustibil nuclear. Camerele speciale pentru unele dintre aceste scopuri includ camere cu scanare pe linie și camere termografice care permite operatorilor să măsoare temperatura proceselor. Utilizarea de camere de supraveghere în astfel de procese este uneori cerută de lege.

Monitorizarea traficului
Multe orașe și rețele de autostrăzi au sisteme extinse de monitorizare a traficului, folosind camere video de supraveghere pentru a detecta congestionarea traficului și accidentele. Multe dintre aceste camere sunt totuși deținute de companii private și transmit date către sistemele GPS ale șoferilor.

Agenția britanică pentru autostrăzi are o rețea de supraveghere video formată din peste 3000 de camere "Pan-Tilt-Zoom" care acoperă rețeaua de autostrăzi britanice și arterele principale. Aceste camere sunt utilizate în principal pentru a monitoriza condițiile de trafic și nu sunt utilizate ca radare. Odată cu adăugarea de camere fixe pentru sistemul Active Traffic Management, numărul de camere de pe rețeaua de supraveghere video a Agenției de Autostrăzi este probabil să crească semnificativ în următorii câțiva ani.

Taxa de congestionare din Londra este impusă de camerele amplasate la limitele și în interiorul zonei de încărcare a congestiei, care citesc în mod automat plăcuțele de înmatriculare ale autoturismelor. Dacă șoferul nu plătește taxa, se va impune o amendă. Sisteme similare sunt dezvoltate ca un mijloc de localizare a mașinilor raportate furate.

Alte camere de supraveghere servesc ca camere de supraveghere a traficului.

Articole care necesită citări suplimentare

Articole care necesită citări suplimentare

Articole care necesită citări suplimentare

Articole care necesită citări suplimentare

Referințe

Prevenirea crimelor
Tehnici polițienești
Siguranță publică
Supraveghere
Video

Supravegherea video


Devils Lake  is a lake in the U.S. state of North Dakota. It is the largest natural body of water and the second-largest body of water in North Dakota after Lake Sakakawea. It can reach a level of  before naturally flowing into the Sheyenne River via the Tolna Coulee. On June 27, 2011, it reached an unofficial historical high elevation of . The cities of Devils Lake and Minnewaukan take their name from the lake as does the Spirit Lake Reservation, which is located on the lake's southern shores.

History
The present site of Devils Lake is historically territory of the Dakota people.  The Sisseton, Wahpeton, and Cut-Head bands of Dakotas were relocated to the Spirit Lake Reservation as a result of the 1867 treaty with the United States that established a reservation for Dakotas who had not been forcibly relocated to Crow Creek Reservation in what is now called South Dakota. The name "Devils Lake" is a calque of the Dakota words mni (water) wak'áŋ (literally "pure source", also translated as "spirit" or "sacred"). The Dakota consider it holy because they believe it is the home of the underwater serpent Unktehi. The Dakota name is reflected in the name of the Spirit Lake Tribe and the nearby town of Minnewaukan. European-American settlers mistranslated the name to mean "Bad Spirit Lake", or "Devils Lake". The "bad" referred to the high salinity of the lake, making it unfit to drink, and "spirit" meant the mirages often seen across the water. The Christian concept of the devil is not present in Dakota philosophy. The Mandan, Hidatsa, and Arikara Nations also accessed the lake, and the Arikara name for it is čiwahaahwaarúxti and the Hidatsa name is mirixubaash ("sacred water").

Geography

Devils Lake is located in Ramsey County and Benson County in northeastern North Dakota. The Spirit Lake Tribe occupies most of the southern shore and has been adversely affected by flooding since the 1990s.

Hydrology
Devils Lake is the endorheic, or closed, lake of a drainage basin of some , the Devils Lake Basin. The lake collects around 86 percent of the basin's water runoff. Above an elevation of  AMSL, the lake spills into neighboring Stump Lake. At , the combined lake flows naturally into the Sheyenne River, though the lake has not reached this level in approximately 1,000 years. The Sheyenne River is a tributary to the Red River, which flows into Canada, with eventual exit into the Hudson Bay.  Dike protection is set at .

Under normal conditions, Devils Lake is shallow, saline, and hypereutrophic (very high in nutrients). During periods of excessive precipitation, however, the lake can be up to  deep, eutrophic (rich in minerals, nutrients, and organisms), with decreased salinity due to dilution.

Salinity
Because Devils Lake is endorheic, the lake tends to be much higher in salinity than are lakes with outlets to river systems. This is similar to the Great Salt Lake in Utah. Lower water levels increase salinity threatening fish and wildlife. Salinity levels in the lake have been one prominent aspect of the debate over diversion of lake water into the Sheyenne River, with questions of the potential environmental impact of the diverted water on downstream rivers, lakes, and communities.

Flooding

Devils Lake is well known for its wide variations in lake levels, with large swings between low and high water levels. This owes in large part to its nature as a closed-basin lake, lacking a natural outlet. The release of water is dependent upon evaporation and seepage.

The low, flat terrain around Devils Lake consists of various coulees, channels, and basins, which may be separated during times of low water, or connected during high water. Thus the boundaries of the lake can vary greatly from year to year, depending on the amount of precipitation.

The draining of wetlands to develop agricultural land in the area has aggravated flooding at Devils Lake. Drainage of the basin's wetlands and conversion of the basin's native prairie to cropland has resulted in water moving more rapidly into the lake, increasing water levels. In addition, the diversion of natural water flows is also considered to have contributed to the flooding.

An increase in precipitation between 1993 and 1999 caused the lake to double in size, forcing the displacement of more than 300 homes and flooding  of farmland. The Spirit Lake Tribe, whose reservation is along part of the lake, suffered considerable damage to homes and lands. Attempts to mitigate the flooding have reportedly cost North Dakota and the U.S. government more than $450 million. Efforts to control flooding include artificial outlets, dike construction and moving railroad lines, roads, and power lines. Future climate as projected by 17 different global climate models indicates overall increase in both precipitation and temperature in the Devils Lake region leading to the lake's overspill probability (24–47% without the outlet and 3.5–14.4% with the full capacity outlet) into the nearby Sheyenne River.

In response to the flooding, the U.S. Congress directed the Army Corps of Engineers to research construction of an outlet in 1997 to control the lake level through methods other than evaporation or natural overflow. The Corps' design included mechanisms for filtration and monitoring of the water, and was estimated to cost $186.5 million.

The state of North Dakota objected to the cost and certain water quality provisions of the plan, and declined to participate in construction of the Corps' outlet. In 2003, the state constructed its own outlet to divert water from Devils Lake into the Sheyenne River, at a cost of $28 million. The outlet was completed in 2005, but was not operated in 2006 due to water quality and biota issues. The National Weather Service is the official federal government agency responsible for observing and predicting water levels at Devils Lake.

Recreation
Devils Lake has been known for a long time for fishing and other watersports. It has been named the perch capital of the world. There are a number of boat ramps and other facilities around the lake to facilitate recreational activities on the lake. Recreation in the form of open water and ice fishing is estimated to have generated more than $20 million annually.

White Horse Hill National Game Preserve is located on the lake's southern shore. Grahams Island State Park is located on an island in the lake. Other parks on the lake include Black Tiger State Recreation Area and Shelvers Grove State Recreation Area, which is now closed due to the lake's flooding.

Issues and controversies

Outlet controversy

During the most recent wet cycle which began in 1993, the lake rose over , inundating  of primarily agricultural land. This required the expenditure of more than $400 million in flood protection measures. Some stakeholders argued for construction of an emergency outlet into the Sheyenne River, which is a tributary of the Red River of the North.

The Army Corps of Engineers proposed to draw water from a different point of the lake, provide filtration, and discharge a maximum of  of water from Devil's Lake, in order to lessen dependence on overflow or evaporation to reduce water levels. The Corps of Engineers estimated its project costs to amount to $186.5 million, with the United States Congress designating $100 million to the project; North Dakota would have paid the remaining amount. Because the project potentially affected the Red River of the North, which runs into Canadian waters, the project was considered to be subject to the Boundary Waters Treaty, and international issues were raised.

Led by Republican Governor John Hoeven, North Dakota objected to the water quality provisions and the amount of funding required. Instead it constructed its own outlet, with approval of the North Dakota Department of Health, the U.S. State Department, and Council on Environmental Quality.  This outlet, which cost $28 million, has a lower maximum discharge than the federal proposal (limited to a maximum of  by the Section 402 NDPDES Permit); its gravel filter removes only larger organisms. But it has provided some relief to the flood problem. Construction began in 2003 and was completed as of summer 2005.

The state outlet project was opposed by the governments of Minnesota and Manitoba, Canada. They argue the outlet would create the potential for the transfer of unknown foreign aquatic species and high levels of sulfates into the Red River basin, an important agricultural area, and Lake Winnipeg, the world's 10th-largest freshwater lake.

In March 2004, Manitoba, along with Minnesota and several environmental groups, sued the North Dakota Department of Health in state court over the Devils Lake Outlet 402 NDPDES Permit. The court ruled the outlet could proceed in August 2004 and May 2005.

The Boundary Waters Treaty of 1909 established an intermediary, the International Joint Commission (IJC), through which the United States and Canada can solve cross-boundary water disputes, but the commission has no power to act without invocation by both nations. Canada attempted to invoke the IJC for purposes of conflict resolution, but the United States did not, effectively preventing the IJC from taking part in the controversy.

The Government of Canada argues that the diversion by the state, without consultation or approval from Canada, is a violation of the Boundary Waters Treaty of 1909 and Canada's national sovereignty. The U.S. government contends the diversion will not be harmful, nor will it violate the treaty under current conditions.

In November 2005, a joint United States and Canadian study concluded that none of the 13 species Canada classifies as invasive were present in Devils Lake. The study did find three species of fish parasites that are not currently known to exist in Lake Winnipeg (to which the Red River flows). However, all three are ubiquitous to the waters of North America and have a wide variety of hosts. A difficulty inherent in determining what species are in Devils Lake versus Lake Winnipeg results from spatial relationships and scale.

Lake Winnipeg covers approximately , dozens of times as large as Devils Lake. In addition, the Devils Lake Basin is significantly smaller than the watersheds feeding Lake Winnipeg, including the Saskatchewan River basin at approximately . Drawing conclusions about the biological community already in Lake Winnipeg is difficult, due to the relative lack of biological sampling there compared to that of the smaller Devils Lake.

Carp
Due to the rising waters of the Devils Lake and its basin, streams can flow into the Red River Valley or the Devils Lake Basin. The Red River Valley basin contains a "rough fish", the common carp, which the North Dakota Game and Fish Department fears will enter Devils Lake basin waters in the near future, allowing the carp to populate Devils Lake. The carp's fast reproductive growth and the lack of carp predators in the lake will likely help it to dramatically increase in population. This could have drastic consequences for existing populations of game fish, such as the walleye and northern pike, which could greatly harm the sport fishing industry.

Some preventive measures have been proposed, including inserting chemicals in the creeks along the boundary of the Devils Lake Basin and the Red River Valley to kill fish. Biologists did tests in 2005 which conclude that there are currently no carp in the Devils Lake Basin, but some have been found within two miles (3 km). The carp appear to have been stalled by the abundant cattail plants, which makes travel impossible for the fish.

Railroad problems

Due to the lake's rising waters, the BNSF Railway temporarily suspended freight traffic between Devils Lake and Churchs Ferry, a total of , during 2009–2013. However, Amtrak's Empire Builder continued to operate over this segment. BNSF offered Amtrak the right to instead operate the Empire Builder over the Northern Transcon route, to which freight traffic had been shifted. To compensate for the loss of station stops at Grand Forks, Devils Lake, and Rugby, North Dakota that would have been caused by the shift, BNSF suggested that Amtrak add a station stop at New Rockford, North Dakota. However, Amtrak said that they would continue using the line by the lake. In 2010, analysts estimated that Amtrak would soon either have to rebuild the bridge that crosses the lake at Churchs Ferry, or reroute its passenger trains.

On June 15, 2011, BNSF and Amtrak agreed to rebuild the rail line, whereby each would cover one-third of the cost. The state of North Dakota received a federal TIGER grant to pay for the remaining third. The growth of freight traffic associated with oil from the Bakken formation in this period resulted in BNSF upgrading its assessment of the importance of the Devils Lake line. After the track was rebuilt and raised, through service resumed from Devils Lake to Churchs Ferry.

References

Further reading

External links
 Devils Lake from the United States Geological Survey
 Devils Lake hydrograph from the National Weather Service
 Devils Lake from the North Dakota State Water Commission
 Devils Lake Outlet 402 NDPDES Permit from the North Dakota Department of Health
  Legal Article/Analysis Devils Lake, Social Science Research Network.  North Dakota Law Review

Lakes of North Dakota
Endorheic lakes of the United States
Bodies of water of Ramsey County, North Dakota
Bodies of water of Benson County, North Dakota
Environment of North Dakota
Sheyenne River

Devils Lake (North Dakota)


Trifolium repens (from Latin repens, meaning crawling), the white clover, is a herbaceous perennial plant in the bean family Fabaceae (otherwise known as Leguminosae). It is native to Europe, including the British Isles, and central Asia and is one of the most widely cultivated types of clover. It has been widely introduced worldwide as a forage crop, and is now also common in most grassy areas (lawns and gardens) of North America, Australia and New Zealand. The species includes varieties often classed as small, intermediate and large, according to height, which reflects petiole length. The term 'white clover' is applied to the species in general, 'Dutch clover' is often applied to intermediate varieties (but sometimes to smaller varieties), and 'ladino clover' is applied to large varieties.

Name

The genus name, Trifolium, derives from the Latin , "three", and , "leaf", so called from the characteristic form of the leaf, which almost always has three leaflets (trifoliolate); hence the popular name "trefoil". The species name, , is Latin for "creeping".

Description
It is a herbaceous, perennial plant. It is low growing, with heads of whitish flowers, often with a tinge of pink or cream that may come on with the aging of the plant. The heads are generally  wide, and are at the end of  peduncles or inflorescence stalks. The flowers are mostly visited by bumblebees and often by honey bees. The leaves are trifoliolate, smooth, elliptic to egg-shaped and long-petioled and usually with light or dark markings. The stems function as stolons, so white clover often forms mats, with the stems creeping as much as  a year, and rooting at the nodes. The leaves form the symbol known as shamrock. Almost always, a white clover will be trifoliolate. However, one can, but only sometimes, possess four or more leaflets.

Varieties and subspecies
Trifolium repens subsp. macrorrhizum (Boiss.) Ponert
Trifolium repens var. nevadense (Boiss.) C.Vicioso
Trifolium repens var. ochranthum K.Maly
Trifolium repens var. orbelicum (Velen.) Fritsch
Trifolium repens var. orphanideum (Boiss.) Boiss.
Trifolium repens var. pipolina
Trifolium repens subsp. prostratum Nyman

Distribution
It is native in Europe and Central Asia, ubiquitous throughout the British Isles, introduced in North America, South Africa, Australia, New Zealand, Japan and elsewhere, and globally cultivated as a forage crop.

White clover has been used as a model organism for global research into ecology and urban evolution. As part of the Global Urban Evolution Project (GLUE) scientists from 26 countries examined the production of cyanide by over 110,000 clover plants from 160 cities. Cyanide can be useful to clover plants as a deterrent to herbivores.
Analyzing urban-rural differences, scientists found that cyanide production tended to increase with distance from the center of cities, suggesting that clover populations were adapting to factors commonly found in urban centers worldwide. Possible factors could include temperature (freezing is related to cyanide content), herbivory pressures, and drought stress. As clover habitats, the downtowns of cities may more closely resemble other far-flung cities than nearby rural areas.

Ancestry
Trifolium repens is an allotetraploid (2n = 4x = 32) of two diploid ancestors and exhibits disomic inheritance. In order to increase genetic diversity for breeding, research is focused on finding these ancestors. Proposed ancestors of T. repens include T. nigrescens, T. occidentale, T. pallescens, and T. uniflorum. Additionally, it is possible that one of the diploid ancestors has yet to be analyzed, either because it has not been discovered or is extinct.

Cultivation and uses

Forage
White clover has been described as the most important forage legume of the temperate zones. Symbiotic nitrogen fixation (up to  of N, although usually much less, e.g. about ) in root nodules of white clover obviates synthetic nitrogen fertilizer use for maintaining productivity on much temperate zone pasture land. White clover is commonly grown in mixtures with forage grasses, e.g. perennial ryegrass (Lolium perenne). Such mixtures can not only optimize livestock production, but can also reduce the bloat risk to livestock that can be associated with excessive white clover in pastures. Such species mixtures also tend to avoid issues that could otherwise be associated with cyanogenic glycosides (linamarin and lotaustralin) intake on pure or nearly pure stands of some white clover varieties. However, problems do not inevitably arise with grazing on monocultures of white clover, and superior ruminant production is sometimes achieved on white clover monocultures managed to optimize sward height.

Formononetin and biochanin A play a role in arbuscular mycorrhiza formation on white clover roots, and foliar disease can stimulate production of estrogenic coumestans in white clover. However, while there have been a few reports of phytoestrogenic effects of white clover on grazing ruminants, these have been far less common than such reports regarding some varieties of subterranean clover (Trifolium subterraneum) and red clover (Trifolium pratense). Among forage plants, some white clover varieties tend to be favored by rather close grazing, because of their stoloniferous habit, which can contribute to competitive advantage.

Companion planting, green manure, and cover crops
White clover grows well as a companion plant among lawns, grain crops, pasture grasses, and vegetable rows. It is often added to lawn seed mixes, as it is able to grow and provide green cover in poorer soils where turfgrasses do not perform well. White clover can tolerate close mowing and grazing, and it can grow on many different types and pHs of soil (although it prefers clay soils). As a leguminous and hardy plant, it is considered to be a beneficial component of natural or organic pasture management and lawn care due to its ability to fix nitrogen and out-compete weeds. Natural nitrogen fixing reduces leaching from the soil and by maintaining soil health can reduce the incidence of some lawn diseases that are enhanced by the availability of synthetic fertilizer. For these reasons, it is often used as a green manure and cover crop.

Culinary uses
Besides making an excellent forage crop for livestock, its leaves and flowers are a valuable survival food: they are high in proteins, and are widespread and abundant. The fresh plants have been used for centuries as additives to salads and other meals consisting of leafy vegetables. They are not easy for humans to digest raw, but, this is however easily fixed by boiling the harvested plants for 5–10 minutes. Native Americans ate some species raw. Dried white clover flowers may also be smoked as a herbal alternative to tobacco.

Medicinal uses
In India, T. repens is considered a folk medicine against intestinal helminthic worms, and an experimental in-vivo study validated that the aerial shoots of T. repens bear significant anticestodal (anti-tapeworm) properties.

Etymology
Trifolium means 'trefoil' (three-lobed leaves); this is Pliny's name for trifoliate plants.

Repens means 'creeping' or 'stoloniferous'.

References

Bibliography

External links

 United States Department of Agriculture Trifolium repens fact sheet
 Mother Earth News, Masanobu Fukuoka 'One-Straw Revolution'
 Cyanogenesis in White Clover - video and commentary
 Root nodules of White Clover - video and commentary

repens
Flora of Africa
Flora of Europe
Flora of Asia
Medicinal plants of Europe
Medicinal plants of Africa
Garden plants of Europe
Forages
Nitrogen-fixing crops
Groundcovers
Plants described in 1753
Plants used in traditional Native American medicine
National symbols of the Republic of Ireland
Melliferous flowers
Taxa named by Carl Linnaeus

Trifolium repens


In der Liste der Kulturdenkmale in Remich sind alle Kulturdenkmale der luxemburgischen Stadt und Gemeinde Remich aufgeführt (Stand: 28. September 2022).

|}

Legende: PCN – Immeubles et objets bénéficiant des effets de classement comme patrimoine culturel national; IS – Immeubles et objets inscrits à l'inventaire supplémentaire

Weblinks

Quelle
 Liste des immeubles et objets beneficiant d'une protection nationales, Nationales Institut für das gebaute Erbe, Fassung vom 12. September 2022, S. 107 f. (PDF)

Remich
!Kulturdenkmal

Liste der Kulturdenkmale in Remich


Ein Paläoboden (altgr.  palaiós 'alt' + dt. 'Boden') ist der Wortbedeutung entsprechend ein "alter Boden". Paläoböden sind unter anderen Umweltbedingungen entstandene Böden. Vollständig erhaltene alte Böden sind sehr selten. Paläoboden als Begriff umfasst auch den Überrest eines erosiv gekappten Bodens. Paläoböden sind Archive vergangener Umweltbedingungen. Fossile Böden in sedimentären Abfolgen geben Auskunft über Phasen morphodynamischer Stabilität (Sedimentationspausen) der Erdoberfläche und die dabei bestehenden ökologischen und damit klimatischen Verhältnisse. Mit der wissenschaftlichen Untersuchung von Paläoböden befasst sich als Teilbereich der Bodenkunde (Pedologie) die Paläopedologie.

Definition
Paläoboden wird häufig mit fossiler Boden gleichgesetzt, bedeutet aber der Wortbedeutung entsprechend lediglich "alter Boden". Zumeist findet der Begriff Paläoboden Verwendung bei begrabenen (fossilen) Böden, die älter als das Holozän sind. Fossile Böden werden von rezenter Bodenbildung nicht beeinflusst. Ihre Bildung unterlag ferner Umweltbedingungen, die von den rezenten (holozänen) Verhältnissen abwichen. Im Unterschied dazu sind reliktische Böden Bereiche rezenter Böden, die unter anderen Umweltbedingungen gebildet wurden. Sie unterliegen gegebenenfalls weiterer Bodenbildung, sofern das Substrat von rezenten bodenbildenden Prozessen noch signifikant aufgearbeitet werden kann. Paläopedologen widmen sich neben fossilen Böden auch reliktischen Böden.

Schwierigkeiten der Definition
Die Definition für Paläoböden ist von der Definition von Boden abhängig. Chemische Verwitterung alleine ist kein bodenbildender Prozess, daher ist das Resultat auch kein Boden im pedologischen Sinn. Wenn Geologen fossilen Saprolith beispielsweise als Paläoboden bezeichnen, steht dies im Widerspruch zu pedologischen Bodendefinitionen. Andererseits repräsentiert Saprolith Stabilität der Landoberfläche bei fortschreitender in-situ Verwitterung, was ein wichtiges Merkmal von Böden ist und eine Schlüsseleigenschaft der Paläoböden.

Paläoböden als Umweltarchive
Bei gleichem Ausgangssubstrat und vergleichbarer Reliefposition sind Klima und Zeit Hauptfaktoren der Bodenbildung. Bei bekannter Zeitstellung können Paläoböden Informationen über die Klimabedingungen zur Zeit ihrer Bildung enthalten. Dieses Prinzip findet unter anderem in der Quartärforschung Anwendung. In quartären Lockersedimenten haben sich Paläoböden erhalten, die in ihren physiochemischen Charakteristika noch relativ große Ähnlichkeit mit rezenten Böden zeigen. Paläoböden sind jedoch aus nahezu allen Phasen der Erdgeschichte in Sedimentgesteinen oder sogar metamorphen Gesteinen überliefert. Veränderungen durch Diagenese und besonders durch Metamorphose erschweren dabei die Identifikation als Paläoboden. Lässt sich durch entsprechende wissenschaftliche Methoden nachweisen, dass eine Schicht vor ihrer Fossilierung Bodenbildung unterlag, kann sie als Paläoboden bezeichnet werden.

Das Potential von Paläoböden für die Rekonstruktion vergangener Umwelten wird dadurch erweitert, dass Paläoböden das Relief zur Zeit ihrer Bildung nachzeichnen. Generell repräsentieren Paläoböden Phasen der Stabilität der Landschaftsoberfläche. Stabilität bedeutet Veränderung des Ausgangssubstrats durch Verwitterung und weitere bodenbildende Prozesse, ohne dass Erosion, Akkumulation oder Umlagerung stattfinden. Im Regelfall ist dabei die Vegetationsdecke geschlossen.

Paläoböden in der Quartärforschung
Die quartären Klimaveränderungen sind in den Sauerstoffisotopenkurven dokumentiert als Veränderungen der globalen Durchschnittstemperaturen der letzten 2,6 Millionen Jahre. Die regionale Ausprägung des Klimas – vermittelt durch die Atmosphärische Zirkulation, beeinflusst durch die Topographie – kann nur in regionalen Archiven studiert werden. Für die letzten 100 ka existieren eine Reihe von Umweltarchiven. Zum Verständnis der entsprechenden Umweltveränderungen in Abhängigkeit von der Basisoszillation des Klimas gemäß den Milanković-Zyklen sind Löss-Paläoboden-Sequenzen die geeigneten Archive. Global verteilt sind Tephra-Paläoboden-Sequenzen, die ebenfalls wissenschaftlich untersucht werden.

Löss-Paläoboden-Sequenzen
In ausreichend mächtigen Lössablagerungen der gemäßigten Breiten eingeschaltete Paläoböden zeigen die Klimaschwankungen und Umweltveränderungen von Kaltphasen und Warmphasen durch den Wechsel von Löss- und Bodenbildung. Schwierigkeiten treten auf, wenn Erosions- oder Umlagerungsereignisse stattfanden. Allgemein werden auch durch Erosion gekappte fossile Böden noch als Paläoboden bezeichnet. Beispielsweise resultieren aus dem Wechsel von Warmzeit zu Kaltzeit durch die Veränderung der Landschaftsdynamik große Umlagerungsereignisse, so dass in Mitteleuropa aus der letzten Warmzeit zumeist nur die dichten Bt-Horizonte von Parabraunerden erhalten sind, während die leicht erodierbaren Ah- und Al-Horizonte abgetragen wurden. Die wissenschaftliche Untersuchung der Löss-Paläoboden-Sequenzen wird vor allem mit bodenkundlichen, geologischen, mineralogischen, paläontologischen und auch archäologischen Feld- und Labormethoden durchgeführt.

Tephra-Paläoboden-Sequenzen
Auch Tephra-Paläoboden-Sequenzen werden von Quartärforschern untersucht. Die Rhythmen aus Ablagerung und Bodenbildung unterliegen jedoch der Dynamik des jeweiligen Vulkans. Dafür sind die Archive in allen Klimazonen vorhanden und nicht nur auf die gemäßigten Breiten beschränkt.

Referenzen
Retallack, G. J.: Soils of the Past – an introduction to paleopedology. 2nd ed., Blackwell Science, 2001.

Einzelnachweise

Bodenkunde

Paläoboden


Annette Daniels (September 10, 1961 – April 1, 2004) was an American mezzo-soprano opera singer.

Career
Daniels appeared with a variety of opera companies in the United States including Houston, Washington, D.C., Dallas, San Diego, Cincinnati, and Portland.  She also performed numerous oratorios as well as concert works with orchestras.  One of her notable roles was Betty in the first production of Monticello.  A recording of the performance was broadcast on National Public Radio and released on an audio CD.

Personal life
Daniels was born and raised in Wichita, Kansas.  She graduated from Wichita State University with a B.A. in Voice Performance and French and a Masters of Fine Arts from The University of Michigan in 1985.   Daniels died of cancer at age 42 in Houston in 2004.

External links
Master Performances Company - Profile of Annette Daniels
Jefferson-Hemings Opera Monticello Sings in L.A  (April 26, 2000) - Article by Playbill about the opera Monticello.
Review of The Barber's New Clothes in The Houston Press - Annette Daniels was in the cast of the opera reviewed, although the review doesn't focus on her.

1961 births
2004 deaths
Musicians from Wichita, Kansas
American operatic mezzo-sopranos
Deaths from cancer in Texas
Wichita State University alumni
University of Michigan alumni
Singers from Kansas
20th-century American women opera singers
21st-century American women

Annette Daniels


A Máscara de Guy Fawkes (Também conhecida como Máscara do V de Vingança ou Máscara do Anonymous) é uma representação estilizada de Guy Fawkes (o mais conhecido membro da Conspiração da Pólvora, uma tentativa de explodir a Câmara dos Lordes em Londres em 5 de novembro de 1605) criada pelo ilustrador David Lloyd para a graphic novel V for Vendetta, de 1982 a 1989.

Inspirado pelo uso de uma máscara representando Fawkes sendo queimado em uma efígie que há muito tempo tinha raízes como parte das comemorações da Noite de Guy Fawkes, Lloyd desenhou a máscara como um rosto sorridente com bochechas vermelhas, um bigode largo virado para cima em ambas as extremidades e uma barba fina e pontiaguda na vertical, usada na narrativa da graphic novel pelo protagonista anarquista V.

Após o lançamento da graphic novel e sua adaptação cinematográfica de 2005, esse desenho passou a representar um amplo protesto, tornando-se mais tarde um símbolo do grupo hacktivista online Anonymous após aparecer em fóruns da Web, usado no Project Chanology, no movimento Occupy, no Anonymous for the Voiceless, na fictícia F-Society em Mr. Robot e em outros protestos contra o establishment em todo o mundo. Isso fez com que a máscara também fosse conhecida pelo nome popular de máscara da Annonymous.

Origens

A Conspiração da Pólvora de 1605 foi comemorada desde o início com a queima de efígies de figuras impopulares. No final do século 18, surgiram relatos de crianças pedindo dinheiro com efígies de Guy Fawkes grotescamente mascaradas, e o dia 5 de novembro ficou gradualmente conhecido como Noite de Guy Fawkes embora muitos agora prefiram o termo "Noite da Fogueira". Do livro Chambers Book of Days, de 1864:

Em 1847, o The Lancet publicou "Notes of A Case of Death From Fright" (Notas de um caso de morte por medo), em que a morte de uma criança de dois anos foi atribuída ao susto causado pelo fato de ver um menino usando uma máscara vermelha de Guy Fawkes.

No século XX, no Reino Unido, um grande número de máscaras baratas de papelão ou papel de Guy Fawkes era vendido para crianças a cada outono ou distribuído gratuitamente com histórias em quadrinhos; na década de 1980, sua popularidade foi cada vez mais suplantada pelo Halloween.

Em 1958, o uso de máscaras de Guy Fawkes foi mencionado durante um debate no Parlamento da Austrália Ocidental como um exemplo de posse inofensiva e desculpável (embora tecnicamente ilegal) de uma máscara facial à noite. O ministro da Polícia, J.J. Brady disse: "Antigamente, era tradicional usar máscaras na noite de Guy Fawkes. Portanto, se hoje à noite alguém for encontrado usando uma máscara de Guy Fawkes, eu, como Ministro da Polícia farei com que ele seja devidamente dispensado".

As histórias em quadrinhos da série V for Vendetta, que iniciou-se em 1982, "centra-se nos esforços de um vigilante para destruir um governo autoritário em uma distópico futuro distópico do Reino Unido". Ao desenvolver a história, o ilustrador David Lloyd fez uma anotação manuscrita sobre a intenção anarquista Protagonista, V: "Por que não o retratamos como um Guy Fawkes ressuscitado, completo com uma daquelas máscaras de papel machê, com uma capa e um chapéu cônico? Ele pareceria realmente bizarro e daria a Guy Fawkes a imagem que ele mereceu durante todos esses anos. Não deveríamos queimar o sujeito todo dia 5 de novembro, mas celebrar sua tentativa de explodir o Parlamento!" Escritor Alan Moore comentou que, devido à ideia de Lloyd, "todos os vários fragmentos em minha cabeça de repente se encaixaram, unidos por trás da imagem única de uma máscara de Guy Fawkes". "Ele também observou "como é interessante que tenhamos usado a imagem bem no momento em que ela aparentemente estava sendo eliminada dos anais da iconografia inglesa". Por isso, V usa uma máscara de Guy Fawkes (projetada por Lloyd) durante toda a história e no clímax de sua adaptação cinematográfica de 2005 e na terceira temporada de 2022 terceira temporadade sua prequel série de televisão Em uma manifestação contra a ditadura militar, milhares de manifestantes adotam o mesmo traje do Parlamento.

Adoção nos protestos do Seculo XXI

Antecedentes
Desde o lançamento do filme de 2005 V de Vingança e a produção em massa de David Lloyd pela Warner Bros. Em meados da década de 1970, o uso de máscaras de Guy Fawkes se difundiu internacionalmente entre grupos que protestavam contra políticos, bancos e instituições financeiras. As máscaras ocultam a identidade e protegem o rosto dos indivíduos e demonstram seu compromisso com uma causa compartilhada.

Em 17 de abril de 2006, dois grupos rivais usando máscaras de Fawkes se enfrentaram do lado de fora dos escritórios da Warner Brothers e da DC Comics. Um grupo, liderado pelo freegan Adam Weismann, protestou contra uma suposta representação errônea do movimento anarquista no filme V de Vingança. O outro grupo, liderado pelo libertário Todd Seavey, contraprotestou contra os anarquistas, usando máscaras supostamente fornecidas por um funcionário da Time Warner.

Relação com a Anonymous

A máscara começou a ser relacionada com o grupo hackativista Annonymous no movimento intitulado "Project Chanology", uma série de manifestações que aconteceram contra a Igreja de Cientologia em 2008. O grupo protestou contra a Igreja em resposta ao fato da instituição ter forçado o YouTube a retirar um vídeo do ator Tom Cruise discutindo que a Cientologia era para uso interno da Igreja. Em resposta, o Anonymous protestou contra os métodos litigiosos da Igreja da Cientologia por um período de vários meses. Os manifestantes foram incentivados a esconder seus rostos, já que era prática comum dos membros da Igreja fotografar manifestantes anticientologia. A máscara de Guy Fawkes era um método amplamente utilizado para ocultar rostos.

À medida que os protestos continuavam, mais manifestantes começaram a usar a máscara de Guy Fawkes, que acabou assumindo um status simbólico dentro do grupo. Scott Stewart do The Gateway, da Universidade de Nebraska, escreveu: "Muitos participantes usavam máscaras de Guy Fawkes para chamar a atenção tanto para sua identidade como Anonymous quanto para o abuso de litígio e coerção da Igreja da Cientologia para suprimir pontos de vista anticientíficos." Internet-adotou o personagem para seus protestos mais amplos contra a autoridade. Uma versão da máscara foi usada posteriormente na série de televisão de 2015 Mr. Robot para representar o grupo hacktivista F-Society, em referência ao Anonymous. Uso mais amplo em protestos populares. Em 23 de maio de 2009, manifestantes usando a máscara detonaram um barril de pólvora falso do lado de fora do Parlamento enquanto protestavam contra a questão das despesas dos parlamentares britânicos. Durante os protestos de protestos de 2011 em Wisconsin e, posteriormente, durante o Occupy Wall Street e o contínuo movimento Occupy a máscara apareceu internacionalmente como um símbolo de rebelião popular. Em outubro de 2011, o ativista Julian Assange participou do evento Occupy London na Bolsa de Valores de Londres usando uma máscara desse tipo, que ele retirou após um pedido da polícia.

Em janeiro de 2012, máscaras de Guy Fawkes foram usadas por manifestantes contra a Polônia na assinatura do Acordo Comercial Anticontrafação.

No dia 10 de junho de 2012, em Mumbai (atual Bombaim), um grupo de 100 membros da Anonymous e estudantes reuniram-se no Azad Maidan, vestidas de preto e usando máscaras de Guy Fawkes, para protestar contra a censura do governo indiano à Internet.

A máscara, usada pelos manifestantes do Bahrein durante o levante inspirado na Primavera Árabe, foi proibida no país em fevereiro de 2013, alguns meses depois de uma decisão semelhante dos Emirados Árabes Unidos, outro país do Golfo Pérsico. O Ministério da Indústria e Comércio do Bahrein disse que a proibição da importação da máscara, à qual se referiu como "máscara da revolução", se deveu a preocupações com a "segurança pública". A decisão, descrita pela Voz da América como "incomum", marcou um dos mais recentes esforços do governo para reprimir a revolta de dois anos. No entanto, um ativista de direitos baseado na Grã-Bretanha e Samuel Muston do The Independent minimizaram o efeito da proibição. O Manama Voice informou que o uso de máscaras em protestos aumentou após a proibição.

As máscaras foram usadas por manifestantes antigovernamentais na Tailândia em 2012 e por manifestantes na Turquia em 2013; também foram usadas em protestos no Brasil e no Egito em 2013.

Em maio de 2013, o governo da Arábia Saudita proibiu a importação das máscaras e disse que confiscaria qualquer uma que fosse encontrada à venda. O Ministério de Assuntos Islâmicos declarou que a máscara é "um símbolo de rebeldes e vingança" e advertiu os imãs e os pais de que "elas poderiam ser usadas para incitar os jovens a desestabilizar a segurança e espalhar o caos..." Em 22 de setembro de 2013, a polícia religiosa saudita proibiu o uso da máscara de Guy Fawkes, um dia antes do 83º Dia Nacional da Arábia Saudita.

O uso de máscaras durante tumultos ou assembleias ilegais foi proibido no Canadá, após a promulgação do Projeto de Lei C-309, e agora acarreta uma pena máxima de dez anos de prisão.

Os participantes dos protestos venezuelanos de 2014 usavam uma grande variedade de máscaras; uma delas era a máscara de Guy Fawkes, às vezes pintada com as cores da bandeira venezuelana.

Em outubro de 2019, manifestantes em Hong Kong começaram a usar a máscara em oposição à proibição do governo de usar máscaras durante os protestos.

As máscaras de Guy Fawkes estavam entre os símbolos exibidos durante a invasão do Capitólio dos Estados Unidos em 2021.

Visões de Moore e Lloyd

Alan Moore, anarquista e autor de V de Vingança, apoiou o uso da máscara e declarou em uma entrevista de 2008 à Entertainment Weekly: "Outro dia, ao assistir ao noticiário, fiquei bastante animado ao ver que havia manifestações do lado de fora da sede da Cientologia aqui e que, de repente, passou um clipe mostrando todos esses manifestantes usando máscaras de Guy Fawkes de V de Vingança. Isso me agradou. Isso me deu um pequeno brilho caloroso." Embora Moore não tenha criado esse personagem para os propósitos a que ele serviu, ele explica ao The Guardian: "suponhamos que, quando eu estava escrevendo V de Vingança, eu teria pensado, no fundo do meu coração secreto: não seria ótimo se essas ideias realmente causassem impacto? Então, quando você começa a ver essa fantasia ociosa invadir o mundo normal... É peculiar. Parece que um personagem que criei há 30 anos escapou de alguma forma do reino da ficção." David Lloyd, ilustrador e co-criador de V de Vingança:

Vendas e propriedade corporativa dos direitos
De acordo com a Time em 2011, a adoção da máscara pelos manifestantes fez com que ela se tornasse a máscara mais vendida na Amazon.com, vendendo centenas de milhares por ano. A Warner Bros. Discovery, proprietária da Warner Bros. e da DC Comics, detém os direitos da imagem e recebe uma taxa pela venda de cada máscara oficial.

Leitura adicional

Ligações externas

Anonymous
Fenômenos da Internet
Máscaras
Representações culturais de Guy Fawkes

Máscara de Guy Fawkes


Georg Horn ist der Name folgender Personen:

* Georg Horn (Historiograf) (1542–1603), deutscher Theologe und Historiograf
 Georg Horn (1620–1670), deutscher Historiker und Hochschullehrer, siehe Georgius Hornius
 Georg Horn (Schriftsteller) (1831–1897), deutscher Schriftsteller, Dramatiker und Hofrat
 Georg Horn (1841–1919), deutscher Gewerkschafter und Politiker (ADAV, SPD, USPD)

Georg Horn (Begriffsklärung)


Dorylaeum (starogrčki Δωρύλαιον), bio je drevni grad u sjevernoj Frigiji u Maloj Aziji. Danas je to četvrt u Eskişehiru pod imenom Şarhöyük.

Prvobitno se nalazio na oko 10 km jugozapadno od Eskişehira, na mjestu koje je danas poznato kao Karadžahisar (Karaca Hisar), a otprilike krajem četvrtog stoljeća prije Krista premješten je na mjesto sjeverno od modernog Eskişehira.

Grad je već postojao pod Frigijcima, ali se u pisanim izvorima spominje samo u rimsko doba. U Rimskom Carstvu je bio trgovačko središte, u Bizantu bio je biskupija. Nakon bitke kod Mantzikerta (1071.) osvojili su ga Seldžuci.

Tijekom križarskih ratova dogodile su se dvije bitke kod Dorileja, koji je u to vrijeme već bio u ruševinama. Tijekom Prvog križarskog rata, križari su ovdje porazili Seldžuke, što je bila njihova prva velika pobjeda (Bitka kod Doryileja 1097.). Tijekom Drugog križarskog rata bilo je to mjesto teškog poraza križara (Bitka kod Dorileja 1147.).

Bizantski car Manuel I. Komnen utvrdio je Dorilej 1175. godine, ali ga je izgubio od Seldžuka 1176. nakon bitke kod Myriokephalona. Dorilej su 1240. godine osvojile Osmanlije.

Literatura
 Hans Treidler: Dorylaion; Der Kleine Pauly (KlP), Svezak 2, Stuttgart 1967, Str. 149.
 Walther Ruge: Dorylaion;  Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft (RE), Svezak 5, Stuttgart 1905, Str. 1577.

Drevni gradovi u Turskoj
Povijest Turske

Dorilej


Biljna stanica je tip stanice karakterističan za biljke.

Sastoji od stanične stijenke i protoplasta. Protoplast uključuje protoplazmu u koju su uklopljene vakuole, organeli, membranski sustavi, makromolekularne nakupine. Stanična stijenka je propusna, ali ipak čvrsta struktura koja štiti stanicu i daje joj stalan oblik. Primarna stanična stijenka je građena od celuloznih niti, koje su postavljene pod pravim kutom jedne na druge kako bi im se povećala čvrstoća. Sekundarna stanična stijenka može se nalaziti unutar primarne, a građena je od lignina, tvari koja dodatno pojačava staničnu stijenku. Velika središnja vakuola puna vode i koloida omogućava održavanje turgorovog pritiska i služi kao jedinstvena organela za skladištenje i odigravanje metaboličkih procesa.

Biljna stanica ima plastide, od kojih je najvažniji kloroplast, organela koja se nalaze u citoplazmi, posjeduju pigmente kao što su klorofili i karotenoidi i mjesto je sinteze i skladištenja hrane. Kloroplast sadrži klorofil i koristi svjetlosnu energiju za pretvorbu ugljik-dioksida i vode u ugljikohidrate i kisik, tj. kloroplast je mjesto fotosinteze.

U stanicama biljaka sreću se tri osnovna tipa citoskeletnih elemenata: aktinski filamenti, mikrotubule i intermedijarni filamenti. Aktinski filamenti su raspoređeni u pojas, koji citoplazmu više-manje dijeli u dva dijela - jedan stacionarni prema staničnoj membrani i jedan fluidan prema vakuoli. U ovom fluidnom dijelu citoplazme događaju se pokreti organela putem aktinskih filamenata i strujanja citoplazme.

Mikrotubule su poređane uz staničnu membranu, u snopovima. Uloga im je u organiziranju kompleksa celulozo-sintetaze, čime se omogućuje stvaranje paralelnih fibrila celuloze u staničnom zidu. Pravac pružanja celuloznih fibrila prati pravac pružanja mikrotubula. Intermedijarni filamenti su rijetko prisutni, predstavljeni su filamentima koji pozicioniraju tonoplast i jedarni ovoj u stanici, omogućavajući i mehanički otpor pritisku vakuole na citoplazmu.

Izvori

Stanična biologija
Botanika

Biljna stanica


8282 Delp este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8282 Delp este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Freimut Börngen. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,09 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 0,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

8282 Delp


محمد تقي الدين الهلالي (1893م - 22 يونيو 1987م) / (ولد 1311 هـ، بوادي سجلماسة - توفي 25 شوال 1407 هـ)، هو محدث ولغوي وأديب وشاعر ورحالة سلفي ظاهري، عراقي،مغربي، يعد أول من أدخل الدعوة السلفية إلى المغرب بعد أبو شعيب الدكالي ومحمد بن العربي العلوي. من أبرز أعماله ترجمة صحيح البخاري إلى الإنجليزية، كما ترجم المجمع للقرآن الكريم باللغة الإنجليزية جنباً إلى محمد محسن خان، الواسع الانتشار في مكتبات العالم. كان المرجع اللغوي والمشرف على إذاعة برلين العربية في فترة الحكم النازي.

نسبه
محمد التقي بن عبد القادر بن محمد بن عبد القادر بن الطيب بن أحمد بن عبد القادر بن محمد بن عبد النور بن عبد القادر بن هلال بن محمد بن هلال. فنُسبة الشيخ هي إلى جده الأعلى هلال. كنية الهلالي هي أبو شكيب، مضافة إلى اسم ابنه، وكنيته قبل زواجه أبو عبد الله.

حياته
ولد تقي الدين بقرية «الفرخ»، وتسمى أيضا بـ «الفيضة القديمة» على بضعة أميال من الريصاني، وهي من بوادي مدينة سجلماسة المعروفة اليوم بتافيلالت الواقعة جنوبا بالمملكة المغربية. وقد ترعرع في أسرة علم وفقه، فقد كان والده وجده من فقهاء تلك البلاد.

قرأ القرآن على والده وحفظه وهو بن اثنتي عشر سنة، لازم الشيخ التندغي الشنقيطي فبدأ بحفظ مختصر خليل وقرأ عليه علوم اللغة العربية والفقه المالكي إلى أن أصبح الشيخ ينيبه عنه في غيابه.

أنهى تعلّمَه الأولي، ولم يكن قد تجاوز الخامسة عشرة من عمره. وبعد وفاة والده، تنقل بين القبائل، واستقر في زيان، يؤم الناس بالمسجد، ويعلم الأطفال القرآن، وهناك تعلم الأمازيغية الأطلسية. وعاد ليستأنف دراسته على يد الشيخ محمد بن حبيب الشنقيطي. وبعد وفاة هذا الأخير سنة 1919، توجه إلى مدينة وجدة، فتتلمذ بها مدة على يد القاضي أحمد السكيرج، وخاض في اللغة والنحو والأدب والفقه والتفسير.

وفي عام 1340 هـ توجه لفاس وتتلمذ على يد علمائها، من أمثال الشيخ الفاطمي الشراوي، والشيخ محمد بن العربي العلوي وحصل على شهادة من جامع القرويين.

كان في بداية الأمر صوفيًا تيجانيًا
وهي فرقة صوفية، فغيّر مذهبه وبدأ يحذر الناس منها، وألّف كتابًا في نقدها، اسمه «الهدية الهادية إلى الطريقة التجانية» فنقموا عليه.

بدأ يراسل صحيفة الإخوان المسلمين سراً بواسطة البريد الإنجليزي في تطوان، بعد أن دعى حسن البنا إلى استقطاب أصوات كتاب ومؤلفين مغاربة، لكن الإسبان أطلعوا على محتوى الرسائل التي أرسلها إلى صحيفة الإخوان المسلمين، فقبضوا عليه وزجوه في السجن، ولم يوجّهوا إليه أي اتهام، وبقي ثلاثة أيام، فاحتج أهل المدينة وأذاعت محطة لندن باللهجة المغربية هذه الحادثة والاحتجاج فأطلقوا سراحه. حكم عليه الفرنسيين بعدها في المغرب بالإعدام بسبب نشاطه المناهض لهم.

طلب العلم في مصر
غادر تقي الدين وهو في السادسة والعشرين من عمره بلد المغرب متوجهًا إلى مصر، وكان ذلك سنة 1922، وكانت غايته طلب علم الحديث، فقصد الجامع الأزهر، ولكنه لم يمكث فيه كثيرا، حيث لم يجد بغيته فيه، فانقطع عنه، والتحق بحلقة الشيخ رشيد رضا وتلامذته، حيث تفتق ذهن تقي الدين، وهو يستمع ويشارك في المناقشات الحادة التي كانت تجري في مجالس الشيخ رشيد رضا، وكانت سببا في نضجه الفكري، وتحوله عن التقليد إلى استعمال الفكر وطلب الأدلة العقلية، وعن التقديس المبالغ فيه للعلماء الأعلام والتسليم بكل ما سرد عنهم، إلى البحث الاستقلالي والترجيح.

رحلته للتدريس والتمدرس
بعد الحج توجه إلى الهند لينال بغيته من علم الحديث فالتقى علماء كبار هناك فأفاد واستفاد؛ ومن أهم العلماء الذين التقى بهم هناك المحدث العلامة الشيخ عبد الرحمن بن عبد الرحيم المباركفوري صاحب «تحفة الأحوذي بشرح جامع الترمذي» وأخذ عنه من علم الحديث وأجازه وقد قرّظه بقصيدة يُهيب فيها بطلاب العلم إلى التمسك بالحديث والاستفادة من الشرح المذكور، وقد طبعت تلك القصيدة في الجزء الرابع من الطبعة الهندية؛ كما أقام عند الشيخ محمد بن حسين بن محسن الحديدي الأنصاري اليماني نزيل الهند آنذاك وقرأ عليه أطرافا من الكتب الستة وأجازه أيضا. شغل كرئيس أساتذة الأدب العربي في كلية ندوة العلماء في مدينة لكهنؤ بالهند.

ومن الهند توجه إلى الزبير في العراق، حيث التقى العالم الموريتاني المحقق الشيخ محمد أمين الشنقيطي الزبيري، مؤسس مدرسة النجاة الأهلية بالزبير، وتزوج ابنته عائشة، والشنقيطي هذا هو غير العلامة المفسر صاحب «أضواء البيان» واستفاد من علمه، وأصبح عراقياً عام 1934م، وأقام في الزبير ودرّس الإنكليزية في مدرسة النجاة، وصار إماماً لمدة قليلة في جامع الذكير، ومكث بالعراق 35 سنين غير متتابعة من 1924م حتى 1959م ثم سافر إلى السعودية مروراً بمصر حيث أعطاه السيد محمد رشيد رضا توصية وتعريفاً إلى الملك عبد العزيز آل سعود قال فيها:  فبقي في ضيافة الملك عبد العزيز بضعة أشهر إلى أن عُيّن مراقبا للتدريس في المسجد النبوي وبقي بالمدينة سنتين ثم نقل إلى المسجد الحرام والمعهد العلمي السعودي بمكة وأقام بها سنة واحدة.

عُيّن تقي الدين الهلالي للإمامة في المسجد النبوي، وكان في صلاته تطويل استاء منه الناس، وكان جوابه لهم: إني لن أُفسد صلاتي من أجلكم. فغضب وسافر إلى العراق والتحق بجامعة بغداد.

فكان يَدْرسُ ويُدرّس بالجامعة، وبعد زواجه في العراق، توجّه بعدها إلى الهند، والتحق بالجامعة هنالك، فكان دارساً ومُدرسا، من بين تلامذته أبو الحسن الندوي.

الدكتوراه في ألمانيا
كتب شكيب أرسلان، وهو صديق لتقي الدين الهلالي، توصية إلى أحد أصدقائه بوزارة الخارجية الألمانية قال فيها:
فسافر إلى ألمانيا وعُيّن محاضراً في جامعة بون، ثم صار طالباً بالجامعة مع كونه محاضراً فيها. وفي سنة 1940م قدّم رسالة الدكتوراه في جامعة برلين، حيث كان طالباً ومحاضراً ومشرفاً على الإذاعة العربية، فند في رسالته مزاعم المستشرقين أمثال: مارتن هارثمن، وكارل بروكلمان، وكان موضوع رسالة الدكتوراه «ترجمة مقدمة كتاب الجماهر من الجواهر مع تعليقات عليها»، وكان مجلس الامتحان والمناقشة من عشرة من العلماء، وقد وافقوا بالإجماع على منحه شهادة الدكتوراه في الأدب العربي. وتزوج بألمانية.
 قال العلامة حماد الأنصاري عن تقي الدين الهلالي:
.

اتصل بالزعيم الألماني الفوهرر هتلر، فلما توسّم منه تعاطفه نحو العرب والمسلمين، أقنعه أن يُنشئ إذاعة عربية موجهة إلى العرب بلغتهم، وصادف ذلك وجود يونس بحري، فوافق هتلر على فكرة الإذاعة وصار تقي الدين الهلالي من كان يُعدّ المواد الإذاعية التي ستذيعها الإذاعة، في حين أن يونس بحري هو من سيتولّى إذاعتها، بصوته المميز والذي كان يبدأ الإذاعة بجملته الشهيرة حَيِّ العرب.

كان الهلالي دائم الثناء على هتلر، وكان يُكذب كل ما يسيء إلى الزعيم النازي، وبخاصة الهولوكوست، حيث كان ينفي صحة وقوع ذلك جملة وتفصيلا.

العودة للعراق
سافر الشيخ إلى المغرب أثناء الحرب العالمية الثانية، وبعد انتهاء الحرب سافر إلى العراق سنة 1947م وقام بالتدريس في كلية الملكة عالية ببغداد (كلية التربية للبنات بجامعة بغداد _حاليا)، وكان على صلة علمية بمصطفى جواد، يروي الهلالي عن صديقه محمد العقيل في العراق فيقول:

إلى أن قام الانقلاب العسكري في العراق فغادرها إلى المغرب سنة 1959م.

المقاومة
انتظم مع المجاهدين ضد الاحتلال، وله دور كبير في هذا، ضد فرنسا وبريطانيا وإسبانيا؛ لتحرير بلاده. يتبين عدائه للمحتل من خلال بعض أقواله:

يروي الدبلوماسي المغربي محمد بن عودة، عن زيارة تقي الدين الهلالي لمدينة تطوان، حيث كان هدفه تسليم رسالة من مفتي فلسطين أمين الحسيني إلى عبد الخالق الطريس. وسبب إقامة تقي الدين الهلالي في تطوان هي أنه كان يذيع من إذاعة برلين برنامجا يشارك فيه نخبة من الوطنيين العرب أمثال الحاج أمين الحسيني والكيلاني والأمير شكيب أرسلان، وكان يخصصه للدفاع عن حقوق الدول العربية والإسلامية المحتلة من طرف الفرنسيين والإنجليز، ولذلك اغتنمت كل من فرنسا وإسبانيا فرصة وجوده في تطوان لمنعه من مغادرة المغرب والعودة إلى برلين فكان ذلك هو سبب إقامته في هذه المدينة.

أسرته وعودته للمغرب
تزوج بالمدينة المنورة، وله ابنتان، كانت إحداهما معلمة في المملكة أوّل ما فُتِحتْ مدارس البنات، وتزوّج في العراق وله أولاد هناك.
في المغرب بعدما استقر فيه لم يكن عنده من أولاده أو بناته أحد، ولم يكن له مع زوجته الأخيرة ذرية، ولكنها اهتمت به عناية وخِدْمة.
عين مدرساً بكلية الملكة عالية في بغداد، ثم بجامعة محمد الخامس بالرباط ثم بفرعها بفاس، وفي سنة 1968م تلقى دعوة من الشيخ عبد العزيز بن باز رئيس الجامعة الإسلامية بالمدينة المنورة آنذاك للعمل أستاذاً بالجامعة منتدباً من المغرب فقبل الشيخ الهلالي وبقي يعمل بها إلى سنة 1974م حيث ترك الجامعة وعاد إلى مدينة مكناس بالمغرب للتفرغ للدعوة.

توفي في يوم الإثنين 22 يونيو 1987 بمنزله في مدينة الدار البيضاء ودُفن بالسباتة. وقد شيّع جنازته جمع غفير من الناس يتقدمهم علماء ومثقفون وسياسيون.

رأيه في الشعر الحر
قال الهلالي في كتابه (الهاديات) المنشور بتحقيق مشهور بن حسن آل سلمان "ومما قلت في من يزعم من أهل هذا الزمان أن هناك شعراً حرّاً لا يحتاج إلى نظم ولا قافية":

مؤلفاته
مؤلفات الشيخ تقي الدين الهلالي كثيرة جدا ألفت في أزمنة مختلفة وبقاع شتى، ومنها:
 الهاديات. وهو أول كتبه، نُشر في الهند سنة 1924.
 سبيل الرشاد في هدي خير العباد.
 الزند الواري والبدر الساري في شرح صحيح البخاري [المجلد الأول فقط].
 الإلهام والإنعام في تفسير الأنعام.
 مختصر هدي الخليل في العقائد وعبادة الجليل.
 الهدية الهادية للطائفة التجانية.
 القاضي العدل في حكم البناء على القبور.
 العلم المأثور والعلم المشهور واللواء المنشور في بدع القبور.
 آل البيت ما لهم وما عليهم.
 حاشية على كتاب التوحيد لشيخ الإسلام محمد بن عبد الوهّاب.
 حاشية على كشف الشبهات لمحمد بن عبد الوهّاب.
 الحسام الماحق لكل مشرك ومنافق.
 دواء الشاكين وقامع المشككين في الرد على الملحدين.
 البراهين الإنجيلية على أن عيسى داخل في العبودية وبريء من الألوهية.
 فكاك الأسير العاني المكبول بالكبل التيجاني.
 فضل الكبير المتعالي (ديوان شعر).
 أسماء الله الحسنى (قصيدة).
 الصبح السافر في حكم صلاة المسافر.
 العقود الدرية في منع تحديد الذرية.
 الثقافة التي نحتاج إليها (مقال).
 تعليم الإناث وتربيتهن (مقال).
 ما وقع في القرآن بغير لغة العرب (مقال).
 أخلاق الشباب المسلم (مقال).
 من وحي الأندلس (قصيدة).
 تقويم اللسانين (كتاب).

انظر أيضًا
 محمد بن الأمين بوخبزة.
 محمد إبراهيم بن أحمد الكتاني.
 رودولفو خيل بن أمية.
 شكيب أرسلان.
 يونس بحري.

المراجع

وصلات خارجية

 موقع تقي الدين الهلالي.
 .

أشخاص مغاربة في القرن 19
أشخاص مغاربة في القرن 20
أشخاص من سجلماسة
أعضاء هيئة تدريس الجامعة الإسلامية بالمدينة المنورة
أعضاء هيئة تدريس جامعة محمد الخامس
أكاديميون عراقيون
إذاعة برلين العربية
خريجو جامعة الأزهر
خريجو جامعة القرويين
خريجو جامعة هومبولت في برلين
خريجو جامعة ويلز
سلفيون مغاربة
شخصيات دينية عراقية
ظاهريون
علماء دين سنة عراقيون
علماء دين سنة مغاربة
علماء مسلمون في القرن 14 هـ
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
كتاب وكاتبات مغاربة
مترجمو القرآن إلى الإنجليزية
مترجمو القرن 20
مدرسون في المسجد النبوي
مواليد 1311 هـ
مواليد 1897
وفيات 1407 هـ
وفيات 1987
سلفيون عراقيون
شراح صحيح البخاري

تقي الدين الهلالي


Podsavezna nogometna liga Našice (također i kao Liga Nogometnog podsaveza Našice) je bila liga četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1967./68. Sudjelovalo je 10 klubova, a prvak je bio "Željezničar" iz Markovca Našičkog.

Ljestvica

 Podravska Slatina – tadašnji naziv za Slatinu

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Slavonska zona 1967./68.

Vanjske poveznice

Izvori

 "Sportske novosti", izdano 14. lipnja 1968., str. 10

1967-68 Našice
Našice
1967-68 Našice

Podsavezna nogometna liga Našice 1967./68.


Etoburlar ya da karnivorlar, ana besin kaynağı et olan canlılar. İkincil tüketiciler olarak da adlandırılırlar. Etobur sınıflaması yapılırken "ana besin kaynağı" göz önünde bulundurulur. Yani herhangi bir nedenle nadiren ot yiyen bir hayvan etobur kabul edilmeye devam edilir.

Etoburların beslenme alışkanlıkları

Otoburlar (Herbivorlar/Birincil tüketiciler) ve Omnivorlardan (hepçil) farklı olarak etoburların beslenmeleri neredeyse sırf etten oluşur.

Etcilmemeliler, bazı Keseliler, Kuşlar, Balıklar, Sürüngenler ve diğer hayvan sınıfları içinde etoburlar bulunur. Ama sırf hayvanlar değil, bitkiler ve mantarlar da etobur olabilirler.

Etobur ve etçil arasındaki fark

Etobur ile Carnivora (Etçiller) kavramları sıklıkla karıştırılır. Karnivor et ile beslenen bütün canlılar için kullanılır. Bu canlılar hayvan, bitki veya mantar olabilir. Carnivora ise memeliler sınıfının belli bir takımıdır.

Ayrıca bakınız
 Etobur bitkiler
 Carnivora
 Yırtıcı kuşlar
 Yırtıcı balıklar

Etçil beslenme

Etoburlar


Progreso (en feroés, Framsókn) es un partido político de las Islas Feroe, definido como liberal, independentista y reformista. Su presidente, Poul Michelsen, describe a su fuerza política como "un partido nacionalista liberal".

Fue fundado el 9 de marzo de 2011 por Poul Michelsen y Hanna Hensen, quienes se separaron del Partido Popular. El la reunión de la fundación del partido se congregaron 12 personas, un número mayor a las asambleas nacionales de los partidos mayoritarios. El 6 de abril se entregaron 2.300 firmas al primer ministro y el 13 de abril el nuevo partido obtuvo el derecho de presentarse a las siguientes elecciones parlamentarias. En las elecciones de 2011 el partido obtuvo 6,3 % de los votos y dos escaños en el Løgting.

Poul Michelsen,quien fuera miembro del Partido Popular durante 40 años, es el presidente de Progreso. La vicepresidenta es Hanna Hensen, miembro del concejo municipal de Eystur. El órgano directivo está integrado también por Janus Rein, Finn Jensen, Óluva Waagstein y Jákup Sverri Kass. Entre otros afiliados a Progreso se encuentran Hans A. Norðfoss, anteriormente dirigente de una organización juvenil del Partido Popular, Sámal Petur í Grund, antiguo ministro de salud y presidente del Partido del Autogobierno, y el conocido empresario Tróndur Djurhuus.

La organización juvenil del partido, Framsøkin Ungdómur ("Juventud Progresista"), fue fundada el 12 de agosto de 2011.

Resultados electorales

Løgting

Referencias

Enlaces externos

Sitio oficial

Partidos políticos de las Islas Feroe
Partidos liberales
Partidos políticos fundados en 2011

Progreso (Islas Feroe)


La 17ᵉ édition du tour international du cyclisme du Bénin a lieu du 3 au 8 mai 2022 au Bénin. Elle est inscrite au calendrier de l'UCI Africa Tour en catégorie 2.2 qui correspond à la course par étape.

Parcours
La compétition se déroule en deux grandes phases. La première comporte 5 étapes et la dernière intitulée le grand prix de Cotonou qui détermine le gagnant final.

Participants
Pour l'édition de 2022, la compétition connait la participation de 84 coureurs constituant 14 équipes et venant de 13 pays pour parcourir 748,1 km des routes du Bénin. On y retrouve le Bénin, le Mali, le Nigéria, le Burkina Faso, le Maroc, l'Allemagne, la France, le Togo, la Côte d'Ivoire, les Pays-Bas et la Belgique.

Étapes
Les étapes sont :
 Etape 1 : mardi 03 mai 2022, de Boukoumbé-Natitingou- Djougou sur une distance de 120,2 km
 Etape 2 : mercredi 04 mai 2022, de Djougou-Parakou sur une distance de 133,3 km
 Etape 3 : jeudi 05 mai 2022, de Savalou-Banamé-Bohicon sur une distance de 127,7 Km
 Etape 4 : vendredi 06 mai 2022, de Bohicon-Lokossa-Comé sur une distance de 126,500 Km
 Etape 5 : samedi 07 mai 2022, de Sèhouè-Ouidah-Cotonou- Porto-Novo sur une distance de 138,4 Km
 Enfin, la dernière journée, le dimanche 08 mai, pour le Grand prix de la ville de Cotonou sur un circuit fermé de 102 km.

Classement général

|-
|  || 3 mai || Boukoumbé - Natitingou - Djougou ||  || align="center" |120.2 ||  Bjorn De Decker ||  Bjorn De Decker
|-
|  || 4 mai || Djougou - Parakou ||  || align="center" |133.3 ||  Seppe Vangheluwe ||  Bjorn De Decker
|-
|  || 5 mai || Savalou - Banamè - Bohicon ||  || align="center" |127.7 ||  Marcel Peschges ||  Marcel Peschges
|-
|  || 6 mai || Bohicon - Lokossa - Comé ||  || align="center" |126.5||  Jonathan Bouwer ||  Marcel Peschges
|-
|  || 7 mai || Sèhouè - Ouidah - Cotonou - Porto-Novo ||  || align="center" |138.4 ||  Bachirou Nikiéma ||  Marcel Peschges
|-
|}

Notes et Références

Liens externes
 Les Sports.info

Tour du Bénin
2022 au Bénin
Cyclisme en mai 2022

Tour du Bénin 2022


Bésame Tonto es una telenovela peruana de muy buena audiencia en países de Latinoamérica como Colombia, Ecuador y en Perú (transmitido por Frecuencia Latina), en países lejanos como: Rusia, Alemania y Filipinas. En el 2004, la cadena Univisión transmitió la telenovela en Estados Unidos para los latinos.

La telenovela cuenta con la participación protagónica de Gianella Neyra y Segundo Cernadas, la participación antagónica de Renato Rossini, Giovanna Azaldegui y Hernán Romero como villanos principales.

Historia

Sinopsis
Donatello Rossini, un millonario con conexiones mafiosas, arregla el matrimonio entre su hija Julieta y Ricardo, el hijo de un prominente banquero. Ninguno de los contrayentes está muy contento con la unión. Julieta, porque apenas conoce al novio, y Ricardo, porque es amante de Estefanía, la madre de su novia.

Para ayudar a su hermano que tiene líos con la mafia, Rómulo debe sustraer un valioso Picasso de la casa de los Rossini, pero al intentar robar el cuadro, el ladrón es sorprendido. No tiene más remedio que huir en el coche nupcial en el que también viaja la novia.

Acusado de secuestro, Rómulo huye con Julieta. Entretanto la familia Rossini con tanto revuelo comienza a sacar los trapitos al sol. Se descubre que Estefanía y Ricardo son amantes, pero también, que Julieta es adoptada. Rómulo y Julieta se enamoran y terminan casándose lo que no le hace mucha gracia a Milady, la verdadera novia del secuestrador.

Argumento
Bésame Tonto es la historia de una joven mujer que ignora el hecho que ha crecido en una familia de mafiosos y que es adoptada. Su padre adoptivo es un mafioso italiano que vive y opera un sindicato criminal en Perú. Es un hombre mayor que quiere hacer su negocio legítimo y, eventualmente, adquiere una compañía de periódicos, la cual utilizará, sucesivamente, para atacar a su más poderoso enemigo.

Julieta Rossini, la joven mujer, está casada con un hombre contra su voluntad. Su verdadero amor es Rómulo, quien se la lleva lejos de Lima hacia el norte del Perú.

Rómulo tiene características que son poco típicas para el héroe de telenovelas: usa lentes, engrasa su cabello y lleva puestos sobretodos o camisas escocesas. Rossini, sin embargo, se ve atraída por su personalidad e inteligencia y no desea regresar con un marido al que, en primer lugar, nunca amó. Pero su padre la ve siendo secuestrada por Rómulo, y pronto la policía está tras ellos.

El padre de Julieta, a pesar de saber que ella no es su verdadera hija, la quiere mucho y siente que la heriría si le revela la verdad sobre sus negocios y que es adoptada. Por esa razón decide mantener esas verdades en secreto. Su madre adoptiva, sin embargo, es una mujer interesada en el dinero de su esposo y trata de inculcar ese amor por el dinero en la personalidad de Julieta.

Después de enterarse –por la confesión de su hija– que Julieta estaba enamorada de Rómulo, el señor Rossini lo perdona y empieza a simpatizarle. Eventualmente, le dará trabajos legales como descubrir qué es lo que sus enemigos mafiosos planean, actualizar las finanzas, etc. Cuando el señor Rossini se ve involucrado en un ataque decide escapar de Lima para vivir en el interior de Perú, desde donde se contacta con Rómulo para saber cómo van las cosas por casa.

La complicada familia de Rómulo consiste de un padre enfermo que está en sus sesenta, una madrastra que se embaraza y pierde a su bebé durante un ataque de la pandilla enemiga de Rossini, y un hermano que está interesado, únicamente, en dinero.

Reparto
 Gianella Neyra - Julieta Rossini
 Segundo Cernadas - Rómulo Martínez
 Renato Rossini -  Ricardo Escalante
 Giovanna Azaldegui -  Milady
 Katia Salazar - Blanca Martínez
 Sonia Oquendo - Tosca
 Paul Martin - Gonzalo Martínez
 Pamela Cortés - Cory
 Xavier Pimentel - Miguel Rossini
 Erika Vélez - Diana
 María José de Zaldívar - Asunción de Martínez
 Hernán Romero - Donatello Rossini
 Reynaldo Arenas Horna - Lázaro Cruz
 Gabriel Anselmi - Juan Diego Calderón
 Gonzalo Revoredo - Gustavo Adolfo Ruiz
 Agustín Benítez - Alidio Martínez
 Liliana Mass - Laura Veralcázar
 Jean Carlo Porcile – Gregorio Escalante
 Cuty Wais - Nena Escalante
 María Angélica Vega - Estefanía
 José Luis Teran - David Rossini
 Sebastián Mosqueira Morales-Macedo - Bartolomé Rossini

Otras versiones
En el año 2010 la cadena mexicana TV Azteca realizó una adaptación titulada Quiéreme tonto, protagonizada por Litzy y Yahir.

Telenovelas de Perú
Telenovelas de Frecuencia Latina
Telenovelas de 2003

Bésame tonto (telenovela)


An Andropogon diuturnus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sohns. An Andropogon diuturnus in nahilalakip ha genus nga Andropogon, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Venezuela. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Andropogon

Andropogon diuturnus


|- bgcolor="#eeeeee" align=center
! colspan="4" | Natjecatelj za  Jugoslaviju

Minski Fabris (Split, 2. kolovoza 1941.), hrvatski jedriličar. Natjecao se za Jugoslaviju.

Natjecao se na Olimpijskim igrama 1972., 1976. i 1980. u klasi finn. Osvajao je 21., 13. i 11. mjesto.

Na europskom prvenstvu 1977. u Istanbulu je osvojio srebrnu medalju u klasi finn. U istoj je disciplini osvojio zlatnu medalju godinu dana kasnije na EP u Marstrandu.

U klasi finn je na Mediteranski igrama 1971. osvojio zlatnu medalju. Na MI 1979. u istoj je disciplini osvojio broncu.

Bio je član Labuda iz Splita.

Izvori

Hrvatski jedriličari
Športsko jedrenje u Splitu

Minski Fabris


Þorgerður Katrín Gunnarsdóttir (født 4. oktober 1965 i Reykjavík) er en islandsk jurist og politiker, der har været formand for midterpartiet Reform siden oktober 2017.

Þorgerður var næstformand for Selvstændighedspartiet 2005–2010, men forlod partiet i 2016 og tilsluttede sig det nydannede liberale parti Reform.

Hun var Islands undervisnings- og kulturmister fra 31. december 2003 til 1. february 2009. Efter det islandske banksystems sammenbrud i 2008 var Þorgerður de facto leder af den islandske regering, da statsminister Geir Haarde var sygemeldt efter at have fået konstateret kræft. I 2017 var hun fiskeri- og landbrugsminister i Bjarni Bendiktssons borgerlige trepartiregering.

Familie
Hendes far Gunnar H. Eyjólfsson er en kendt skuespiller. Hun er gift med den tidligere professionelle håndboldspiller og erhvervsøkonom Kristján Arason, der i en årrække var direktør for privatkundeafdelingen i Kaupthing Bank. Þorgerður Katrín og Kristján har tre børn, Gunnar Ari (født 1995), Gísli Þorgeir (født 1999) og Katrín Erla (født 2003).

Ved begyndelsen af den islandske bankkrise i 2008 skyldte hendes mand Kaupthing Bank lige under 900 millioner islandske kroner, som han havde lånt for at købe aktier i banken. Gælden blev aldrig betalt tilbage, da bestyrelsen i Kaupthing tillod ledende medarbejdere at overføre deres lån og bankaktier til private holdingselskaber få måneder før banken blev overtaget af den islandske stat i oktober 2008. Disse selskaber gik alle efterfølgende konkurs.

Uddannelse og politisk arbejde
Þorgerður Katrín tog studentereksamen fra Menntaskólanum við Sund i Reykjavík i 1985. I sit afsluttende år besad hun den prestigefulde post som formand (ármaður) for skoleforeningen, som den anden kvinde. Hun studerede efterfølgende jura ved Islands Universitet og sad i bestyrelsen for de jurastuderendes forening Orator. I løbet af studietiden sad hun desuden i bestyrelsen for Selvstændighedspartiet i Hafnarfjörðurs ungdomsafdeling Stefnir, og var næstformand for forretningsudvalget i Selvstændighedspartiets repræsentantskab i Hafnarfjörður.

Erhvervskarriere
Efter at have taget juridisk embedseksamen i 1993 begyndte Þorgerður Katrín som fuldmægtig på et advokatkontor i Höfðabakki. Fra 1997 til 1999 var hun leder af nyheds- og samfundsafdelingen ved RÚV.

Altingsmedlem og minister
Hun blev indvalgt i Altinget i 1999 for Reykjaneskredsen, da denne i 2003 blev nedlagt skiftede hun til Sydvestkredsen, der omfatter Reykjavíks ydre forstæder og satellitbyer.

Þorgerður Katrín blev undervisningsminister i Geir Haardes regering i 2003 og fungerede reelt som leder af regeringen under finanskrisen 2008-09 på grund af hans kræftsygdom.

I 2005 blev hun valgt til næstformand for Selvstændighedspartiet, men trådte tilbage fra posten 17. april 2010 efter offentlig kritik af hendes og hendes mands håndtering af Kristján Arasons gæld til Kaupthing Bank. Hun tog efterfølgende orlov fra Altinget og valgte ikke at søge genvalg ved valget i 2013.

Þorgerður Katrín arbejdede derefter for det islandske handelskammer i årene 2013 til 2016.

Partiskifte og partiformand
Sammen med en række andre udbrydere fra Selvstændighedspartiets liberale og EU-venlige venstrefløj tilsluttede hun sig partiet Reform kort efter, at det blev grundlagt i 2016, og indvalgtes i Altinget for sit nye parti ved valget i 2016.

Þorgerður Katrín blev efterfølgende Fiskeri- og Landbrugsmister i Bjarni Benedikssons regering. Da Reform i løbet af valgkampen op til altingsvalget i 2017 faldt under spærregrænsen på 5% i flere meningsmålinger, besluttede dets grundlægger Benedikt Jóhannesson at trække sig tilbage fra formandsposten, og Þorgerður Katrín blev valgt til ny formand af bestyrelsen på grund af sin store politiske erfaring. Det lykkedes hende at vende udviklingen og bringe Reform over spærregrænsen, så partiet bevarede fire af sine syv mandater.

Eksterne henvisninger
 Biografi på Altingets hjemmeside
 Þorgerður sagði hugmyndir um þjóðnýtingu makalausar

Noter

Ministre fra Island
Altingsmedlemmer
Jurister fra Island
Personer fra Reykjavik

Þorgerður Katrín Gunnarsdóttir


Olaylar
 V. Stefan Uroš, Sırp İmparatorluğu tahtına çıktı.

Doğumlar
 Plethon, Bizanslı Yeni Platoncu filozof (ö. 1452)

Ölümler
 20 Aralık - Stefan Dušan, Sırp İmparatorluğu imparatoru (d. 1308)

1355


Gama-aminomaslačna kiselina (γ-aminomaslačna kiselina, 4-aminobutanska kiselina, skraćeno GABA) je glavni inhibicijski neurotransmitor u središnjem živčanom sustavu odraslih sisavaca. Tijekom razvoja mozga ima ekscitacijsko djelovanje.

Biosinteza

GABA se u organizmu sintetizira iz aminokiseline glutamata, glavnog ekscitacijskog neurotransmitora, pomoću enzima glutamat-dekarboksilaze koji kao kofaktor sadrži piridoksal fosfat (aktivni oblik vitamina B6).

Razgradnja

GABA se razgrađuje reakcijom transaminacije u kojoj se amino-skupina prenosi na alfa-ketoglutarat. Reakciju katalizira enzim GABA-transaminaza. Nastaju glutamat i sukcinat semialdehid koji se oksidira u sukcinat i ulazi u ciklus limunske kiseline.

GABA receptori

Dva su tipa GABA receptora:

GABAA receptori su ionotropni (receptori vezani na ionske kanale). Smješteni su na postsinaptičkom neuronu te su posrednici brze postsinaptičke inhibicije. Vezanjem GABA-e na GABAA receptor dolazi do otvaranja ionskog kanala koji je selektivno propustan za kloridne ione.  Cl- potom ulazi u postsinaptički neuron, uzrokuje njegovu hiperpolarizaciju te tako smanjuje njegovu podražljivost.

GABAA receptori su pentameri, a većinu izgrađuju 3 tipa podjedinica – α, β i γ. Svaka od podjedinica može postojati u 3 do 6 podvrsta, tako da postoji velik broj različitih varijacija GABAA receptora.

GABAB receptori su metabotropni (GPCR - receptori vezani za G-proteine). Smješteni su presinaptički i postsinaptički te posreduju presinaptičkoj inhibiciji (zatvaraju Ca2+ kanale te smanjuju oslobađanje neurotransmitora) te postsinaptičkoj inhibiciji (povećava propusnost za K+, K+ izlazi iz postsinaptičkog neurona što dovodi do njegove hiperpolarizacije).

Lijekovi koji djeluju na GABAergički sustav (GABAergici)

Lijekovi koji pojačavaju aktivnost GABA-e općenito imaju anksiolitičko, sedativno, hipnotičko, antikonvulzivno i miorelaksirajuće djelovanje. Također mogu izazvati anterogradnu ili retrogradnu amneziju.

Ligandi GABAA receptora
Agonisti/pozitivni alosterički modulatori
Benzodiazepini
Barbiturati
Z-lijekovi
Neurosteroidi
L-teanin (zeleni čaj)
Alkohol
muscimol (halucinogeni alkaloid iz muhare)
Antagonisti/negativni alosterički modulatori
 Flumazenil

Ligandi GABAB receptora
Baklofen
GHB

Inhibitori GABA-transaminaze
Ružmarinska kiselina (matičnjak)
Valproat (valerijana)
Vigabatrin

Analozi GABA-e
Pregabalin
Gabapentin

Izvori

Farmakologija
Farmacija

Gama-aminomaslačna kiselina


Dykkerdrengen er en dansk børnefilm fra 2002, der er instrueret af Morten Giese efter manuskript af ham selv og Kim Leona.

Handling
Den tiårige Anders, der er besat af dykning, bor i en lejlighed sammen med sin alkoholiske far, der selv har en fortid som sportsdykker. Skønt de på grund af farens misbrug er under skarpt opsyn af de sociale myndigheder, er Anders 100% loyal. For det er stillet i udsigt, at hvis faren holder sig fra flasken, kan de sammen rejse til syden og holde en dykkerferie. Anders køber ind, laver mad og holder facaden overfor de udefrakommende, men da de når ned til varmen og den billige sprut, bliver situation uoverskuelig for Anders.

Medvirkende
 Luke McQuillan - Anders
 Mads Mikkelsen - Anders' far
 Malene Schwartz - Farmor
 Helle Fagralid - Rejseleder

Referencer

Eksterne henvisninger

Børnefilm fra Danmark
Danske film fra 2002
Novellefilm

Dykkerdrengen


Flavius Longinus, parfois Longin (vers 475-491) est un dignitaire de l'Empire romain d'Orient, frère de l'empereur Zénon et deux fois consul, en 486 et 490.

Biographie

Longin vient de l'Isaurie, une région de l'Asie Mineure. Son père s'appelle Kodisa et sa mère Lallis ou Lalis. Sa femme se prénomme Valéria et ils ont ensemble une fille, Longina.

Quand son frère est déposé par Basiliscus et contraint de se réfugier en Isaurie, Longin est capturé par le général Illus et détenu prisonnier pendant une décennie. Si Zénon récupère vite le pouvoir, Illus se sert de Longin comme otage et levier d'influence sur Zénon. En 483, Zénon exige sa libération et Illus se révolte et meurt au cours de celle-ci, permettant à Longin de recouvrer sa liberté.

Une fois relâché en 485, Longin entame une carrière militaire et devient magister militum praesentalis, avant d'occuper deux fois le consulat. Il mène une campagne contre les Tzanes en Colchide et se montre généreux envers la population de Constantinople, finançant l'embauche de quatre nouveaux danceurs pour les Factions de l'Hippodrome.

Quand Zénon s'éteint en 491, Longin est pressenti pour lui succéder mais son origine isaurienne l'expose à des discriminations. Aelia Ariadne, la femme de Zénon, préfère se tourner vers Anastase Ier, un autre haut dignitaire de l'Empire.

Longin ne tarde pas à se révolter depuis l'Isaurie. Cette guerre isaurienne est remportée par Anastase qui le force à devenir moine et à s'exiler en Thébaïde. Il faut néanmoins six ans à Anastase pour réprimer tout mouvement de révolte, avec la mort du dernier général rebelle, Longin de Selinus.

Personnalité byzantine du Ve siècle
Personnalité politique byzantine
Général byzantin
Personnalité du haut Moyen Âge par nom
Dignitaire du Ve siècle
Militaire byzantin du Ve siècle
Dignitaire du haut Moyen Âge
Rebelle du Ve siècle
Consul romain du Ve siècle

Flavius Longinus


Gramisidin, altı antibiyotikten oluşan bir antibiyotik karışımıdır. Toprakta bulunan Bacillus brevis bakterisinden elde edilirler. Bunlar Gramisidin A, B ve C kategorilerine ayrılırlar ve toplu olarak Gramisidin D olarak adlandırılırlar. Gramisidin D'ler doğrusal pentadekapeptitlerdir, yani 15 amino asitten oluşan polipeptitlerdir. Buna karşın Gramisidin S, siklik (halkalı) bir peptit zinciridir. Özellikle Gram-pozitif bakterilere ve mantarlara karşı çok etkilidir, ama bakterilerin ölümüne yol açtığı konsantrasyonun altında hemolize yol açtığı için dahili olarak kullanılmaz. Başlıca yüzeyel antibiyotik olarak kullanılır, neosporin'da bulunan üç ana bileşeninden biridir. 1939'da Amerikalı mikrobiyolog René Dubos tirotrisini izole etmiş, daha sonra onun %20 oranında gramisidin ve %80 oranında tirosidin'den oluştuğunu göstermiştir. Bunlar ticari olarak imal edilen ilk antibiyotikler olmuştur.

Polipeptit antibiyotikler

Gramisidin


Crepidinae, podtribus iz porodice glavočika, dio tribusa Cichorieae.

Rodovi

 Acanthocephalus Kar. & Kir.
 Askellia W. A. Weber
 Crepidiastrum Nakai
 Crepis L.
 Dubyaea DC.
 Garhadiolus Jaub. & Spach
 Heteracia Fisch. & C. A. Mey.
 Heteroderis (Bunge) Boiss.
 Hololeion Kitam.
 Ixeridium (A. Gray) Tzvelev
 Ixeris (Cass.) Cass.
 Lagoseriopsis Kirp.
 Lagoseris M. Bieb.
 Lapsana L.
 Lapsanastrum Pak & K. Bremer
 Nabalus Cass.
 Rhagadiolus Vaill.
 Sonchella Sennikov
 Soroseris Stebbins
 Spiroseris Rech. f.
 Syncalathium Lipsch.
 Taraxacum F. H. Wigg.
 Youngia Cass.

Izvori

Cichorieae

Crepidinae


الجواهر الثلاثة أو الكنوز الثلاثة أو الملاجئ الثلاثة هي الأشياء الثلاثة التي يلجأ إليها البوذي وينظر إليها للحصول على التوجيهات، في عملية تعرف باسم اللجوء .

الجواهر الثلاثة هي :
 بوذا : المثل الأعلى أو أعلى روحية توجد داخل جميع البشر؛
 دارما : تعاليم بوذا.
 سانغا أولئك الذين تنوروا، والذين قد يساعدوا البوذي على ممارسة البوذية.

مراجع

تجارب روحية بوذية
قوائم متعلقة بالثقافة
كلمات وعبارات سنسكريتية
مفاهيم فلسفية بوذية
الجاينية

الكنوز الثلاثة


Siyah Giyen Adamlar (UFO) : (İng., Men in Black) UFO komplo teorilerinde, UFO görgü tanıklarını susturmaya uğraşan ve hükûmet ajanı oldukları ima edilerek genellikle koyu renkli takım elbise giymeleriyle betimlenen, gizemli kişiler.
 Siyah Giyen Adamlar (çizgi roman) : (İng., The Men in Black) Lowell Cunningham'ın yaratıp yazdığı, Sandy Carruthers'in çizdiği, Aircel Comics'in yayımladığı ve 1997 yapımı Siyah Giyen Adamlar filmine (ayrıca, onun devam filmi, ilgili bir televizyon çizgi dizisi ve çeşitli çizgi romanlara) esin kaynağı olan çizgi roman serisi.
 Siyah Giyen Adamlar (film, 1934) : (İng., Men in Black) Three Stooges'ın başrolünde olduğu, 19 dakikalık kısa film.
 Siyah Giyen Adamlar (film, 1997) : (İng., Men in Black) Barry Sonnenfeld'in yönetmenliğini yaptığı, başrollerinde Tommy Lee Jones ve Will Smith'in olduğu film, Aircel Comics tarafından yayımlanan ve Lowell Cunningham'ın yarattığı Siyah Giyen Adamlar (The Men in Black) adlı çizgi roman serisinden esinlenilmiş film.
 Siyah Giyen Adamlar 2 : (İng., Men in Black II) Siyah Giyen Adamlar (1997) filminin 2002 yapımı devam filmi.
 Siyah Giyen Adamlar 3 : (İng., Men in Black 3) Siyah Giyen Adamlar (1997) ve Siyah Giyen Adamlar 2 filmlerinin 2012 yapımı devam filmi.
 Siyah Giyen Adamlar: Dizi : (İng., Men in Black: The Series) Siyah Giyen Adamlar (1997) filminden esinle üretilen ve 1997-2001 yılları arasında yayınlanan çizgi film dizisi.
 Siyah Giyen Adamlar: Global Tehdit : (İng.,  Men in Black: International)), Siyah Giyen Adamlar, Siyah Giyen Adamlar 2 ve Siyah Giyen Adamlar 3 filmlerinin spin-off filmidir.

Siyah Giyen Adamlar


Dorothea Charlotte de Brandenburg-Ansbach (28 noiembrie 1661, Ansbach – 15 noiembrie 1705, Darmstadt) a fost nobilă germană. A fost soția lui Ernest Louis, Landgraf de Hesse-Darmstadt.

Biografie
Dorothea Charlotte a fost fiica lui Albert al II-lea, Margraf de Brandenburg-Ansbach (1620–1667), din a doua căsătorie cu Sophia Margaret de Oettingen-Oettingen (1634–1664), care era fiica lui Joachim Ernest de Oettingen-Oettingen.

Dorothea Charlotte a fost susținătoare a pietismului și în primii ani ai căsătoriei, a exercitat o oarecare influență în favoarea pietismului. În cooperare cu Philipp Jakob Spener, al cărei patron a devenit, ea a promovat pietismul la curte și în Universitatea locală. După decesul ei, Ernest Louis s-a întors împotriva pietismului.

Căsătorie și copii
La 1 decembrie 1687, Dorothea Charlotte s-a căsătorit cu Ernest Louis (1667–1739), fiul cel mare al Landgrafului Ludovic al VI-lea de Hesse-Darmstadt. Dorothea Charlotte era cu șase ani mai mare decât soțul ei. Cuplul a avut următorii copii:
 Dorothea Sophie (1689–1723); s-a căsătorit în 1710 cu contele John Frederick de Hohenlohe-Öhringen (1683–1765)
 Ludovic al VIII-lea, Landgraf de Hesse-Darmstadt (1691–1768); s-a căsătorit în 1717 cu contesa Charlotte de Hanau-Lichtenberg (1700–1726)
 Karl Wilhelm (1693–1707)
 Francis Ernest (1695–1717)
 Friederike Charlotte (1698-1777); s-a căsătorit în 1720 cu landgraful Maximilian de Hesse-Kassel (1689–1753)

A murit în 1705 la 43 de ani și a fost înmormântată la Darmstadt. Soțul ei s-a recăsătorit în 1727 cu Luise Sophie von Spiegel (1690–1751), care a fost ridicată la rangul de contesă de Eppstein și cu care a avut două fiice.

Nașteri în 1661
Decese în 1705
Casa de Hesse-Darmstadt


The year 1877 in architecture involved some significant events.

Buildings and structures

Buildings

 Galleria Vittorio Emanuele II (shopping arcade) in Milan, designed by Giuseppe Mengoni, is completed.
 Galleria dell'Industria Subalpina in Turin, designed by Pietro Carrera, is completed.
 Manchester Town Hall in Manchester, England, designed by Alfred Waterhouse, is completed.
 Trinity Church (Boston) in the United States, designed by Henry Hobson Richardson, is consecrated.
 New railway stations for the North Eastern Railway (United Kingdom) are completed at York, largely designed by Thomas Prosser, and Middlesbrough, designed by William Peachey.
 Maria Pia Bridge in Porto, Portugal, built by Gustave Eiffel, is completed.
 Rebuilt Ardverikie House in Scotland, designed by John Rhind, is completed.

Events
 March 22 – Society for the Protection of Ancient Buildings established by William Morris and others meeting in Bloomsbury, London.
 Richard Norman Shaw appointed architect to Bedford Park, London.

Awards
RIBA Royal Gold Medal – Charles Barry (junior).

Births

 May 14 – Randall Wells, English Arts and Crafts architect (died 1942)
 June 12 – Johann Friedrich Höger, German architect (died 1949)
 December 6 – Paul Bonatz, German architect (died 1956)
 Frank Baines, English Arts and Crafts architect (died 1933)

Deaths
 February 23 – Thomas Talbot Bury, English architect and lithographer (died 1809)
 May 8 – Edmund Sharpe, English architect and architectural historian (born 1809)
 October 8 – John Raphael Rodrigues Brandon, English Gothic Revival architect (born 1817)

References

Arch
Architecture
Years in architecture
19th-century architecture

1877 in architecture


Die Autobahn Peking–Hongkong–Macau oder Jinggang'ao-Autobahn (), chin. Abk. G4, ist eine 2.284 km lange Autobahn in China, die die Hauptstadt Peking im Norden mit der wichtigen südchinesischen Wirtschaftsregion rund um Guangzhou (Kanton), Hongkong und Macau verbindet. Das erste Stück der Autobahn von Peking nach Shijiazhuang wurde bereits ab 1986 gebaut und 1993 als eine der ersten Autobahnen Chinas fertiggestellt. Die vollständige Autobahn wurde Ende 2004 eröffnet.

Die Autobahn verläuft von Peking über die Städte Baoding, Shijiazhuang und Handan in der Provinz Hebei, Xinxiang, Zhengzhou, Luohe und Xinyang in der Provinz Henan, Wuhan und Xianning in der Provinz Hubei, Yueyang, Changsha, Zhuzhou, Hengyang und Chenzhou in der Provinz Hunan sowie Shaoguan, Guangzhou,    Shenzhen in der Provinz Guangdong nach Hongkong. Ein Ast der Autobahn, die G4W, zweigt bei Guangzhou ab und führt bis Zhuhai bei Macau.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Peking
Straße in Hebei
Straße in Henan
Straße in Hubei
Straße in Hunan
Straße in Guangdong

Autobahn Peking–Hongkong–Macau


محمد سعيد حارب  (ولد 1978) هو مخرج مسلسل الصور المتحركة الإماراتي الشهير « فريج » خريج جامعة نورث إيسترن بوسطن - بتخصص فنون عامة وتحريك صور, محمد عمل في عدة أماكن قبل أنضمامه إلى المدينة الإعلامية في دبي. والده الدكتور سعيد حارب.

في عام 2010 قدم برنامج المضيف على قناة دبي الفضائية.
توفيت والدته وهو في سن 18 سنة

انظر أيضا
 فريج

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من دبي
رسامو رسوم متحركة إماراتيون
رسامو كاريكاتير إماراتيون
فنانون إماراتيون معاصرون
مواليد 1978
مواليد في دبي

محمد سعيد حارب


Marca steht für

 Marca, eine spanische Sportzeitung
 Marçà, Gemeinde in Spanien
 Marca (Recuay), Ort und Distrikt in der Provinz Recuay (Peru)
 Marca (Sălaj), eine Gemeinde in Rumänien
 die Eparchie Marča
 das Marca-Seidenäffchen

Marca ist der Familienname folgender Personen:

 Conrad Marca-Relli (1913–2000), US-amerikanischer Maler italienischer Abstammung
 Francesco della Marca (* zwischen 1285 und 1290, † um 1344), Philosoph, Theologe und Mitglied des Franziskanerordens, siehe Franz von Marchia
 Giacomo della Marca († 1476), Franziskanerbruder
 Hartlevus de Marca (1360–1390), Rektor an der Universität zu Köln
 Pierre de Marca (1594–1662), französischer Jurist, Politiker, Gelehrter und römisch-katholischer Bischof und Erzbischof
 Rafael Tasis i Marca (1906–1966), katalanischer Schriftsteller, Politiker und Buchhändler

a Marca ist der Familienname folgender Personen:

 Antonio a Marca (1507–1558), Schweizer Politiker, Landammann, Militär und Hauptmann
 Carlo a Marca (1803–1851), Schweizer Politiker, Landammann, Militär und Oberstbrigadier
 Carlo a Marca (Hauptmann) (1622–1681), Schweizer Politiker, Notar, Landammann, Podestà und Präsident der Syndikatur in Veltlin
 Carlo Corradino a Marca (1805–1878), Schweizer Politiker, Richter, Landammann, Militär und Oberstleutnant
 Carlo Domenico a Marca (1725–1791), Schweizer Politiker, Richter, Landammann, Podestà und Präsident der Syndikatur in Veltlin
 Clemente Maria a Marca (1764–1819), Schweizer Politiker, Richter, Landammann, Grossrat und Staatsrat
 Giuseppe a Marca (1799–1866), auch Joseph à Marca, Schweizer Politiker, Richter, Bündner Grossrat, Mitglied des Kleinen Rats, Tagsatzungsgesandter

Siehe auch:
 a Marca
 Marka
 Markka

Marca (Begriffsklärung)