නූතන භෞතික විදුවෙහි දෙ-සිදුරු පිරියෙසුම[n] හෙවත් ද්විත්ව සිදුරු පර්යේෂණය () යනු සිංහලෙන් ද්විත්ව සිදුරු පරීක්ෂණය (දෙ-සිදුරු පිරික්සුම) ලෙස දු හැඳින්වෙන, අලුවට හා පදාර්ථයට හා කුලවත් වැ අරුත් දැක්වුණු රැළි (තරංග) හා අංශු හා යන දෙකෙහි මැ ගතිසිරිත් පෑ හැකි බව පෙන්වන්නෙකි. එ මතු නො වැ, එය ක්වොන්ටම් යාන්ත්‍රික සංසිද්ධිවලැ මූලික සම්භාවිතා සොබාව පෙනවයි. දිසි අලුයෙහි රැළි හැසිරුම විදහා පෑමක් ලෙස තොමොස් යං විසින් 1801 දී මේ අතේ පිරියෙසුමක් මුල් වරට කැරුණේ යි. එ කලැ සිතුවේ අලුව, රැළි හෝ අංශු හෝ වලින් යුත් බවයි. වසර සියයකට පමණ පසු නූතන භෞතික විදුවේ අරැඹුමත් සමඟ, අලුවට ඇත්තෙන් මැ රැළි හා අංශු හා යන දෙකෙහි මැ හැසිරුම් ගතිසිරිත් පෑ හැකි බව වැටැහුණි. 1927 දී ඩේවිස්සන් හා ජර්මර් හා විදුරොන් ද සමාන හැසිරීමෙක් පානා බව පෙන්වූ අතර පසු වැ එය පරමාණු හා අණු හා දක්වා දිගැදුණි.'තොමසු යංගේ අලුව පිළිබැඳි පිරියෙසුම' ක්වොන්ටම් යාන්ත්‍රණයේ හා තරංග-අංශු ද්විත්වතා සංකල්පයේ හා දිවැඩුමට බොහෝ කලකට පෙරැ කුලවත් භෞතික විදුවේ කොටසක් වියැ. එය 'ක්‍රිස්ටියන් හියුජන්ස්ගේ අලුව පිළිබැඳි තරංග ප්‍රවාදය නිවැරදි බව් පානා බව හේ ඇදැහූ අතර, ඔහුගේ පිරියෙසුම ඇතැම් විටැ යංගේ පිරියෙසුම හෝ යංගේ සිදුරු හෝ ලෙස හැඳින්වේ.

දළ විසිඳුම

අලුව දැඩි වැ සැමැනි හෝ කුලවත් හෝ අංශු වලින් යුතු වේ නම්, මේ අංශු සිදුරක් හරහා සරල රේඛීය වැ විදැ අනෙක් පසැ ඇති තිරයකට වැදීමට සැලැසුව, සිදුරෙහි පමණට හා හැඩයට හා අනුරූප රටාවක් දැක්ම ඇවෙක්සේ[n]. කෙසේ වතදු, මේ "තනි සිදුරු පිරියෙසුම" සැබැවින් මැ සිදු කරත, තිරයේ ඇති වන රටාව පැතිරැගිය අලුයෙක් සහිත අවබිඳුම්  රටාවකි. සිදුර කුඩා වන තරමට පැතිරීමේ කොනුව වැඩේ. පිළිබිඹුවේ ඉහළ කඩැ දැක්වෙනුයේ සිදුරක් රතු ලේසර මඟින් උදුළවත සෑදෙන රටාවේ මැදි කඩ වන අතර, යමකු සැලැකිල්ලෙන් බැලුව, දුඹුල් පැති පටි දෙකක් වෙයි. වැඩිතර දිවැඩු[n] උවාරණයකින් තවත් පටි දැකියැ හැකි වෙයි. අවබිඳුම මගින් රටාව පැහැදිලි කැරෙනුයේ සිදුරෙන් ආ අලු රැළිවලැ අතුරු-වැදීමෙහි[?] පලයක් ලෙසයි.

විවරු

කෝපන්හේගනයේ විවරුව
ක්වොන්ටම් යාන්ත්‍රණ පිටියෙහි ඇතැම් පුරෝගාමීන් විසින් ඉදිරිපත් කැරුණු කෝපන්හේගනයේ විවරුව, ගණිතමය සුතුරුවලින් හා පරමාණුක පරිමාණයෙන් සිදුවන දෑ ගැනැ යම් දැනුමක් ලබාගැන්ම හැකිකරවන භෞතික උවාරණ ද පිළිකුරු[n] ද වලින් හා ඔබට යන ඕනෑම දැයක් ඉදිරිපත් කිරීම නුසුදුසු බව පවසයි. ඇතැම් පිරියෙසුම්වලැ පල ඉතා නිවැරැදි වැ පෙරින්-කීමට පිරියෙසුවනට හැකි කරවන එක් ගණිතමය නිර්මිතයක්[?] (mathematical constructs) ඇතැම් විටැ සම්භාවිතා රැල්ලක් ලෙස හැඳින්වේ. එහි ගණිතමය සරූපයෙන් එය භෞතික රැල්ලකැ විතරට සමාන වන නමුදු එහි "ශ්‍රීර්ෂ" හා "නිම්න" (crests & troughs) සාර්ව ලෝකයේ සැමැනි මිනිස් අත්දැකුම්වලැ නිරික්සියැ හැකි යම් යම් සංසිද්ධීන් (නිදසුන්: අනාවරක තිරයකැ යම් තැනකැ දී ඇති වන එළි පුළිඟුවක්) ඇතිවීමේ සම්භාවිතා මට්ටම් පෙන්වයි.

සම්භාවිතා "රළ" "ඉඩ හරහා යන්නේ" යැ යි කිවැ හැක්කේ එහි ගණිතමය නිරිවුමෙන් පිරිගිණියැ[n]හැකි සම්භාවිතා අගයන් කාලය මත රඳා පවතිනා බැවිනි. ෆෝටෝනයෙක් වැනි අංශුවක් එය විහිදුණු මොහොත හා හඳුනාගැනුණු මොහොත හා අතරතුරැ ඇති තැන ගැනැ බෙණියැ නොහැක්කේ කිසියම් විටෙකැ යම් තැනෙකැ ඇතැයි කීමට නම් එය හඳුනාගත යුතු බැවිනි. අවසනැ අතුරු-වැදුම් රටාවක් ඇතිවීම සඳහා ඇවැසි වනුයේ අංශු විහිදැවීමත්, තිරයක් වීමත් හා අංශුවට විහිදනයේ සිටැ හඳුනාගැන්මේ තිරය වෙත යාමට අවම විසින් වෙනස් මං දෙකක් වීමත් යැ. අංශුව විහිදුණු මොහොත හා එය හඳුනාගැන්මේ තිරයට පැමිණීම හා අතරැ පිරියෙසුම් මගින් කිසිවක් නිරික්සෙන්නේ නොවේ. ඊළඟට, අලු රළකට (කුලවත්  භෞතික විදුවේ තේරුම් ගෙනැ ඇති පරිදි) දෙ මඟ මැ ගත හැකි සා පළලක් ඇතැ යි සේ සලකා කිරණ නුවැකුමක්  කෙරෙනුයේ නම්, බොහෝ අංශු උවාරණය හරහා යාමත් සමඟ ඇවෙක්සු[n] අතුරු-වැදුම් රටාව කෙමෙන් "පැහැතැවැරෙත"[n] එම කිරණ නුවැකුම අනාවරක තිරයේ 'මැක්සිමා' හා 'මිනිමා' හා වලැ පෙනුම නිවැරදි වැ පෙරින්-කියනු ඇති.

ඩි බ්‍රෝග්ලි-බෝම් ප්‍රවාදය
ඩි බ්‍රොග්ලි-බෝම් ප්‍රවාදය ක්වොන්ටම් යාන්ත්‍රණය පිළිබැඳි සම්මත තේරුම් ගැන්මට විකල්පයක් ලෙස පවසනුයේ අංශු වලට ද සෑම විට මැ නිශ්චිත තැනක් ඇති බවත්, ඒවායේ පිරිවෙයන් රැළි ශ්‍රිතයෙන් නිර්වචනය වන බවත් යැ. එ බැවින් දෙ-සිදුරු පිරියෙසුමේ දී තනි අංශුවක් එක් විශේෂිත සිදුරක් හරහා යන අතර, එයට බලපානා ඊනියා "නියොමු රළ" (so-called "pilot wave") සිදුරු දෙකම හරහා යනු ඇති. දෙ-සිදුරු ඩි බ්‍රොග්ලි-බෝම් ගමන් පෙත් දෙක මුලින් මැ ගණිනු ලැබුවේ ක්‍රිස් ඩිව්ඩ්නි විසිනි. ඒ ක්‍රිස් ෆිලිප්පිදීස් හා බැසිල් හීලි හා සමඟ ලන්ඩනයේ බර්ක්බෙක් විදුහලේ සේවය කරන අතරතුර යි. ඩි බ්‍රොග්ලි-බෝම් ප්‍රවාදය සම්මත ක්වොන්ටම් යාන්ත්‍රණය හා සම සංඛ්‍යානමය ප්‍රතිඵල දනවන නමුදු එහි බොහෝ සංකල්පීය දුකරතා ඉවත් කරයි.

විදුලකරේ විවරුව
දකුතුරු නලින් ද සිල්වා හා ඔහු සිසු සුරාජ් චන්දන හා විසින් කැළැණි (විදුලකර) සරසවියේ සිදු කළ න්‍යායික හා පිරියෙසුම් කටයුතු වලැ පල විසින් විදුලකර විවරුව හෙවත් විද්‍යාලංකාර විවරණය ඉදිරිපත් කැරුණි. මෙ මඟින් අංශුවලැ රැළි සොබාව නිගනිමින්[n] තිරයට ළඟාවීමට පෙරැ අංශුව එක් විටැ දී මැ සිදුරු දෙකෙහි මැ පෙනී සිටුනා බව කියැවේ.

මේ විවරුව, යං පිරියෙසුමේ දී අංශු එක් සිදුරෙකින් පමණක් යන්නේ නමුදු සිදුරු දෙකෙන් මැ (එක් විටැ) නොයන්නේ යැ යි පෑළදිගු භෞතික විදුදතුවන් අද දක්වා අදහන දැයට පටහැනි යැ. 'තනි සිදුරක් හරහා යන අංශුවලට' තිරය මතැ ඇතිවන උදුළ හා අඳුරු හා fringe රටාව පැහැදිලි කළ නො හැකි නිසා ඔවුන් රැළි සොබාවක් ප්‍රවාදගත කළ ද යං පිරියෙසුමේ දී දෙ-සිදුර හරහා තනි විදුරොනක් හැරිය, රැළි සොබාවට නො එකඟ වැ තිරය මත තනි තිතක් වෙයි. ආරිස්තොටාලු ද්විකෝටික නයට හුරු වැ අංශුවක් 'මෙහි වේ' හෝ 'මෙහි නො වේ' හෝ වේ. එනම් දෙකම එක් විටැ නොවේ. එ බැවින් බටහිරි භෞතික විදුදතුවනට මෙසේ (සිදුරු දෙකෙන් මැ එක් විටැ) යාමේ හැකියාව සලකා බැලියැ නොහැකි. නමුත් පෙරදිගු චතුස්කෝටික නයට හුරු වැ මෙය පැහැදිලි කළ හැකි.

මෙහි දී ක්වොන්ටම් අංශුවලැ රැළි ගුණ නොමැති බව සනාථ කරනුව කදම්භයක් හා දෙ-සිදුරු උවාරණයක් හා ගනිමින් පිරියෙසුමක් නිමැවුණි. මෙහි දී ශුන්‍ය සම්භාවිතාවක් ඇති තැන් ඔස්සේ ඇලුමිනියම් පත් තැබුණේ ඇලුමිනියම් හරහා අලුව නොයන හෙයිනි. නමුත් තිරය මත රටා ඇතිවීම එ ලෙස මැ සිදු වූයේ රැළි ගුණ නොමැති බවට වූ හැඟුම සනාථ කරමිනි. 1996 දී මොන්රෝ හා ඔහු සගයන් හා විසින් බෙරිලියම් කැටායනයේ බැමුම් තතු දෙකක් (spin states of Beryllium cation) එක් විටැ පවතින්නේ යැ යි පෙන්වා දී ඇති. එ තැන් සිටැ වෙනත් අය විසින් තතුවලැ අධිස්ථාපනවීම් (superposition of states) වලැ පැවැත්ම සනාථ කරනුව සමාන පිරියෙසුම් සිදු කැරැ ඇති.

විදුලකර විවරුවෙන් ක්වොන්ටම් භෞතික විදුවේ ඇති  ෂෘඩිංගර්ගේ බළලා, "which way" පිරියෙසුමේ ප්‍රතිඵල හා වීලරගේ "delayed Choice Experiment" හා වැනි අනෙකුදු පරස්පරතා ද විසැඳේ. දිගු කලක් තිස්සේ භෞතික විදුදතුවනට ඉඳුරා මැ කුලවත් හැඟුම් වන අංශු හා රැළි ගුණ යොදා ගනිමින් ක්වොන්ටම් භෞතික විදුව තේරුම් ගැන්මට බල කැරුණ ද දකුතුරු ද සිල්වා මේවා ඉවත් කරමින් ක්වොන්ටම් භෞතිකයට වඩාත් හුරු සොබාවක් හඳුන්වා දෙමින් ක්වොන්ටම් සොබාව පිළිබැඳි දැනුමේ සුසමාදර්ශී වෙනසක් සිදු කැරැ ඇති.

යොමු හා සටහන්

[n]. පිරියෙසියි - පර්යේෂණ කරයි; අදිවඩයි > දිවඩයි - සංවර්ධනය කරයි, පිළිකුරයි - react (verb), පිළිකුර - reaction, පිළිකිරියාව - reactivity, පිළිකරනය - reactor, විසිඳියි - analyse (verb), නිරුවයි - නිරූපණය කරයි, නිරිවුම - නිරූපණය, අවෙ(ව)ක්සයි - අපේක්ෂා කරයි, පැහැතවරයි - paint (verb), විවරුව - විවරණය, නිගනියි - ප්‍රතික්ෂේප කරයි

දෙ-සිදුරු පිරියෙසුම


Michael Collins (İrlandaca: Mícheál Seán Ó Coileáin) (16 Ekim 1890 - 22 Ağustos 1922), İrlanda bağımsızlık mücadelesi kahramanlarından. İrlanda Bağımsızlık Savaşı'nın şiddetlendiği sıralarda yürüttüğü kentsel gerilla savaşı stratejisiyle tanınır.

İrlanda Cumhuriyeti'nde Maliye Bakanlığı, IRA istihbarat yöneticiliği, İngiltere-İrlanda Anlaşması görüşmelerinde müzakerecilik, kurucu hükûmet başkanlığı ve İrlanda ordusunda genelkurmay başkanlığı yaptı.

1922'de İrlanda İç Savaşı'nda vurularak öldürüldü. İrlanda'daki siyasi partilerin çoğu modern İrlanda devletinin kurulmasındaki katkılarını kabul etmekle birlikte, Fine Gael siyasi partisi, kurucusu olarak kabul ettiği Collins'e özel bir saygı göstermektedir.

İlgili filmler
 'Michael Collins', (1996) Easter Rising sahnesi Michael Collins şarkısı
 'Rebel Heart', (TV, 2001)
 'The Wind That Shakes the Barley', (2006) Fragman

Kaynakça
İngilizce Vikipedi, Michael Collins maddesi
  Michael Collins Centre
  Collins 22 Society

1890 doğumlular
1922 yılında ölenler
Collins ailesi
İrlandalı siyasetçiler
King's College London'da öğrenim görenler
Gerilla savaş teorisyenleri
İrlanda Cumhuriyet Ordusu
Suikast sonucu ölen İrlandalılar
İrlanda'da defnedilenler
İrlanda maliye bakanları

Michael Collins (İrlandalı önder)


The second USS Henry W. Tucker (DD-875) was a  of the United States Navy.

Namesake
Henry Warren Tucker was born on 5 October 1919 in Birmingham, Alabama. He enlisted in the United States Naval Reserve on 24 June 1941 and, after being trained as a pharmacists mate, reported to the oiler  on 15 January 1942.

On 7 May 1942, in the opening phase of the Battle of the Coral Sea, Neosho and its escorting destroyer, , were attacked by three waves of Imperial Japanese Navy planes after the Japanese mistook Neosho for an aircraft carrier and Sims for an escorting cruiser. Sims was sunk and Neosho so severely damaged that her commanding officer ordered all hands to prepare to abandon ship. Many of Neoshos crew, believing in error that "abandon ship" orders had actually been given, went over the side at once. As the men struggled through the water trying to reach the few undamaged life rafts, Tucker swam among them, treating the burned and wounded. Disregarding his own safety, he helped many of his shipmates to safety on the life rafts while refusing a place himself, at the cost of his life. He was posthumously awarded the Navy Cross.

The destroyer escort USS Henry W. Tucker (DE-377) was named for him but its construction was cancelled in 1944 prior to completion.

Construction and career
Henry W. Tucker was laid down by the Consolidated Steel Corporation at Orange, Texas on 29 May 1944 and launched on 8 November 1944 by Mrs. Henry Walton Tucker, the mother of the late Pharmacist's Mate Third Class Henry W. Tucker. The ship was commissioned on 12 March 1945.

Service in the United States Navy

1945-1963
After shakedown, Henry W. Tucker was converted to a radar picket destroyer and participated in radar and antiaircraft exercises off the Maine coast until sailing for Pearl Harbor 4 November. From the Hawaiian islands she continued to Yokosuka, arriving 22 December, to aid in the occupation of Japan and repatriation of Japanese nationals. Her first tour of duty in the Far East ended 25 March 1946 as she set course for her new homeport, San Diego. In the next 3 years Henry W. Tucker made two more such cruises, alternating them with tactical exercises and operations along the east coast. In March and April 1948 the destroyer patrolled off Eniwetok in connection with United States atomic tests in the Pacific islands. She was reclassified DDR-875 18 March 1949.

Undergoing overhaul at the time North Korean troops launched their attack on South Korea in June 1950, Henry W. Tucker speeded up preparations and joined the fleet operating off Korea in November. After five months of hunter-killer and patrol operations, she joined the screen for Task Force 77, a fast carrier force whose jets struck hard and often at enemy supply lines and troop concentrations. The destroyer also participated in shore bombardment and landed several raiding and intelligence parties on the western coast of the war-torn peninsula. On 28 June 1951 as she steamed into Wonsan harbour, Henry W. Tucker was hit by six enemy shells. Two men were injured and extensive damage was done to her radar gear, but the destroyer's return fire effectively silenced enemy shore batteries. Returning to San Diego 8 August, Henry W. Tucker engaged in intensive training exercises before returning to Korea to join Task Force 77 off the east coast 25 March 1952. Screening and plane guard duty with the fast carrier force alternated with ASW patrol and shore bombardment duties until she sailed for home 13 September.

Henry W. Tucker entered the Mare Island Naval Shipyard for installation of the newest radar equipment in September, emerging 14 April 1953. Her new duties, centered primarily on the detection of enemy attack through extensive radar coverage, were to take her on eight more Western Pacific cruises in the next 10 years. In addition to the lonely patrols along the radar picket line, Henry W. Tucker also patrolled the important Formosa Straits and the Korean coast. When not deployed with the 7th Fleet, the radar picket destroyer participated in tactical training exercises and fleet maneuvers out of her San Diego homeport. Streaming her homeward bound pennant at Yokosuka 2 November 1962, Henry W. Tucker sailed for Boston via Pearl Harbor, San Diego, Acapulco, and the Panama Canal.

1963-1973
She underwent an extensive Fleet Rehabilitation and Modernization (FRAM) overhaul at the Boston Naval Shipyard in Boston, Massachusetts, between 13 December 1962 and 4 December 1963, designed to lengthen her life as an active member of the fleet by 10 to 15 years. While undergoing modernization, she was reclassified DD-875 on 15 March 1963. Following the FRAM overhaul, Henry W. Tucker began a program of intensive training, until 26 May, when she departed for the western Pacific and a station on the Taiwan Patrol. Almost immediately she was diverted to the South China Sea.

Tucker alternated between antisubmarine patrol off Vietnam and off Taiwan until April 1965, when she joined Operation Market Time, a close surveillance of Vietnamese coastal traffic to prevent the shipment of supplies to the Viet Cong on the South Vietnamese coast. On 16 May the destroyer pounded Viet Cong coastal concentrations southeast of Saigon and thus became the first U.S. ship to provide naval gunfire support against enemy targets in South Vietnam. During the Vietnam War Henry W. Tucker served as plane guard for aircraft carriers on Yankee Station in the Tonkin Gulf, participated in Operation Sea Dragon and Operation Market Time, patrolled on search and rescue duties, and carried out naval gunfire support missions.

Henry W. Tucker provided gunfire support for ground operations dozens of times; and during a 40-day period in August and September fired over 5,000 rounds from her 12.7 cm guns, destroying or damaging numerous enemy positions. In addition to Market Time patrols, she screened hardhitting attack carriers in the South China Sea and the Gulf of Tonkin and served as a search and rescue control ship to recover downed pilots at sea. This vital duty sent her close to enemy-controlled shores; however, joined by daring CSAR helicopters which refueled and replenished from the destroyer while in flight, she provided maximum protection for planes returning from strikes over North Vietnam. She refueled more than 80 helicopters while on SAR assignments. Known as "Tuck's Tavern" to the helicopter pilots, she became the first destroyer on 6 November to refuel an in-flight helicopter at night. Coordinated training with these versatile aircraft paid off 26 June 1966 when two pilots from  and  were rescued from the sea less than  from the North Vietnamese coast and carried to Henry W. Tucker.

After more than 2 years of almost continuous duty off Vietnam, Henry W. Tucker returned to Long Beach early in August 1966. Following a 4-month overhaul and intensive training out of San Diego and Long Beach, she deployed to the Far East in June 1967. She resumed carrier screening duty late in July; and, following the disastrous fire on board  on 29 July, she took part in survivor rescue and escort operations.

From 1968 to July 1970, Henry W. Tucker was forward deployed to Yokosuka Naval Base as part of Destroyer Division 32, U.S. Seventh Fleet. During this period, the ship conducted numerous missions in support of U.S. and allied forces in Vietnam including II Corps naval gunfire support, Gulf of Tonkin carrier operations and search and rescue operations. During the 1970 Cambodian Incursion by U.S. and ARVN forces, Henry W. Tucker took up station in the Gulf of Thailand to blockade the Cambodian port of Sihanoukville to prevent supplies arriving by sea to aid the NVA forces. While in port at Yokosuka on 14 April 1970, the crew was ordered to return to the ship and prepare to sail as part of the Apollo 13 emergency recovery team. The order was canceled when the distance to the recovery area was deemed too far with return anticipated three days later.

Henry W. Tucker was stationed at San Diego for the next 3 years but returned to WESTPAC on two more cruises prior to decommissioning. On Christmas Eve 1972, Henry W. Tucker and  came under fire from a North Vietnamese shore battery. The ships returned fire and the battery was silenced. Both ships received the Combat Action Ribbon for the mission.

Service in the Brazilian Navy

1973-1982

Henry W. Tucker was decommissioned and stricken from the Naval Vessel Register on 3 December 1973, transferred to Brazil, renamed Marcilio Dias, and placed in service with the Brazilian Navy. On 28 June 1974, she arrived in Brazil, docking in Rio de Janeiro, where she joined the 1st Destroyer Squadron. On 18 April 1975, with the ship anchored in Guanabara Bay, a Wasp helicopter landed on board a destroyer for the first time.

In January 1977, she participated in Operation READEX-I/77. From September until October 1978, she participated in the 2nd Phase of Operation UNITAS XXI, carried out in the area between Rio de Janeiro and Recife (PE), as part of the Brazilian Task Group. In 1981, she was suspended from Rio de Janeiro to Santos (SP) for training exercises, forming a GT, composed of the aircraft carrier Minas Gerais, Marcílio Dias, Piauí, Maranhão, Alagoas and Rio Grande do Norte and Goiás and Riachuelo. In November, during a commission off Cabo Frio (RJ), the 200th landing on board was carried out.

1982-1992
On May 11, 1982, she left Rio de Janeiro as part of a task force, formed by Marcílio Dias and Mato Grosso, Soares Dutra, Garcia D'Ávila, and Tambaú and Camboriú to participate in the ANFIBIEX-I exercise on the coast of the Espírito Santo. In September, she participated in Operation DRAGÃO XVIII. In October 1983, she participated in Operation FRATERNO V, carried out together with ships of the Argentine Navy on the Santos/Rio de Janeiro stretch. In January 1984, the ship participated in Operation ASPIRANTEX 84/TROPICALEX I/84, carried out in the waters of the Northeast, as part of the FT-10, which was composed of the aircraft carrier Minas Gerais.

In January 1985, the ship was part of the WG that carried out Operation TROPICALEX I/85, in the area between the coasts of São Paulo and Pernambuco. Later that year in March, she held a dressage commission together with Mariz e Barros, Mato Grosso and Santa Catarina, and Ceará. The Port of Santos (SP) was visited. In April and May, it participated in Operation TEMPEREX I/85. In October 1985, she participated in Operation UNITAS XXVI, carried out between Santos and Salvador. In 1986, the ship won the Efficiency Trophy – Echo "E", for the year 1985. In July, she participated in the TROPICALEX II/86 Operation as part of a task force that included, among others, Minas Gerais and Independência. In October 1986, she participated in the UNITAS 1986 operation, when he was even honored for his excellent performance in anti-submarine exercises with a plaque offered by the commander of the  to the then commander of Marcilio Dias. In January 1988, the ship participated in Operation ASPIRANTEX 88/TROPICALEX I/88, carried out in the area between Rio de Janeiro and Alagoas. In 1989, the ship participated in Operations TROPICALEX-I/89, INCURSEX-I, ADEREX-I/89, ADEREX-II/89, TEMPEREX-II/89, VENBRAS 89, SIGNAL RED, CATRAPO-III, HELITRAPO-II.

1992-1994
Between 3 and 6 April 1992, she was in Santos along with Amazonas. Participated in Operation TEMPEREX-I/92, as part of Task Force 48. On December 3, 1993, he completed 20 years of service in the Brazilian Navy, having participated in this period of several Commissions, such as: DRAGÃO, UNITAS, READEX, ANFIBIEX, SINAL VERMELHO, CATRAPO, COSTEIREX, INSUP, OCEANEX, TEMPEREX, TROPICALEX, FRA TERNO, GDBEX, VENBRAS, SA TCON, CONFRONTEX, ADEREX, FORTEX, INCURSEX and PRESIDENTEX, among others. On July 24, 1986, during the "TROPICALEX" operation, it was the first ship of the Brazilian Navy to receive fuel oil transferred from Minas Gerais, with both ships moving.

After her service with the Brazilian Navy, Marcilio Dias (D-25) was decommissioned on 31 August 1994 and was sunk by the submarine Tamoio, in a Mk 24 Tigerfish torpedo firing exercise, on March 26, 1996. The explosion split the ship in half and twenty minutes after impact, the target lay at a depth of 650 m.

References

Gearing-class destroyers of the United States Navy
Ships built in Orange, Texas
1944 ships
World War II destroyers of the United States
Cold War destroyers of the United States
Korean War destroyers of the United States
Vietnam War destroyers of the United States
Gearing-class destroyers of the Brazilian Navy
Ships sunk as targets
Shipwrecks in the Atlantic Ocean
Maritime incidents in 1994

USS Henry W. Tucker


العمايم قرية تقع بمعتمدية القطار من ولاية قفصة، تبعد عن قفصة ب37 كلم. وبها مدرسة ابتدائية.

قرى ولاية قفصة

العمايم (قفصة)


Le trophée Walter A. Brown (en anglais : Walter A. Brown Trophy), est décerné à l'équipe, de la National Basketball Association (NBA) (Basketball Association of America (BAA) de 1946 à 1949), qui remporte les Finales NBA à la fin de chaque saison de 1949 à 1977.

Histoire
Le trophée original est décerné aux champions BAA/NBA de 1947 à 1976. Le trophée est conservé par l'équipe championne pendant un an, puis remis à l'équipe gagnante des Finales NBA de l'année suivante, à moins que l'équipe précédente ne gagne de nouveau. Cela suit le même procédé de la Coupe Stanley de la LNH, qui perpétue cette tradition jusqu'à ce jour.

Description
Le trophée est à l'origine appelé le trophée des Finales NBA (NBA Finals trophy), mais il est renommé en 1964 en l'honneur de Walter A. Brown, le premier propriétaire des Celtics de Boston, qui a joué un rôle déterminant dans la fusion de la BAA et de la National Basketball League en 1949. Un nouveau design de trophée est créé pour les Finales NBA 1977, bien qu'il conserve le nom de Walter A. Brown. Contrairement au trophée original, le nouveau trophée est remis en permanence à l'équipe vainqueur et un nouveau trophée est remis chaque année. Il est renommé trophée Larry O'Brien en 1984 pour honorer l'ancien commissaire de la NBA, Larry O'Brien.

Vainqueurs

Les premiers vainqueurs du trophée sont les Warriors de Philadelphie, qui battent les Stags de Chicago. De 1957 à 1969, les Celtics ont remporté les Finales NBA à 11 reprises sur 13 saisons, dont huit victoires consécutives. Les derniers vainqueurs du trophée sont les Celtics, qui battent les Suns de Phoenix en 1976.

Références

Articles connexes

 Playoffs NBA
 Finales NBA
 Liste des champions NBA
 Équipes championnes NBA

Finales NBA

Trophée Walter A. Brown


Herekli, Adana ilinin Yüreğir ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana il merkezine 25 km, Yüreğir ilçesine 25 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Yüreğir'in mahalleleri

Herekli, Yüreğir


Baron Howick of Glendale, of Howick in the County of Northumberland, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1960 for Sir Evelyn Baring, the former Governor of Kenya. A member of the famous Baring family, he was the third and youngest son of Evelyn Baring, 1st Earl of Cromer, and the great-grandson of Sir Francis Baring, 1st Baronet, the founder of Barings Bank. Baring's uncle was Edward Baring, 1st Baron Revelstoke, the father of Maurice Baring, while other members of the family include Francis Baring, 1st Baron Northbrook, and Alexander Baring, 1st Baron Ashburton.  the title is held by the first Baron's son, the second Baron, who succeeded in 1973.

The family seat is Howick Hall, near Howick, Northumberland.

Barons Howick of Glendale (1960)
Evelyn Baring, 1st Baron Howick of Glendale (1903–1973)
Charles Evelyn Baring, 2nd Baron Howick of Glendale (b. 1937)

The heir apparent is the present holder's son Hon. David Evelyn Charles Baring (b. 1975)
The next heir-in-line is his elder son Felix Charles Alexander Baring (b. 2007)

Family tree

See also
Earl of Cromer
Baron Ashburton (1835 creation)
Baron Northbrook
Baron Revelstoke
Barings Bank

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1960
Howick

Baron Howick of Glendale


"The Grants" é uma canção da cantora e compositora estadunidense Lana Del Rey, presente em seu nono álbum de estúdio Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd (2023).

Antecedentes e lançamento
Em 7 de dezembro de 2022, a cantora e compositora Lana Del Rey disse que seu nono álbum de estúdio, Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd, estava programado para ser lançado no início de 2023. Para acompanhar o anúncio, ela disponibilizou o álbum para pré-venda e lançou sua faixa-título, "Did You Know That There's a Tunnel Under Ocean Blvd", como o primeiro single.

Del Rey anunciou a arte da capa do álbum e o alinhamento de faixas no mês seguinte. Além da faixa-título, que é a segunda da lista, uma canção chamada "A&W" aparece como a quarta faixa e "The Grants" como a de abertura. "A&W" foi lançada em 14 de fevereiro de 2023 como o segundo single do álbum, e "The Grants" foi lançada como o terceiro single em 14 de março.

Música e letras
"The Grants" foi composta por Del Rey juntamente com Mike Hermosa. A canção é construída em torno de acordes suaves de piano ao lado da harmonização de vocais de fundo que lembram a música gospel. Melodye Perry, Pattie Howard e Shikena Jones fornecem os vocais de fundo, todos os quais apareceram em 20 Feet from Stardom, um documentário de 2013 focado na vida de pessoas nessa profissão. A canção se inicia com suas tentativas de cantar o refrão, com alguma instrução entre um deles.

Em "The Grants", Del Rey reforça a composição influenciada pelo gospel por meio das letras. Ela usa imagens religiosas para se dirigir a um amante ou a um membro da família que pode desaparecer de sua vida e diz que sempre os manterá em suas memórias. Del Rey falou à Billboard que muito do seu álbum gira em torno de seus assuntos familiares; "The Grants" deriva o nome da família de Del Rey, cujo nome verdadeiro é Elizabeth Grant, e faz referência a seu tio, que morreu durante uma escalada nas Montanhas Rochosas. Uma ode a seus outros membros da família pode ser encontrada na ponte da canção.

Canções de 2023
Singles de 2023
Singles lançados pela Interscope Records
Singles lançados pela Polydor Records
Canções gravadas por Lana Del Rey
Canções compostas por Lana Del Rey

The Grants


Bantam or Bantams may refer to:
 Bantam (poultry), any small variety of fowl, usually of chicken or duck

Businesses
 Bantam Books, an American publishing house
 Bantam Cider, an American cider company
 Bantam Press, a British publishing imprint
 American Bantam, a 1935 car company, formerly American Austin Car Company

Military
 Bantam (military), a soldier shorter than 5'3" in the First World War
143rd Battalion (British Columbia Bantams), CEF
216th Battalion (Bantams), CEF
 Bantam (missile), a Swedish 1950s anti-tank missile
 BAT Bantam, a British 1920s biplane fighter aircraft
 Northrop X-4 Bantam, an American prototype small twinjet aircraft
 Douglas A-4 Skyhawk light attack aircraft, nicknamed Bantam Bomber

Places
 Banten (town), also written as Bantam, a port town in Java, Indonesia
 Banten Sultanate, or Bantam, 1527–1813
 Banten, current province of Indonesia on territory of the former sultanate
 Bantam, Cocos (Keeling) Islands
 Bantam, Connecticut, U.S.
 Bantam, Ohio, U.S.
 Bantam River, Connecticut, U.S.

Sports
 Bantam, U15 age category in minor ice hockey
 Bradford City A.F.C., nicknamed The Bantams, an English football club
 Trinity College Bantams, the varsity and club athletic teams of Trinity College (Connecticut)
 SC United Bantams, a soccer team in Columbia, South Carolina, U.S.

Transportation
 Micro Aviation B22 Bantam, a New Zealand microlight aircraft
 Warwick W-3 Bantam, an American homebuilt aircraft design
 Bantam (car), a 1913 British cyclecar
American Bantam, name adopted by the former American Austin Car Company in 1935 until 1956
 Ford Bantam, a South African pickup truck from 1983
 BSA Bantam, a British motorcycle 1948–1971
 HNLMS Bantam (1938), a Dutch ship
 MS Bantam (1939), a Dutch ship
 SS Bantam (1930), a Dutch ship

Other uses
 Bantam (comics), a comic character
 Bantam, official mascot of Trinity College (Connecticut)
 Bantam connector, a type of phone connector
 Bantam microRNA, a short RNA molecule

See also

 Banten (disambiguation)
 Bantamweight, a weight class in combat sports

Bantam


Felicia Donose (n. 15 iunie 1986, Sebeș, Județul Alba) cunoscută mai bine sub numele de scenă Fely sau Feli  este o cântăreață și compozitoare română care a devenit cunoscută odată cu participarea la  emisiunea-concurs Vocea României în anul 2012.

Biografie
Debutul în muzică a avut loc în adolescență, când a fost atât vocea, cât și compozitoarea trupei pop-rock Aliens. Feli a colaborat cu Edi Schneider, cunoscut ca Dj Phantom, iar apoi s-a îndreptat spre genul hip-hop, unde s-a implicat în câteva proiecte muzicale cu Grasu XXL, Puya și Guess Who.

Vocea României
În 2012, Feli a participat la emisiunea-concurs Vocea României, unde a făcut parte din echipa lui Marius Moga, alături de care a ajuns până în semifinale, fiind totodată unul dintre concurenții creditați cu cele mai mari șanse la câștigarea concursului. În cadrul concursului, a interpretat piese din repertoriul Lady Gaga, Alicia Keys, Adele, En Vogue și Rihanna.

2014
Începând cu anul 2014, Feli a hotărât să se alăture echipei HaHaHa Production și să lucreze pentru propriul său proiect muzical. În luna octombrie a anului 2014, artista a lansat primul single din cariera sa, "Cine te crezi" care a fost foarte apreciat de ascultători. Tot în 2014, Feli a colaborat cu B.U.G. Mafia pentru piesa "Să cânte trompetele", o compoziție semnată de Tataee, pe versuri scrise de cei 3 membri ai trupei.

2015
În anul 2015 Feli a lansat piesa "Gelozia", împreună cu Speak. Melodia a fost lansată în perioada campaniei #maimusic, reușind să strângă peste 3,5 milioane de vizualizări pe YouTube. Piesa a fost realizată în regia lui Ionuț Trandafir și este o producție HaHaHa Production, fiind compusă de artistă, alături de Șerban Cazan și Speak. Tot în aceeași perioadă, Feli a mai lansat două piese: "Perfect for You", alături de Dorian și "10 Minutes", o colaborare cu Smiley.

La finalul anului 2015, Feli a lansat melodia "Creioane colorate". Piesa ne aduce aminte că fiecare zi poate fi un nou început în care să descoperim lucruri, să vedem lumea cu tot ceea ce are mai frumos și să mulțumim pentru ceea ce am primit. Mesajul ei este completat și de un videoclip emoționant, regizat de Catrinel Danaiata .

2016
În anul 2016, Feli a lansat piesele "Va urma" – al cărei videoclip este regizat de Iulian Moga, melodia fiind compusă și produsă în studiourile HaHaHa Production și lansată în coproducție cu Cat Music – și "Timpul".

2017
Anul 2017 a început prin lansarea unui remake rock al uneia dintre cele mai cunsocute piese a artistei Maria Tănase, "Cine iubește și lasă".  În acest an a lansat și un featuring alături de Connectr-R, "Ceartă artă", și a continuat cu single-ul "Acasă", care a strâns peste 14 milioane de vizualizări.

Lansarea primului album, "Eu sunt Feli", a avut loc în luna noiembrie și s-a concretizat printr-un eveniment la care i-au fost  alături peste 150 de invitați la Teatrul Metropolis și 180 000 de oameni live pe Facebook. Acesta conține șapte piese noi, dar și unele cunoscute deja precum "Acasă", "Creioane colorate", "Timpul" sau "Va urma".

2018
2018 a fost marcat de o serie de hituri, printre care și "Bună de iubit", cu care a participat la selecția națională 2018 care a decis reprezentantul României la Eurovision, unde s-a clasat pe locul 3.

Artista a lansat un total de 7 piese în 2018, multe dintre ele atingând topurile radio și TV. Printre piesele lansate se numără: "Rațele și vânătorii", "Vals"(feat. Smiley), "Facil de amar", "Două inimi", "Spune-mi tot" (Grasu XXL & Guess Who feat. Feli), "Toți demonii mei" (Vunk feat. Feli).

2019
Artista a lansat una dintre cele mai populare piese ale anului: "Cand răsare soarele"

Până la finalul anului, Feli a mai lansat mai multe piese de succes, printre care și: "Omule, deschide ochii", prima filă din jurnalul ei muzical "Feli din poveste",  "Hainele și carnea", "Frunze cad" și "Ultimul val" (Jean Gavril x Feli).

2020

2020 a fost un an plin de muzică pentru comunitatea artistei. A fost marcat de piese precum "Sus pe munte" sau "Banii n-aduc fericirea" (Feli feat. Grasu XXL). Anul a fost marcat de piesa cu Grasu XXL, care este un remake al cunoscutei piese vechi cu același nume, interpretată de Generic. S-a clasat pe locul 19 în topul 100 al celor mai difuzate piese la radio si TV din 2020, conform Mediaforest.

Printre piesele lansate în 2020 se numeără și "Împreună", "Mă strigă mama", "Amintirile", "Du-te dorule" și "Vântul bate".

Toate piesele enumerate fac parte din albumul cu influențe populare "Feli din poveste", care continuă și în 2021.

2021
2021 reprezintă încheierea unui capitol lung din cariera muzicală a artistei. Cu piesele "Bade, tu ești pui de drac" și "Puiule, Puiuțule" ea încheie capitolul "Feli din poveste" și face trecerea, atât muzical cât și personal, la o nouă versiune.

Totodată, în același an, artista s-a alăturat universului Disney cu piesa "Chiar de azi", cântec destinat prințeselor Disney".

2021 este anul în care artista face trecerea la un noul stil și sound. Chiar dacă artista și-a actualizat muzica, și-a păstrat esența, demonstrând acest lucru în single-ul anului, "Adu-ți aminte". Feli încheie anul cu un colind de Crăciun - "Moș Crăciun ești și tu".

2022
Anul 2022 reprezintă un an de experimentare muzicală, artista abordând un stil nou. Feli a lansat nu mai puțin de 5 piese, printre care se numără și "Liberă din nou" (feat. Jean Gavril), "Flori de argint", "Când te țin în brațe", "Dragoste nebună" și single-ul cu care a încheiat anul - "Promit".

Single-ul "Promit" este considerat una dintre cele mai bune piese pentru dansul mirilor. Comunitatea artistei confirmă acest lucru - mai mult de 10.000 de oameni au folosit sunetul piesei pe TikTok.

Discografie
Eu sunt Feli (2017)

 Cântece
Prima piatra /Silviu Pasca feat. Feli/ (2013)
Cine te crezi (2014)
Gelozia /feat. Speak/ (2015)
Perfect for You (2015)
10 Minutes /Smiley feat. Feli/ (2015)
Să cânte trompetele /B.U.G. Mafia feat. Feli/ (2015)
Creioane colorate (2015)
Time /Paul Damixie feat. Feli/ (2016)
Va urma (2016)
Timpul (2016)
Hopai Diri Da /Damian & Brothers feat. Feli/ (2016)
Ce mai vrei /Sore feat. Feli/ (2017)
Ceartă artă /Feli feat. Connect-R/ (2017)
Mă faci să simt ca... /Guess Who feat. Feli/ (2017)
Acasă (2017)
Trandafire /Damian Draghici feat. Feli/ (2017–2018)
Averile /JUNO feat. Feli/ (2017–2018)
Bună de iubit (2018)
Vals /Smiley & Feli/ (2018)
Facil de amar (2018)
Două inimi (2018)
Rațele și vânătorii (2018)
Spune-mi tot /Grasu XXL & Guess Who feat. Feli/ (2018)
Toți demonii mei /Vunk feat. Feli/ (2018)
Hainele și carnea (2019)
Când rasare soarele (2019)
Frunze cad (2019)
Ultimul val /Jean Gavril si Feli/
Sus pe munte (2020)
Împreună (2020)
Mă strigă mama (2020)
Banii n-aduc fericirea (2020)
Amintirile (2020)
Du-te dorule (2020)
Vantul bate (2020)
Bade, tu esti pui de drac (2021)
Puiule, puiutule (2021)
Chiar de azi, cântec destinat prințeselor Disney (2021)
Adu-ți aminte (2021)
Moș Crăciun ești și tu (2021)
Liberă din nou /feat. Jean Gavril/ (2022)
Flori de argint (2022)
Când te țin în brațe (2022)
Dragoste nebună (2022)
Promit (2022)

Premii și nominalizări

Referințe

Nașteri în 1986
Nașteri pe 15 iunie
Cântărețe române
Vocea României
Cântăreți români în viață
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Oameni din Sebeș
Muzicieni care folosesc pseudonime
Românce din secolul al XXI-lea

Feli (cântăreață)


في الديناميكا الحرارية وفي فيزياء الأجسام (بالإنجليزية: internal energy) تعد الطاقة الداخلية طاقة الحركة الناتجة عن حركة الجزيئات في المادة سواء كانت حركة انتقالية أو دورانية أو اهتزازية، وكذلك طاقة الوضع الناتجة عن الحركة الاهتزازية، والطاقة الكهربائية للذرات المكونة للجزيئات أو البلّورات. وتشمل الطاقة الداخلية أيضا على الطاقة المخزونة في الترابط الكيميائي، وطاقة الإلكترونات الحرة في الموصلات والمعادن.

كما يمكن حساب الطاقة الداخلية للإشعاع الكهرومغناطيسي الصادر من الجسم فهو طاقة خارجة من داخله، وكذلك إشعاع الجسم الأسود. الطاقة الداخلية لنظام هي دالة لنظام معين (مواد)معزول وله صفات معينة.

وصفها وتعريفها

الطاقة الداخلية
U هي مجموع الطاقات
Ei الذاتية التي تخص نظام ترموديناميكي:

وهي تقسم إلى جزئين أحدهما طاقة الوضع (Upot) وطاقة الحركة(Ukin):

وتظهر طاقة الحركة لنظام كمجموع حركات الجسيمات المكونة للنظام، سواء كانت حركة الذرات أو أنوية الذرات، أو حركة الجزيئات أو الإلكترونات. وطاقة الوضع تعين من جميع الطاقات المتعلقة بكتلة الجسيمات المكونة للنظام، وكذلك التركيب الكيميائي مثل الطاقة الكيميائية المخزونة في روابط الذرات وهي التي تستطيع أن تقوم بالتفاعلات الكيميائية، وكذلك طاقة الوضع النووية المختزنة في تشكيلات البروتونات والنيوترونات وجسيمات أولية أخرى تكمن في انوية الذرات. كذلك ينتمي إلى الطاقة الداخلية مجالات القوى داخل النظام، مثل مجال التأثير الكهربائي والمجال المغناطيسي، وكذلك طاقة الاعوجاج والتهشم في المواد الصلبة والإجهاد وقوي الشد الكامنة فيه.
ولا تحتوي الطاقة الداخلية على طاقة الحركة للنظام بأسره، فإذا كان النظام كرة بلياردو مثلا وكانت الكرة تتحرك فإن طاقة الحركة هذه تعتبر طاقة خارجية للكرة. والطاقة الداخلية لا تحوي أيضا أي من طاقة وضع أو طاقة حركة قد يمتلكها الجسم بسبب موقعه في مجال خارجي، مثل الجاذبية (السقوط من على جبل) أو مجال كهربائي استاتيكي أو مجال قوي كهرومغناطيسية تؤثر على النظام.

وعند دراسة الديناميكا الحرارية يندر أن نأخذ جميع الطاقات الذاتية لنظام مثل العينة التي نفحصها فلا نأخذ الطاقة المكافئة للكتلة. تلك الخاصية أتت بها النظرية النسبية ويجب تطبيقها في الفيزياء؛ أما بالنسبة للتفاعلات الكيميائية فتقوم بها الإلكترونات التي تحوم حول أنوية الذرات، ولا تتدخل الطاقة الكامنة في أنوية الذرات في تفاعل كيميائي. تفاعلات أنوية الذرات مع بعضها البعض تدخل في مجال الفيزياء وتتم تحت ظروف خاصة.

وعندما نقوم بدراسة نظام ترموديناميكي (ديناميكا حرارية) فمن الصعب حساب جميع أنواع الطاقات الداخلية.

ونقتصر على خواص النظام المعتمدة على حجم النظام، و كمية المادة به والضغط ودرجة الحرارة.

الطاقة الداخلية عند الصفر المطلق
عند درجة حرارة أعلى من درجة الصفر المطلق تتفاعل في النظام طاقة الحركة وطاقة الوضع مع بعضها البعض ولكن مجموعهما يكون ثابتا في نظام مغلق معزول. وطبقا لنظرية الحركة الحرارية الكلاسيكية فكانت تعتبر أن النظام يفقد طاقة الحركة عند درجة الصفر المطلق وتبقى طاقة الوضع. ولكن ميكانيكا الكم بينت فيما بعد (عام 1923) أن النظام يكون له ما يسمى «طاقة نقطة الصفر» كطاقة حركة عند درجة الصفر المطلق. ويوجد نظام عند درجة الصفر المطلق في حالته القاعية للطاقة طبقا لميكينيكا الكم وهي أقل مستوى طاقة يمكن أن يتخذها النظام. ونقول أن عند درجة الصفر المطلق يصل النظام إلى أقل إنتروبيا له.

وطاقة حركة الجزيئات التي تشكل جزءا من الطاقة الداخلية لنظام ترموديناميكي (في غاز أو سائل أو مادة صلبة) هي التي تؤدي ظهور حرارته. وتبين الميكانيكا الإحصائية أن حركة الجزيئات العشوائية في النظام تشترك وتشكل متوسط طاقة الحركة لجميع الجزيئات المتكون منها النظام. كما تبين الميكانيكا الإحصاية أيضا أن متوسط طاقة الحركة للجسيمات هي التي تظهر الخواص المشاهدة للنظام كما نعهده من الخارج ومن ضمنها درجة حرارته. وتسمى تلك الطاقة عادة الطاقة الحرارية للنظام، وهي التي تجعلنا نفرق بين الجسم البارد والجسم الساخن.

الميكانيكا الإحصائية
تدرس الميكانيكا الإحصائية نظاما عن أساس أن جزيئاته موزعة عشوائيا على عدد N من الحالات الصغرية microstates (حالات حركة انتقالية وحركة اهتزازية)، وكل منها ذو طاقة معينة Ei ، وكل حالة تكون مقترنة بدرجة من احتمال وجودها pi. وتكون الطاقة الداخلية هي متوسط قيم الطاقة الكلية للنظام، أي مجموع طاقات
الحالات الصغرية، وكل منها يتسم بمعامل يعبر عن احتمال وجود كل حالة صغرية في النظام ككل:

,

حيث  هو احتمال وجود حالة الطاقة ذات المقدار Ei في النظام، و i هو عدد الحالات.

تلك المعادلة هي التعبير الإحصائي ل القانون الأول للديناميكا الحرارية.

الطاقة الداخلية في الديناميكا الحرارية

تعرف الطاقة الداخلية U لنظام في الديناميكا الحرارية بأنها إحدى خصائص النظام - والتغير في الطاقة الداخلية ΔU يساوي مجموع الحرارة Q التي يكتسبها النظام والشغل W الذي يؤديه النظام (يمكن تخيل أن لدينا غاز محصور في مكبس، فعندما نمده بحرارة من الخارج يتمدد الغاز فيه، ويدفع المكبس ويؤدي حركة (شغل)، أي ننتج طاقة حركة من طاقة حرارية).

تقول تلك المعادلة أن الطاقة الداخلية لنظام تزيد عند إمداده بحرارة أو عند زيادة الضغط عليه حيث أن الطاقة المسلطة عليه من الخارج تختزن فيه (إلى حين تسريبها وأداء شغل).

تهمنا الطاقة الداخلية لنظام في الترموديناميكا الحرارية لأنها تمكننا من حساب كفاءة عمل الآلات، مثل محرك الاحتراق الداخلي، آلة بخارية، محرك كهربائي، محرك نفاث، وغيرها.

وحدة الطاقة الداخلية مثل وحدات الطاقة جميعا وهي الجول، وقد تستعمل وحدات أخرى لأسباب تاريخية (مثل السعر الصغير (Calorie) والسـُعر الكبير (KiloCalorie) أو للتناسب مع الحالة تحت الدراسة؛ فمثلا يستعمل الفيزيائيون وحدة الإلكترون فولت (eV) أو (keV) أو (MeV) عند تعاملهم مع الذرة والجسيمات الأولية تحت الذرية، وهي وحدات طاقة أصغر كثير جدا من السعرة الحرارية.

أنواع الطاقة الداخلية

الطاقة الداخلية هي مجموع الطاقات التي تحتويها جزيئات أي نظام، وهي ترجع إلى التركيب الجزيئي للمواد ودرجة نشاط تلك المادة. ويمكن اعتبارها مجموع الطاقة الحركية وطاقة الوضع للجزيئات، وتتكون من الأنواع الآتية من الطاقة:

تغير الطاقة الداخلية خلال عملية ترموديناميكية

يصف القانون الأول للديناميكا الحرارية تغير الطاقة الداخلية لنظام بأنها مجموع الحرارة الداخلة إلى النظام + وما يقوم به من شغل، مع اعتبار أن النظام مغلق (معزول):

نكتب على اليمين في المعادلة
 بدلا من  لأن كلا من Q و W عبارة عن دالة عملية وليسا دالة حالة كما هو الحال بالنسبة إلى الطاقة الداخلية U التي هي دالة حالة، وتتسم بخاصية التفاضل الكامل:

أي أن:

وبافتراض عملية دورية مع وضع  نحصل على:

مع مراعاة أن الطاقات المعلمة 1 هي طاقة تـُمد إلى النظام (موجبة الإشارة) والطاقات الخارجة 2 من النظام (المفقودة مع العادم) نعلمها بإشارة سالبة،(انظر أسفله «موازنة الطاقة في عملية دورية».)

وعندما يكون هناك تغير في كمية النظام يصبح لدينا تفاضل كامل:

حيث:

درجة الحرارة المطلقة T,

الإنتروبية S,

الضغط p ،

الكمون الكيميائي'' .

أي تنطبق المعادلة:

على كل مسيرة مغلقة ل  ، بصرف النظر عن كيفية اختيار دوال الحالة
و  و ، وهم كما نعلم لهم خاصية التفاضل الكامل.

N كمية الجزيئات أو عدد الجزيئات،

V حجم النظام.

أخذنا في اعتبارنا حتى الآن وجود نوع واحد من المادة في النظام (). فإذا كان النظام يحتوي على عدة مواد، فنستطيع صياغة المعادلة لتلك الحالة العامة على النحو التالي:

الطاقة الداخلية  والمتغيرات المتعلقة بها: الإنتروبيا , والحجم  وعدد الجزيئات , كلهم دوال للحالة. وتتغير الطاقة الداخلية تناسبيا مع تغير دالتي الحالة S و V. ونرمز لثابت التناسب بالحرف .

بالتعويض عن ذلك نحصل على:

حيث:

 (): عدد الجزيئات من النوع .

وتسمى تلك المعادلة «معادلة متجانسة من الدرجة الأولى».

وبتطبيق نظرية أويلر على القانون الأول للديكاميكا الحرارية نحصل على معادلة أويلر للطاقة الداخلية:

في الكيمياء في حالة غاز مثالي ينطبق التوزيع المتساوي للطاقة الداخلية على جميع درجات الحرية للجزيئات ونصيب كل منها يبلغ
.

وبافتراض أن النظام عبارة عن غاز مثالي له 3 درجات حرية ويحتوي على العدد  من الجزيئات، نحصل على:

أو باعتبار  عدد مولات الغاز المثالي في النظام

حيث:

 ثابت بولتزمان،

 ثابت الغاز المثالي

اصطلاحات:

 إذا اكتسب النظام حرارة من الخارج تكون  موجبة الإشارة،

 إذا أدى النظام شغل  تكون  أيضا موجبة الإشارة،

ينتج من ذلك أن الطاقة الداخلية  تزداد
كلما زادت  أو  أو زادت كلتاهما. وبالعكس، تقل الطاقة الداخلية بانخفاض [كمية حرارة] النظام أو بتقليل الشغل.

توازن الطاقة في العملية الدورية

كما هو مبين في الشكل، يـُمد وسيط العمل بالحرارة من أعلى (أحمر)، وينتج عنه تشغيل التوربين وأداء شغل وكذلك باقي حرارة (أسفل بالأزرق)، ثم يعود وسط العمل للتسخين من ثانيا وبذلك تبدأ العملية من جديد.

ونظرا لعودة وسيط العمل (الغاز أو البخار) خلال العملية الدورية إلى وضعها الأول فهذا يسهل لنا حساب موازنة الطاقة لعدم حدوث تغيرات في دوال الحالة للنظام، وتبقى فقط دالتي الحرارة والشغل.

وكما سوف نعرفه من القانون الثاني للديناميكا الحرارية لا يمكن تحويل كل الحرارة التي يستمدها النظام إلى شغل بأكملها، وإنما تـُفقد جزء من الحرارة الداخلة وتخرج مع العادم.

أي أن معادلة موازنة الطاقة يمن كتابتها كالآتي:

حيث W الشغل و الفرق بين حرارة الإمداد وحرارة العادم.

ويشمل التكامل الدائري هنا مجموع كميات الحرارة المتدفقة. ويرمز للحرارة التي تدخل النظام بإشارة موجبة، ويرمز للحرارة الخارجة بإشارة سالبة. وتشكل  كمية «الشغل» التي أداها النظام خلال الدورة. وهو يكون سالب الإشارة عندما ينتج خلال الدورة.

 ,

وتسمى تلك المعادلة أحيانا معادلة التحول الحراري.
وفيها نرى بوضوح كمية الحرارة الداخلة
إلى النظام والحرارة الخارجة .

بذلك يمكن حساب كفاءة دورة حرارية لآلة:

وهي تبين لنا مدى كفاءة شغل العملية الدورية الناتجة بالمقارنة بكمية الحرارة التي نزود بها النظام، (ونزودها إلى النظام باستخدام وقود ندفع ثمنه). اما الحرارة التي يفقدها النظام  فهو يعطيها إلى الوسط المحيط (الهواء مثلا) كعادم.

المراجع

انظر أيضًا
 طاقة كامنة
 حرارة تفاعل
 طاقة
 طاقة نووية
 طاقة شمسية

الطاقة في الفيزياء
خواص دينامية حرارية
كميات فيزيائية
مفاهيم فيزيائية
ميكانيكا إحصائية

طاقة داخلية


There have been a number of Knights of the Old Republic products.

 Tales of the Jedi: Knights of the Old Republic, a 1990s comic book miniseries
 Star Wars: Knights of the Old Republic, a role-playing Star Wars video game released in 2003
 Star Wars: Knights of the Old Republic II The Sith Lords, the 2004 sequel to Star Wars: Knights of the Old Republic
 Star Wars: Knights of the Old Republic (comics), a comic book spin-off of the 2003 video game
 Star Wars: The Old Republic, a massively multiplayer online role-playing game released in December 2011.

Knights of the Old Republic


An Pachystoma pubescens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume. An Pachystoma pubescens in nahilalakip ha genus nga Pachystoma, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pachystoma

Pachystoma pubescens


A center fielder, abbreviated CF, is the outfielder in baseball who plays defense in center field – the baseball and softball fielding position between left field and right field. In the numbering system used to record defensive plays, the center fielder is assigned the number 8.

Position description
Outfielders must cover large distances, so speed, instincts and quickness to react to the ball are key. They must be able to catch fly balls above their heads and on the run. They must be able to throw the ball accurately over a long distance to be effective.

As well as the requirements above, the center fielder must be the outfielder who has the best combination of speed and throwing distance. The center fielder "covers more 'grass' than any other player" (see photo) and, most likely, will catch the most fly balls. The position also has the greatest responsibility among the three outfielders for coordinating their play to prevent collisions when converging on a fly ball, and on plays where the center fielder does not make the catch, he must position himself behind the corner outfielder as backup. The center outfielder is the captain of the outfield and has the authority to call off the corner fielders when he has a better chance to catch the ball. Aside from requiring more speed and range, the center field position is slightly easier to field because balls tend to fly on a straight path, rather than curving as they do for the other outfield positions. A center fielder's vision and depth perception is a coveted skill and must be above average. Because the position requires a good arm and fast legs, center field is generally where the team puts its best all-around athletes; as a result, center fielders are often fine hitters as well. Many center fielders are renowned as excellent batters and base runners.

When a base runner is trying to steal second base the center fielder must back up second base on throws from the catcher to second base in case the second baseman misses the catch or it is a bad throw.

Hall of Fame center fielders

 Richie Ashburn
 Earl Averill
 Cool Papa Bell
 Willard Brown
 Max Carey
 Oscar Charleston
 Ty Cobb
 Earle Combs
 Joe DiMaggio
 Larry Doby
 Hugh Duffy
 Ken Griffey Jr.
 Billy Hamilton
 Pete Hill
 Mickey Mantle
 Willie Mays
 Kirby Puckett
 Edd Roush
 Duke Snider
 Tris Speaker
 Turkey Stearnes
 Cristóbal Torriente
 Lloyd Waner
 Zack Wheat
 Hack Wilson
 Robin Yount (played over half his games at shortstop)

See also

 Baseball Hall of Fame
 Outfield
 Baseball positions

References

Baseball positions
Softball

fr:Voltigeur de centre

Center fielder


Mecodema es un género de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Especies
Relación de especies:

Referencias

 NZ Entomologist

 Royal Society of New Zealand
 LandCare

Enlaces externos

 ;  2008: Maximum age for a carabid beetle radiation in New Zealand (Coleoptera: Broscini: Mecodema). P. 213 in: ; ; ; ; ;  (eds.), Systematics 2008. Universitätsverlag Göttingen. ISBN 978-3-940344-23-6 Google books
 ;  2001: BRIDGING THE "BEECH-GAP": NEW ZEALAND INVERTEBRATE PHYLOGEOGRAPHY IMPLICATES PLEISTOCENE GLACIATION AND PLIOCENE ISOLATION. Evolution, 55: 2170-2180.

Mecodema


Daniela Crudu (n. 14 iunie 1989, București, România) cunoscută și sub numele de Cruduța este o asistentă TV și model Playboy din România.

Crudu a ajuns cunoscută publicului românesc prin intermediul matinalului 'Neatza cu Răzvan și Dani unde timp de 3 ani a avut rolul de "vecină".

Viața și cariera
Daniela Crudu s-a născut pe 14 iunie 1989 în București, România. A absolvit Liceul Teoretic Dimitrie Bolintineanu din București. În adolescență, Crudu a fost animatoare în mai multe cluburi din țară, dar și din străinătate, reușind să devină una dintre cele mai bine plătite animatoare din capitală. În 2012 aceasta a absolvit Facultatea de Jurnalism din cadrul Universității Spiru Haret din București.

Crudu a intrat pentru prima oară în atenția presei datorită "Prințului Rațiu" (proxenetul Andrei Valentin Prisecaru) prin intermediul Școlii de modelling Prince d'Armeny unde a câștigat titlul de "Cel mai sexy fotomodel din România".

În martie 2009, Crudu a apărut în revista Playboy, fapt care i-a crescut popularitatea astfel încât aceasta a ajuns să prezinte lenjerie pentru brand-uri cunoscute.

Timp de trei ani, Crudu a jucat rolul de "vecină" în cadrul matinalului  'Neatza cu Răzvan și Dani  difuzat pe Antena 1. În ianuarie 2011, în urma unui scandal cu interlopul Leo de la Strehaia, Crudu a fost concediată de la  'Neatza cu Răzvan și Dani deoarece imaginea acesteia nu mai era în concordanță cu exigențele matinalului. Tot în ianuarie 2011, Crudu a devenit asistenta lui Dan Capatos în emisiunea Un Show Păcătos, difuzată pe același post de televiziune. La începutul anului 2013, Crudu a părăsit emisiunea din cauza crizelor de gelozie făcute de iubitul ei, fotbalistul Mihai Costea. După această demisie, Crudu a fost asistentă în cadrul emisiunii Superbingo Metropolis, iar mai apoi la Xtra Night Show.

În 2015, Crudu a fost "burlăcița" în cadrul reality show-ului Burlăcița difuzat pe Antena 1. La finalul emisiunii, Crudu l-a ales ca partener pe Valentin Gene, dar relația acestora a ținut doar câteva luni.

Crudu a mai participat și la emisiuni precum Vaporul iubirii, Poftiți pe la noi, Splash! Vedete la apă și Asia Express.

Premii și nominalizări

Vezi și
'Neatza cu Răzvan și Dani
Antena 1
Superbingo Metropolis

Referințe

Legături externe
 Cont Facebook
Cont Instagram
 Telecine.ro
 Famouswhy

Nașteri în 1989
Români în viață
Bucureșteni

Daniela Crudu


القارورة (تعرف أيضا بـالدورق) هي أحد أنواع الآنية المفتوحة الرأس.

قارورة قد تعني:

قارورة (توضيح)


Izvoarele minerale din satul Onițcani sunt un monument al naturii de tip hidrologic în raionul Criuleni, Republica Moldova. În total sunt patru izvoare: două sunt amplasate nemijlocit în satul Onițcani, iar altele două în valea râului Rădi. Ocupă o suprafață totală de 1,5 ha, sau 1,02 ha conform unor aprecieri recente. Obiectul este administrat de Primăria satului Onițcani.

Descriere
Izvoarele sunt amplasate în satul Onițcani și în preajma acestuia. Toate au apă rece, sunt oligominerale după gradul de mineralizare și descendente de terasă din punct de vedere geologic, au debit mare. Apa este potabilă, fără miros (cu excepția izvorului "Putna"), incoloră, slab alcalină și în general nepoluată cu nitrați. După compoziția chimică, toate izvoarele sunt cu apă hidrocarbonat-sulfat-clorurată–sodiu-magneziu-calcică (HCO3 – SO4 – Cl; Na – Mg – Ca), cu excepția izvorului "Putna", care are apă sulfat-hidrocarbonat-clorurată–calciu-sodiu-magnezică (SO4 – HCO3 – Cl; Ca – Na – Mg).

Cifre și caracteristici detaliate ale izvoarelor și calității apei sunt expuse în tabelul de mai jos:

CMA – concentrația maxim admisă

Izvorul "Putna"

Izvorul nr. 1, numit și "Putna", este amplasat în partea centrală a satului. Este amenajat ca o rețea de uluce de beton care se revarsă într-un pârâiaș, prin care apa ajunge la un sector amenajat în sat. Sectorul este un teren betonat, cu canal de scurgere și pereți înalți de piatră.

Apa, cu miros de hidrogen sulfurat, are posibile proprietăți curative și asigură necesitățile populației unei mahalale din sat.

Izvorul se învecinează cu construcții și sectoare individuale ale localnicilor, în care uneori se depozitează gunoi menajer, ceea ce poate provoca poluarea moderată a mediului. În amonte de izvor cresc câțiva arbori de salcie. Se recomandă renovarea zidului de piatră și amenajarea terenului adiacent.

Izvorul "Larga"

Izvorul nr. 2, numit și "Larga", este localizat în partea de sud a satului. Reprezintă o construcție cu perete de piatră tencuit, ornat cu motive tradiționale, cu acoperiș și scări de acces la țeava metalică din care apa curge într-un canal de beton.

Calitățile apei corespund normativului de apă potabilă. Aceasta este utilizată în acest sens de locuitorii unei mahalale din Onițcani.

În imediata apropiere a izvorului se află 6 arbori de plop și câțiva de salcie, iar ceva mai departe câteva case de locuit. În vecinătatea curților sătenilor se pot înregistra depozitări ale gunoiului menajer. Pentru ameliorarea situației ecologice, se recomandă înverzirea teritoriului adiacent.

Izvorul nr. 3
Cel de-al treilea izvor este amplasat lângă ferma veche, în lunca de pe malul drept al râului Rădi, la cca 2 km nord-vest de Onițcani. Include un sector amenajat cu un perete clădit din piatră de calcar, înalt de aprox. 1 m, prevăzut cu o gaură pentru căni. Apa curge printr-o țeavă metalică într-un uluc.

Apa este potabilă, deși nivelul de poluare cu nitrați este aproape de limită. De ea beneficiază toți sătenii, în special cei care prelucrează terenuri agricole sau pasc animale în zona dată. Aceasta, însă, provoacă o poluare moderată a mediului, inclusiv prin pășunatul și adăpatul frecvent al turmelor de oi, capre și vaci. Pentru ameliorarea situației ecologice, se recomandă înverzirea terenului adiacent și a malului Rădiului, cât și betonarea platformei unde se scurge apa.

Izvorul nr. 4
Al patrulea izvor se află pe terasa râului Rădi, la aproximativ 700 m amonte de izvorul nr. 3. Infrastructura acestuia este mai dezvoltată, aici fiind construite un edificiu, o stație de pompare și o rețea de fântâni de colectare a apei, cu scurgerea acesteia printr-o țeavă metalică — toate acestea într-un sector îngrădit cu plasă metalică. Pentru îngrijirea izvorului este prevăzut un buget și sunt angajați câțiva oameni.

Apa are duritate sporită, depășind cu 20% concentrația maxim admisă. Nivelul de poluare cu nitrați este puțin sub limită. Izvorul menține debitul râului Rădi și asigură, de rând cu celelalte trei, populația satului cu apă potabilă.

Zona de protecție este presărată cu pâlcuri de arbori, terenul adiacent fiind acoperit de plantații forestiere. La cca 50 m amonte se înalță câteva vile. Se recomandă amenajarea platformei în locul unde se scurge apa.

Statut de protecție
Sistemul de izvoare se află sub protecția statului conform Legii nr. 1538 din 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat, în anexele căreia se atestă că era în proprietatea Întreprinderii Agricole "Onițcani". Între timp, aria protejată a trecut la balanța Primăriei.

Izvoarele din satul Onițcani sunt obiecte hidrologice de valoare națională. Cu excepția izvorului "Larga", la toate punctele de colectare a apei sunt instalate panouri informative. La izvoarele nr. 3 și nr. 4 acestea se află într-o stare deplorabilă, de aceea este necesară renovarea lor.

Pe lângă aceste patru izvoare protejate, satul Onițcani mai dispune de aproximativ 50 de alte izvoare, fiind supranumit în trecut "valea cu o sută de izvoare".

Note

Bibliografie

Legături externe

Onițcani, Izvoarele minerale din satul
Onițcani
Raionul Criuleni

Izvoarele minerale din satul Onițcani


الزَّبَاد  هو حيوان يعيش في بعض دول آسيا، وخصوصا في إندونيسيا، والفليبين، وماليزيا، وجنوب الصين.

التسمية
يعرف بالعربية بالزَّبَاد (بدون تشديد الباء)، اسمه العلمي Paradoxurus hermaphroditus. وتختلف تسمياته في اللغات المختلفة فيسمى بالإنجليزية Asian Palm Civet، ويعرف في ماليزيا باسم Musang، أما في سيريلانكا فيعرف باسم Uguduwa.

التكوين
يبلغ وزن هذا الحيوان حوالي 3.2 كيلو غرام، وطوله يصل إلى 53 سم، وطول الذيل 48 سم، ويغطي جسمه شعر كثيف خشن رمادي اللون.

الصفات
هذا الحيوان من الثدييات، يشبه القطط، ويعيش في الغابات ويتسلق الأشجار بمهارة، يقتات على الفواكه والمانجو وحبوب النباتات المختلفة وخصوصا البن ولذلك تؤخذ فضلاته لصناعة القهوة المسماة قهوة الكوبي لواك، أيضا يأكل الحشرات والزواحف الصغيرة.

تجاريا
يتم إنتاج قهوة خاصة عن طريق إطعام حيوان «زبَّاد النخيل» حبوب "البنّ"، ليتم تخميرها عبر جهازه الهضمي ثم التقاطها من مخلفاته وتنظيفها من المخلفات الأخري لعمل قهوة باهظة الثمن اسمها "كوبي لواك" (Kopi Luwak) في إندونيسيا، حيث «كوبي» (Kopi) معناها «قهوة»، و «لواك» (Luwak) هو اسم حيوان «زبَّاد النخيل» في إندونيسيا.

اقرأ كذلك
 زباد النخيل الأفريقي
 زباد النخيل الذهبي
 زباد ملايو

المراجع

أصنوفات سماها بيتر سيمون بالاس
أنواع القائمة الحمراء غير المهددة
ثدييات آسيا الجنوبية
ثدييات بوتان
ثدييات جنوب شرق آسيا
ثدييات نيبال
ثدييات وصفت في 1777
حيوانات المناطق الحضرية
زباد النخل
لواحم ماليزيا

زباد النخيل الآسيوي


Luiza Bambina de Araújo Lima, Baronesa e Viscondesa de Pirassununga (Rio de Janeiro, 01 de abril de 1829 — Rio de Janeiro, 07 de julho de 1896) foi uma nobre Brasileira.

Bibliografía
Filha de Pedro de Araújo Lima, marquês de Olinda, e Luiza Bernarda de Figueiredo e neta de José Bernardo de Figueiredo. Casou-se, em 02 de dezembro 1843, em Igreja São José, no Rio de Janeiro, com Joaquim Henrique de Araujo, segundo barão e primeiro e único visconde de Pirassununga tornando-se, em 1876, Viscondessa com Honras de Grandeza de Pirassununga e matriarca da família Olinda, no Rio de Janeiro.

Foi mãe de Joaquim Henrique de Araujo Olinda, Luíza Lima Araújo, Maria Bibiana de Araujo, Pedro de Araujo Lima (neto) , Guilhermina de Araujo e Maria José de Araújo Mota. Maria Bibiana de Araújo Lima, segunda Baronesa do Rio Preto casada com Domingos Custódio Guimarães Filho, 2º barão de Rio Preto, filho de Domingos Custódio Guimarães  primeiro barão e visconde com grandeza do Rio Preto com Maria das Dores de Carvalho e de  Maria José de Araújo Mota, a Baronesa do Pilar, cassada com José Pedro da Motta Sayão,Barão do Pilar. Foi avó de Julieta de Araújo Lima Guimarães, que casou-se com Antônio Carlos Ribeiro de Andrada, político brasileiro, presidente da Câmara dos Deputados do Brasil, senador da República, ministro de estado e presidente do estado de Minas Gerais.

Homenagens
Em 1852, seu avô José Bernardo de Figueiredo, mandou abrir quatro ruas em sua chácara em Botafogo: a rua Olinda, hoje Marquês de Olinda, em homenagem ao genro Pedro de Araújo Lima, a rua Viscondessa, em nome da filha Luzia Bernarda de Figueiredo, atual rua Assunção; a travessa Figueiredo, hoje Marechal Niemeyer, em nome do neto Pedro de Araújo Lima Filho; e, finalmente, a Bambina, em homenagem à neta. Luiza também foi homenageada no Rio de Janeiro com rua Viscondesa de Pirassununga.

Nobres do Brasil

Luiza Bambina de Araújo Lima


Olaylar
 23 Ağustos - Çaldıran Muharebesi gerçekleşti.
 17 Ekim - Bayburt Kuşatması gerçekleşti.
 İtalyan Rönesans sanatçısı Rafael, Petrus'un kurtuluşu adlı eserini tamamladı.
 Küba'da Sancti Spíritus şehri kuruldu.

Doğumlar
 22 Şubat - I. Tahmasb, Safevî Devleti'nin ikinci hükümdarı (ö. 1576)
 2 Nisan - II. Guidobaldo della Rovere, İtalyan soylusu, Urbino dükü (ö. 1574)
 31 Aralık - Andreas Vesalius, anatomist ve doktor (ö. 1564)
 tarihi bilinmeyen
 Abdülkadir Şeyhî Efendi, Osmanlı şeyhülislamı (ö. 1594)
 Bayramzade Zekeriya Efendi, Osmanlı şeyhülislamı (ö. 1593)

Ölümler
 14 Mart - Donato Bramante, İtalyan mimar (d. 1444)
 tarihi bilinmeyen
 György Dózsa, Macar savaşçı (d. 1470)
 Şeyh Yavsî, Türk din alimi; Bayrami tarikatı şeyhi, Şeyhülislam Ebussuud Efendi'nin babası ve II. Bayezid'in öğretmeni
 Ustaclu Muhammed Han, Türkmen komutan, Safevilerin Diyarbekir valisi

1514


An Elionurus tripsacoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Ludwig von Willdenow. An Elionurus tripsacoides in nahilalakip ha genus nga Elionurus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elionurus

Elionurus tripsacoides


Mohotane, auch Mohotani, Moho Tani, Motane, seltener Molopu, alte Namen: San Pedro, Onateayo, ist eine unbewohnte Insel im östlichen Pazifischen Ozean, die geografisch zum Archipel der Marquesas in Französisch-Polynesien gehört und politisch zur Gemeinde Hiva Oa, Teilgemeinde (Commune associée) Atuona.

Geografie und Geologie
Mohotane liegt in der Südgruppe der Marquesas, 18 km südöstlich von Hiva Oa und ist von dort bei klarem Wetter zu sehen. Die 7,2 × 1,9 km große Insel hat eine Fläche von rund 13 km². Die sich nach Osten öffnende Halbmondform lässt erkennen, dass sie der Rest des Kraterrandes eines versunkenen Vulkanes ist. Die basaltischen Gesteine, aus denen Mohotane überwiegend besteht, sind 2,46 bis 1,76 Mio. Jahre alt.

Die Insel ist ringsum von einer Steilküste umgeben, die im Süden und Südwesten 300 bis 400 m fast senkrecht abfällt. Im Südosten steigt die Küste etwas sanfter an. Strände gibt es nicht. Fast der gesamte Westen wird von einer Hochebene eingenommen, die unmittelbar zum Meer abfällt. Die höchste Erhebung mit 520 m ist namenlos und befindet sich im südlichen Drittel der Insel.

Knapp 300 Meter südwestlich ist die 245 m hohe und 15 Hektar große Nebeninsel Terihi vorgelagert, nicht mehr als ein steil aus dem Meer ragender, kahler Fels.

Mohotane liegt in der tropischen Klimazone. Da die Insel – ähnlich wie Eiao – im Vergleich zu den übrigen Marquesas relativ niedrig ist, kann sie von den Feuchtigkeit bringenden Passatwinden nur wenig profitieren. Die Niederschläge sind mit durchschnittlich 500 mm pro Jahr relativ gering. Obwohl man an mehreren Stellen der Küste enge und steile Schluchten sehen kann, die offensichtlich von gelegentlichen Starkregen ausgeschwemmt sind, gibt es keine ständig fließenden Gewässer.

Flora und Fauna
Mohotane ist seit 1971 unter Schutz gestellt (Commission des sites de la Polynésie française, Verordnung No. 2559 vom 28. Juli 1971). Die Jagd ist reglementiert und bedarf der Erlaubnis, aber die abgelegene Insel wird auch ohne Genehmigung aufgesucht. Außerdem werden illegal Bäume gefällt, um Schnitzholz für die Andenkenindustrie zu gewinnen. Es fehlt noch an einer wirksamen Verwaltung und Überwachung der Schutzzone.

Von französischen Siedlern von Hiva Oa in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts eingeführte Schafe haben sich ausgewildert und verursachen Erosion, indem sie die niedrige Vegetation abweiden.

Flora
Mohotane kann man in drei Vegetationszonen einteilen: Der Osten ist in einem breiten Streifen arid, der Norden ist spärlich bewachsen und der zentrale Westen der Insel ist von einem dichten, weitgehend noch ursprünglichen Wald bedeckt.

Der gesamte Osten ist durch den Tierverbiss arid, die Pflanzendecke ist nur spärlich. In günstigen Lagen wachsen die zu den Tabakpflanzen gehörende Nicotiana fragrans var. fatuhivensis, ein Endemit auf Fatu Hiva und Mohotane, Portulak (Portulaca oleracea) sowie die Gräser Eragrostis xerophila und Brachiaria reptans.

Der nördliche Teil der Insel ist durch die Abweidung ebenfalls stark geschädigt. Der immergrüne Strauch Arbutilon hirtum, Cordia lutea und Waltheria tomentosa kommen als niedrige Wuchsformen vor. An den wenigen Stellen, die für die Tiere nicht erreichbar sind, wachsen auch Pisonia grandis, Premna tahitensis und Morinda citrifolia.

Das zentrale Plateau im Westen ist von einer dichten Waldfläche bedeckt, die etwa ein Viertel der Insel umfasst. Sie besteht aus riesigen Pisonia grandis, die nicht selten eine Höhe von 30 bis 40 m erreichen. Weitere, häufig vorkommende Bäume sind Cordia subcordata, Thespesia populnea, Hibiscus tiliaceus, Pandanus tectorius, Ficus marcuesensis, Casuarina equisetifolia und dazwischen vereinzelt Kokospalmen.

Fauna
Es kommen nur zwei Säugetierarten vor, die beide nicht indigen sind: die Pazifische Ratte, wahrscheinlich von Polynesiern als Nahrungstier eingeführt, und Schafe, die Europäer im 19. Jahrhundert angesiedelt haben.

Auf Mohotane wurden zehn Arten von Seevögeln und sieben Arten von Landvögeln, zwei davon endemisch, beobachtet:

In den großen Pisonia-Bäumen nisten Fregattvögel. Weitere vorkommende Seevögel auf Mohotane und Terihi sind u. a. der Noddi (Anous stolidus), die Rußseeschwalbe (Sterna fuscata) und die Feenseeschwalbe (Gygis alba).

Unter den Landvögeln sind der Marquesas-Monarch, in der Variation Pomarea mendozae montanensis, und Acrocephalus caffer consobrinus, eine Unterart des Langschnabel-Rohrsängers, endemisch. Weitere seltene und bedrohte Arten sind der Marquesas-Teichrohrsänger (Acrocephalus mendanae), die Marquesassalangane (Aerodramus ocistus) und die Petit-Thouars-Fruchttaube (Ptilinopus dupetithouarsii).

Geschichte
Mohotane ist heute unbewohnt, es gibt jedoch eindeutige archäologische Hinweise, die eine dauerhafte polynesische Besiedlung nahelegen. Der amerikanische Anthropologe Ralph Linton (1893–1953) hat die Überreste eines Dorfes lokalisiert. Thor Heyerdahl fand bei einem kurzen Streifzug im Jahr 1938 im ariden Osten der Insel mehrere steinerne Hausplattformen (paepae). Die Insel war einst von einem einzigen Clan mit Namen "Moi-Atiu", einer Seitenlinie eines Stammes von Hiva Oa, besiedelt.

Mohotane wurde 1595 von dem spanischen Seefahrer Alvaro de Mendaña de Neyra auf seiner zweiten Reise für Europa entdeckt. Er betrat die Insel nicht, taufte sie aber "San Pedro" nach dem heiligen Simon Petrus und in Anlehnung an den Namen seines Kapitäns Pedro Fernández de Quirós. Mendana beschreibt sie als "mit viel Wald bedeckt" und konnte keine Anzeichen für Bewohner erkennen.

James Cook durchfuhr während seiner zweiten Reise in den Pazifik am 7. April 1774 den Sund zwischen den Inseln Hiva Oa und Mohotane, ohne jedoch Mohotane zu betreten. Er beschreibt die Insel wie folgt:

Auf der Kartenskizze von William Wales, Astronom an Bord der Resolution, ist Mohotane mit dem Namen "Onateayo" eingezeichnet, wahrscheinlich der Name, der ihm von den Einwohnern der Insel Hiva Oa genannt wurde.

Sonstiges
Jules Verne vergleicht in seinem 1895 erschienenen Roman "Die Propellerinsel" den Marquesas-Archipel mit einem Geschwader französischer Kriegsschiffe:

Einzelnachweise

Insel (Französisch-Polynesien)
Insel (Pazifischer Ozean)
Insel (Australien und Ozeanien)
Insel (Marquesas-Inseln)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Australien und Ozeanien
Hiva Oa (Gemeinde)

Mohotane


Werner Hug (*10 Ekim 1952, Feldmeilen), İsviçreli satranç oyuncusu.

1952 doğumlular
İsviçreli satranç oyuncuları
Yaşayan insanlar
Bilgi kutusu bulunmayan kişiler

Werner Hug


අල් නයිල් යනු අරාබි භාෂාවෙන් විකාශනය වන ඊජිප්තුවේ, කයිරෝ අගනුවර පදනම් කර ගත් ප්‍රවෘත්ති නාලිකාවකි. අල් නයිල් නාලිකාව එරට, Egyptian television හී පාර්ශව නාලිකාවක් ලෙස ක්‍රියා කරයි.

ඉතිහාසය
1998 ඔක්තෝම්බර් 6 වන දින අල් නයිල් නාලිකාව ආරම්භ කරන ලදී.

මේවාද බලන්න
 ජාත්‍යන්තර ප්‍රවෘත්ති නාලිකා

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැදි
 nile

අල් නයිල්


Yenidoğan, Samsun ilinin Salıpazarı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 56 km, Salıpazarı ilçesine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Salıpazarı'nın mahalleleri

Yenidoğan, Salıpazarı


El avión isabelino, conocido también como avión roquero africano (Ptyonoprogne fuligula), es una especie de ave paseriforme de la familia de los aviones y golondrinas (Hirundinidae), originaria del África subsahariana. Por lo general se encuentra en zonas de montaña, aunque también se halla en altitudes más bajas, especialmente en zonas rocosas y cerca de poblados. A diferencia de la mayoría de los miembros de esta familia, se le suele encontrar lejos del agua. Mide de 12 a 15 cm de longitud y posee un plumaje principalmente de color marrón, más claro en el pecho y debajo de las alas, además de una mancha blanca en forma de «ventana» en la cola cuando se encuentra volando. Ambos sexos son de apariencia similar,  los especímenes más jóvenes tienen los bordes de las plumas de vuelo y del dorso más claras. Las subespecies del norte son más pequeñas y tienen un color más claro que las africanas. El avión isabelino caza insectos voladores en las paredes de los acantilados y para ello emplean un tipo de vuelo lento con muchas maniobras. Su llamada consiste en un gorjeo suave.

Esta ave construye nidos en forma de cuenco profundo en superficies horizontales protegidas o con forma de cuarto de esfera cuando es construido contra una pared de roca vertical. Suele estar hecho de barro y recubierto con paja o plumas, se puede encontrar en lugares naturales bajo salientes de acantilados o en estructuras hechas por el hombre, como edificios, paredes de represas, alcantarillas o puentes. Los nidos son reutilizados en los siguientes años. Estas aves suelen anidar en solitario, no son gregarias, pero se pueden formar pequeñas colonias si el lugar es apropiado para tal fin. Los dos o tres huevos, que generalmente ponen, son blancos con manchas grises y marrones y son incubados por ambos progenitores de dieciséis a diecinueve días. Tanto el macho como la hembra alimentan a los pichones. Estas aves tardan de veinte dos a veinte cuatro días en emplumecer, los pichones regresan al nido durante unos pocos días después del primer vuelo.

Este pequeño avión es presa de varias especies rápidas y ágiles de halcones, especialmente de alcotanes, a veces es víctima del parasitismo, pero no enfrenta amenazas más serias. Debido a su área de distribución de casi 10 000 000 km² y su población aparentemente estable y numerosa, no se considera vulnerable y figura como especie de preocupación menor en la Lista Roja de la UICN.

Taxonomía

El médico, explorador y zoólogo alemán Martin Lichtenstein describió al avión isabelino formalmente como Hirundo fuligula en 1842 y luego el ornitólogo alemán Heinrich Gustav Reichenbach lo trasladó al género nuevo Ptyonoprogne en 1850. Sus parientes más cercanos son los otros miembros del género, como el avión oscuro del sur de Asia y el avión roquero, una especie euroasiática. El nombre del género deriva del griego antiguo ptuon (φτυον) «abanico», referido a la forma de la cola abierta, y Procne (Πρόκνη), un personaje mitológico que se transformó en una golondrina. El nombre específico, fuligula significa «cuello con hollín», del latín fuligo, «hollín» y gula, «cuello».

Las especies de Ptyonoprogne son miembros de la familia de los hirundínidos y están dentro de la subfamilia Hirundininae, que comprende a las golondrinas y aviones, excepto al avión de río africano, una especie muy diferente. Los estudios de secuencia de ADN sugieren que hay tres grandes grupos en Hirundininae, relacionados sobre todo por el tipo de nido que fabrican. Estos grupos son los «aviones principales», incluyendo especies que escarban como el avión zapador; los que «adoptan» nidos, como la golondrina bicolor, que utiliza cavidades naturales y los que «construyen su nido con barro». Las especies de Ptyonoprogne realizan esto, por lo que pertenecen allí. Las especies de Hirundo construyen nidos abiertos, al igual que esta especie, mientras que los aviones de Delichon fabrican uno cerrado y las golondrinas de los géneros Cecropis y Petrochelidon realizan uno con forma de retorta y un túnel de entrada.

El género Ptyonoprogne está relacionado en forma cercana con el amplio género de golondrinas Hirundo, pero un análisis de ADN mostró que un género Hirundo coherente debería también incluir a todo el grupo de las aves que construyen con barro su nido. Aunque los nidos de los aviones dentro de Ptyonoprogne recuerdan a los de las especies Hirundo típicas como la golondrina común, el estudio de ADN demostró que si los aviones dentro de Delichon se consideran un género aparte, como normalmente se hace, Cecropis, Petrochelidon y Ptyonoprogne también deben estar separados.

En zonas de Pakistán donde su distribución coincide en parte con la del avión oscuro y en el norte de África, donde se lo encuentra junto con el avión roquero, el avión isabelino habita a una altura diferente de las otras especies del género. Esta separación significa que no se conoce si los aviones cercanos entre sí pueden hacerse híbridos. Si esto pudiera darse, se presentarían dudas acerca de su diferencia como especies.

Subespecies

Hay numerosas subespecies dentro de P. fuligula, diferenciadas por el tono del plumaje y el tamaño, si bien la distinción es clinal y las razas se reproducen entre sí en los lugares en los que sus áreas de distribución coinciden. Estas parecen formar dos grupos de características similares: un primer grupo englobando a las subespecies del extremo sur del continente, donde se incluye a la subespecie nominal, P. f. fuligula, y a P. f. andersoni y P. f. pretoriae, que se caracterizan por ser más robustas y de pico grande; y un segundo grupo formado por P. f. fusciventris, P. f. pusilla, P. f. bansoensis, que son más pequeñas, oscuras y de pico más fino. Por ejemplo, P. f. fusciventris es tan distinta a las subespecies del sur, que podría ser considerada una especie diferente. Sin embargo, el ornitólogo de Rodesia Michael Irwin recolectó especímenes del sur de Zimbabue, que eran oscuros por debajo, como P. f. fusciventris y rojizos por arriba, al igual que P. f. fuligula. Esto lo llevó a sugerir que los dos grupos antes habían estado aislados, pero se estaban hibridando tras un contacto secundario.

Anteriormente se incluían en P. fuligula, aquellas subespecies pequeñas y de plumaje más claro (peroplasta, perpallida, presaharica, spatzi, arabica y buchanani), que habitan en las montañas del norte de África, la península arábiga y el sudeste de Asia, pero ahora se consideran como una especie separada, el avión pálido, tal como las llamó Jean Cabanis, el ornitólogo alemán que describió estos pájaros formalmente por primera vez. Sin embargo, los cambios en tamaño y color de estos aviones son continuos y los ejemplares se suelen mezclar en las zonas donde conviven, por lo que la evidencia a favor de que sean especies diferentes no es clara. Sin embargo, numerosas fuentes indican hoy en día que esta ave, también denominada Hirundo obsoleta, es una especie separada de P. fuligula.

Descripción

El avión isabelino de la subespecie nominal P. f. fuligula tiene un tamaño de 12 a 15 cm, con partes superiores color marrón tierra y una cola corta con forma cuadrada que posee pequeñas zonas blancas cerca de la punta de casi todas las plumas, excepto en el centro y las que están más hacia afuera. La cabeza, el cuello, el pecho y la zona debajo de las alas son de color canela, mientras que el resto de las partes bajas son de un tono similar a las superiores. Los ojos son marrones, el pico es pequeño y principalmente negro y las patas son de un tono marrón rosado. Ambos sexos son de apariencia similar, pero los especímenes más jóvenes tienen bordes más claros en las plumas de vuelo y la parte superior. Las otras subespecies difieren de la forma nominal en lo descrito anteriormente.  La muda de plumaje puede darse en cualquier mes; una minoría pasa por ella en el período de nidificación, de julio a septiembre. El peso promedio de P. f. fusciventris es de 22,4 g.

El vuelo del avión isabelino es lento, con batidos de alas rápidos intercalados con planeos con las alas extendidas; es más acrobático que el avión roquero, de mayor tamaño. Es un ave silenciosa; su canto es un gorjeo apagado, aunque otras llamadas incluyen una que recuerda al avión común, un sonido nasal y un gorjeo agudo que sirve de medio de comunicación.

El avión isabelino es más bien monótono con respecto a la mayoría de las golondrinas africanas y resulta difícil confundirlo, excepto con otros aviones o con miembros del género Riparia. Las razas del norte son un 15 % más pequeñas y grisáceas que el avión roquero y poseen manchas similares en la cola. Aunque sólo es ligeramente más grande que el avión zapador y el avión paludícola, el avión isabelino es más robusto, tiene manchas blancas en su cola y carece de una banda en el pecho. Tienen colores más claros que esta última especie en su cuello, pecho y debajo de las alas. En el punto más oriental de su área de distribución, presenta partes inferiores más claras, con más contrastes.

Distribución y hábitat

El avión isabelino habita en el norte de África, principalmente en los países de Nigeria, Chad y Etiopía. El hábitat donde se lleva a cabo normalmente el apareamiento son terrenos con colinas o montañas donde hay acantilados, cañones y cavernas a una altitud de 3700 , aunque este avión también se puede ver en llanuras, especialmente si hay rocas o edificios allí, dado que los utiliza como sustitutos de los precipicios naturales. Suele encontrarse lejos del agua. La especie suele anidar en alturas menores que el avión oscuro.

El avión isabelino anida en ambientes apropiados a lo largo de África y el Medio Oriente, hasta Afganistán y Pakistán. Suele habitar un mismo lugar durante mucho tiempo, aunque ocasionalmente migra a lugares cercanos y a las llanuras, tras la época de apareamiento. Por otra parte, realizan viajes de corta distancia. Se han registrado poblaciones de esta especie como vagabundas en Kuwait y Gabón, y su estado es desconocido en el Congo.

Comportamiento

Reproducción

Las parejas de avión isabelino generalmente anidan a solas, aunque si hay pocos espacios adecuados para ello formarán pequeñas colonias. Esto es más común al sur del Sahara, donde se han registrado colonias de cuarenta parejas. Estos aviones defienden el territorio de su nido en forma agresiva contra sus conespecíficos y aves de otras especies. En África, la reproducción varía geográficamente y con las condiciones climáticas locales, aunque es normal que de abril a junio el apareamiento tenga lugar en Asia. Es común que tengan dos o tres crías en una temporada. El nido, construido por ambos adultos en varias semanas, está hecho de barro y revestido de una capa fina de pasto seco y a veces de plumas. Tiene forma de media taza cuando lo construyen bajo el saliente de una pared vertical o acantilado, aunque también tiene forma de recipiente, como el de la golondrina común, cuando está sobre una cornisa protegida. El nido puede hacerse en una superficie vertical, en una grieta o en una estructura fabricada por el hombre y se reutiliza para las próximas crías en los años siguientes.

La nidada consiste por lo general en dos o tres huevos blancuzcos con manchas sepia o marrón grisáceo, particularmente la parte más ancha. El tamaño promedio de los huevos varía de 20,8 × 14,1 mm con un peso de 2,17 g en Sudáfrica a 19,3 × 12,9 mm con un peso de 1,7 g en Asia. Ambos adultos los incuban durante un plazo de entre dieciséis y diecinueve días antes de la eclosión, y alimentan a los pichones cerca de diez veces por hora hasta que se vuelven volantones. Días después, estos ya pueden volar. En general, los pichones se demoran en abandonar el nido entre veinte dos y veinte cuatro días, o de veinte cinco a treinta, aunque estos últimos números engloban también los retornos del pájaro joven al nido por alimento.

Alimentación

El avión isabelino ingiere principalmente de insectos cazados en pleno vuelo, aunque ocasionalmente se alimenta en el suelo. Durante el período de apareamiento, los pájaros suelen volar de un lado a otro atrapando insectos con el pico a lo largo de superficies rocosas, cerca de su nido. En otras ocasiones, cazan sobre campo abierto, en altitudes bajas. El tipo de insectos que comen depende de las especies que hay en la zona en donde se alimente, pero en general son mosquitos, moscas, himenópteros, hormigas y escarabajos. Suele alimentarse en solitario, pero cuando los pastos se incendian, y los insectos escasean, suelen reunirse en grupos medianos para depredarlos. Fuera de la temporada de reproducción, se pueden formar bandadas de trescientos miembros en zonas donde la comida es abundante. Las paredes de los acantilados generan ondas estacionarias en el aire, que hacen que los insectos se concentren cerca de las áreas verticales. Los aviones se aproximan a las paredes cuando cazan y cuentan con su habilidad para realizar  maniobras precisas y giros cerrados.

Un estudio sobre nueve especies de aves, incluyendo cuatro hirundínidos, mostró que cuantos más pichones haya en un nido, más frecuentes se hacen las visitas de sus progenitores para alimentarlos, pero estas no se incrementan en proporción al número de crías. En promedio, un pichón único recibe más alimento que otro que conviva con más ejemplares. Dado que el período de permanencia en el nido no se prolonga en proporción a la reducción en la cantidad de comida, un individuo emplumecido que se haya criado con otros pichones puede pesar menos cuando lo abandone. Sin embargo, una subespecie de P. fuligula, P. f. fusciventris, presenta una diferencia con respecto al tiempo de permanencia en el nido, ya que los miembros de un trío de pichones permanecían en promedio un día y medio más en el nido que los de un par.

Depredadores y parásitos

Algunos halcones poseen la velocidad y agilidad para cazar golondrinas y aviones en pleno vuelo; el avión isabelino es la presa de especies tales como el halcón peregrino,  el halcón de Taita, el alcotán africano y el alcotán europeo. Los aviones isabelinos suelen compartir sus áreas de anidación con los vencejos moros, quienes a veces toman por la fuerza los nidos de los primeros. En 1975 uno de los primeros hallazgos de la especie Argas (A.) africolumbae fue en un nido de Ptyonoprogne fuligula fusciventris en Kenia; en aquel entonces, esta subespecie se describió bajo el sinónimo Ptyonoprogne fuligula rufigula (Fischer y Reichenow).

Estado de conservación

El avión isabelino tiene un área de distribución muy amplia, de 9,5 millones de km². Aunque la cantidad total de miembros de la población se desconoce, el ave se describe en general como común, pese a ser escaso en Botsuana y Namibia. Se considera estable, principalmente por la falta de disminución o amenazas sustanciales. Su amplia área de distribución y su alto número de individuos indican que no es una especie amenazada, por lo que está clasificada como de preocupación menor en la Lista Roja de la UICN.

Notas

Referencias

Bibliografía utilizada

Enlaces externos

fuligula
Aves del África subsahariana
Animales descritos en 1842
Taxones descritos por Martin Lichtenstein

Ptyonoprogne fuligula


Dan Marius Matei (n. 25 iunie 1981, Cluj-Napoca) este un fotbalist român, care evoluează pe postul de fundaș dreapta la clubul din Liga a III-a, Sănătatea Cluj, echipă pe care o și antrenează, din postura de asistent.

Legături externe
Profil pe TransferMarkt

Fotbaliști români
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai Universității Cluj
Fotbaliști ai Gloriei Bistrița
Fotbaliști ai FC Internațional Curtea de Argeș
Fotbaliști ai FC Unirea Urziceni
Fotbaliști ai FC UTA Arad
Fotbaliști ai FCM Târgu Mureș

Dan Matei


An Habenaria warburgana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Habenaria warburgana in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria warburgana


The Trump Organization (prije  Elizabeth Trump & Son) američki je konglomerat sa sjedištem u njujorškoj četvrti Manhattanu, u vlasništvu Donalda Trumpa. Pruža usluge u ugostiteljstvu, turizmu i prodaji, zajmu ili zakupu nekretnina te građevinarstvu. Osnovali su je Fred i Elizabeth Trump 1923. godine kao tvrtku za izgradnju i prodaju obiteljskih kuća u Queensu.

Glavne djelatnosti su izgradnja hotela, vikendica, turističkih zgrada, nebodera i športskih igrališta, te njihova prodaja, najam ili zajam. Također, tvrtka ima svoje udjele na burzama, gdje trguje svojim dionicama i ostalim vrijednosnim papirima te kupuje manje tvrtke. Ulaže u razvoj turizma na Istočnoj obali SAD-a, gdje gradi većinu svojih turističkih sadržaja. U novije vrijeme proširila je područje djelovanja i na oglašavanje i pružanje svojih usluga preko interneta, tiskarstvo i izdavaštvo.

The Trump Organization ima značajne udjele u tvrtkama u prehrambenoj i vojnoj industriji, ljekarništvu, zrakoplovnim tvrtkama i prijevoznicima.

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Američke tvrtke

The Trump Organization


The Void may refer to:

Fiction

Film and TV
 The Void (2001 film), a 2001 American film directed by Gilbert M. Shilton
 The Void (2016 film), a 2016 Canadian film
 "The Void", an episode of the American animated TV series Sonic the Hedgehog
 "The Void" (Star Trek: Voyager), a 2001 episode of the American TV series
 "The Void", a 2014 episode of Lego Ninjago: Masters of Spinjitzu
 "The Void", a 2014 episode of The Amazing World of Gumball
The Void, a 2021 British game show

Literature
 The Void (Middle-earth), an uninhabited region of nothingness in J. R. R. Tolkien's cosmology
 Location in the Void Trilogy series of books by British author Peter F. Hamilton

Video games
 The Void (video game), a 2008 adventure computer game by Ice-Pick Lodge

Music
 The Void (musician), alias of composer Oumi Kapila

Albums
The Void album by Weesp (band)
 The Void (EP), by British band Hologram, released in 2014

Songs
"The Void", song by Cage
"The Void", song by Meat Puppets from Monsters
"The Void", song by The Raincoats from their 1979 self-titled album
"The Void", song from One Fast Move or I'm Gone
"The Void", song by Whitechapel from Mark of the Blade
"The Void", song by Nick Oliveri from Leave Me Alone
"The Void", song by Mike Gordon from Moss
"The Void", song by Parkway Drive from their album Reverence
"The Void", song by MC Vinnie Paz with Buckwild and Eamon from album Cornerstone of the Corner Store 2016
"The Void", song by Muse from Simulation Theory
"The Void", song by Metric from Synthetica
"The Void", song by Martha from Love Keeps Kicking
"The Void", song by Kid Cudi from Man on the Moon III

Other
 The Void (philosophy), the philosophical concept of nothingness manifested
 The Void (virtual reality), a virtual-reality business
 The Void (artwork), immaterial artwork by Yves Klein

See also
 Void (disambiguation)

The Void


In astrophysics, the Eddington number, , is the number of protons in the observable universe. Eddington originally calculated it as about ; current estimates make it approximately .

The term is named for British astrophysicist Arthur Eddington, who in 1940 was the first to propose a value of  and to explain why this number might be important for physical cosmology and the foundations of physics.

History

Eddington argued that the value of the fine-structure constant, α, could be obtained by pure deduction. He related α to the Eddington number, which was his estimate of the number of protons in the universe. This led him in 1929 to conjecture that α was exactly 1/136. He devised a "proof" that NEdd = 136 × 2256, or about 1.57×1079. Other physicists did not adopt this conjecture and did not accept his argument.

In the late 1930s, the best experimental value of the fine-structure constant, α, was approximately 1/137. Eddington then argued, from aesthetic and numerological considerations, that α should be exactly 1/137.

Current estimates of NEdd point to a value of about . These estimates assume that all matter can be taken to be hydrogen and require assumed values for the number and size of galaxies and stars in the universe.

Attempts to find a mathematical basis for this dimensionless constant have continued up to the present time.

During a course of lectures that he delivered in 1938 as Tarner Lecturer at Trinity College, Cambridge, Eddington averred that:

This large number was soon named the "Eddington number".

Shortly thereafter, improved measurements of α yielded values closer to 1/137, whereupon Eddington changed his "proof" to show that α had to be exactly 1/137.

Recent theory
The most precise value of α (obtained experimentally in 2012) is:

Consequently, no reliable source any longer maintains that α is the reciprocal of an integer. Nor does anyone take seriously a mathematical relationship between α and NEdd.

On possible roles for NEdd in contemporary cosmology, especially its connection with large number coincidences, see Barrow (2002) (easier) and Barrow and Tipler (1986: 224–31) (harder).

See also
Eddington–Dirac number
Eddington number (cycling)
The Sand Reckoner
Universe

References

Bibliography

Large integers
Proton
Astrophysics
Physical cosmology

Eddington number


Uta Thyra Hagen (12 June 1919 – 14 January 2004) was a German-American actress and theatre practitioner. She originated the role of Martha in the 1962 Broadway premiere of Who's Afraid of Virginia Woolf? by Edward Albee, who called her "a profoundly truthful actress." Because Hagen was on the Hollywood blacklist, in part because of her association with Paul Robeson, her film opportunities dwindled and she focused her career on New York theatre.

She later became a highly influential acting teacher at New York's Herbert Berghof Studio and authored best-selling acting texts, Respect for Acting, with Haskel Frankel,  and A Challenge for the Actor. Her most substantial contributions to theatre pedagogy were a series of "object exercises" that built on the work of Konstantin Stanislavski and Yevgeny Vakhtangov.

She was elected to the American Theater Hall of Fame in 1981. She twice won the Tony Award for Best Actress in a Play and received a Special Tony Award for Lifetime Achievement in 1999.

Life and career

Early life
Born in  Göttingen, Germany, daughter of Thyra A. (née Leisner), a trained opera singer, and Oskar Hagen, an art historian and musician, Hagen and her family emigrated to the United States in 1924. Uta was raised in Madison, Wisconsin; her father taught at the University of Wisconsin–Madison. She appeared in productions of the University of Wisconsin High School and in summer stock productions of the Wisconsin Players. She studied acting briefly at the Royal Academy of Dramatic Art in 1936. After spending one semester at the University of Wisconsin–Madison, where her father was the head of the department of art history, she left for New York City in 1937. Her first professional role was as Ophelia opposite Eva Le Gallienne in the title role of Hamlet in Dennis, Massachusetts, in 1936.

Career
Hagen was cast, early on, as Ophelia by the actress-manager Eva Le Gallienne. Hagen went on to play (at age 18) the leading ingénue role of Nina in a Broadway production of Anton Chekhov's The Seagull with Alfred Lunt and Lynn Fontanne. "The Lunts," she later stated, "were an enormous influence on my life." She admired "their passion for the theatre, and their discipline." The New York Times critic Brooks Atkinson hailed her Nina as "grace and aspiration incarnate."

She played George Bernard Shaw's Saint Joan (1951) on Broadway, and Desdemona in a production which toured. Later she acted with Paul Robeson in Shakespeare's Othello; her then-husband José Ferrer was Iago. She took over the role of Blanche DuBois in A Streetcar Named Desire for the national tour, which was directed by Harold Clurman. In Respect for Acting, she credited her discoveries with Clurman as the springboard for what she would later explore with her husband Herbert Berghof: "how to find a true technique of acting, how to make a character flow through me." She played Blanche (on the road and on Broadway) opposite at least four different Stanley Kowalskis, including Anthony Quinn and Marlon Brando.

Primarily noted for stage roles, Hagen won her first Tony Award in 1951 for her performance as the self-sacrificing wife Georgie in Clifford Odets' The Country Girl.  She won again in 1963 for originating the role of Martha in Edward Albee's Who's Afraid of Virginia Woolf?. In 1981 she was elected to the American Theater Hall of Fame and in 1999 received a "Special Lifetime Achievement Tony Award."

Although she appeared in some movies after 1972, the Hollywood blacklist limited her output in film and television. She would later comment about being blacklisted, "that fact kept me pure."

She was nominated for a Daytime Emmy Award as "Outstanding Supporting Actress in a Drama Series" for her performance on the television soap opera One Life to Live.

She taught at HB Studio, a New York City acting school. She began there in 1947, and married its co-founder, Herbert Berghof, on 25 January 1957. Hagen was an influential acting teacher who taught, among others, Matthew Broderick, Christine Lahti, Amanda Peet, Hope Davis,Jason Robards, Sigourney Weaver, Katie Finneran, Liza Minnelli, Whoopi Goldberg, Jack Lemmon, Charles Nelson Reilly, Manu Tupou, Debbie Allen, Herschel Savage, George Segal, Jon Stewart, and Al Pacino. She was a voice coach to Judy Garland, teaching her a German accent for the picture Judgment at Nuremberg. Garland's performance earned her an Academy Award nomination.

Later in life, Hagen returned to the stage, earning accolades for leading roles in Mrs. Warren's Profession (1985), Collected Stories, and Mrs. Klein. After Berghof's death in 1990, she became the school's chairperson.

She also wrote Respect for Acting (1973) and A Challenge for the Actor (1991), which advocate realistic (as opposed to "formalistic") acting. In her mode of realism, the actor puts his own psyche to use in finding identification with the role," trusting that a form will result. In Respect for Acting, Hagen credited director Harold Clurman with a turn-around in her perspective on acting:

In 1947, I worked in a play under the direction of Harold Clurman. He opened a new world in the professional theatre for me. He took away my 'tricks'. He imposed no line readings, no gestures, no positions on the actors. At first I floundered badly because for many years I had become accustomed to using specific outer directions as the material from which to construct the mask for my character, the mask behind which I would hide throughout the performance. Mr Clurman refused to accept a mask. He demanded ME in the role. My love of acting was slowly reawakened as I began to deal with a strange new technique of evolving in the character. I was not allowed to begin with, or concern myself at any time with, a preconceived form. I was assured that a form would result from the work we were doing.

Hagen later "disassociated" herself from Respect for Acting. In Challenge for the Actor, she redefined a term which she had initially called "substitution," an esoteric technique for mixing elements of an actor's life with his/her character work, calling it "transference" instead. Respect for Acting was used as a textbook for many college acting classes. She also wrote a 1976 cookbook, Love for Cooking. In 2002, she was awarded the National Medal of Arts by President George W. Bush at a ceremony held at the White House.

Harvey Korman talks about studying under her during his Archive of American Television interview in 2004. David Hyde Pierce worked with Hagen in the Richard Alfieri play Six Dance Lessons in Six Weeks, at the Geffen Playhouse in 2001. Hyde Pierce spoke at her 2004 memorial at Manhattan's Majestic Theater.

Students of Uta Hagen

Gene Wilder
Robert DeNiro
Daniel DeWeldon
Steve McQueen
Tony Goldwyn
Orson Bean
Faye Dunaway
Gene Hackman
Laura Esterman
Hal Holbrook
Sandy Dennis
Griffin Dunne
Sally Kirkland
Robert LuPone
Barbara Feldon
Tovah Feldshuh
Michael Paré
Katie Finneran
Constance Ford
Victor Garber
Jerry Stiller
Anne Meara
Rita Gardner
Charles Nelson Reilly
Lee Grant
Charles Grodin
Eileen Heckart
William Hickey
Gerald Hiken
Anne Jackson
Harvey Korman
Geraldine Page
Jason Robards, Jr.
Matthew Broderick
Corey Parker
Whoopi Goldberg
Amanda Peet
Jack Lemmon
Lindsay Crouse
Fritz Weaver
Kevin Sussman
Rochelle Oliver

Personal life
Uta Hagen was married to José Ferrer from 1938 until 1948. They had one child together, their daughter Leticia (born 15 October 1940). They divorced partly because of Hagen's long-concealed affair with Paul Robeson, her co-star in Othello. Hagen married Herbert Berghof on 25 January 1957, a union that lasted for 33 years until his death in 1990. Hagen died in Greenwich Village in 2004 after suffering a stroke in 2001.

In popular culture
In 2009, Weird Al Yankovic's "Skipper Dan" referenced Uta Hagen in the opening verse:

I starred in every high school play
Blew every drama teacher away
I graduated first in my class at Juilliard
Took every acting workshop I could
And I dreamed of Hollywood
While I read my Uta Hagen
and studied the Bard

Theatre
 Her name was in the song La Vie Bohème from the 1996 award winning and groundbreaking rock opera Rent written and composed by the late Jonathan Larson: "To the stage, To Uta, To Buddha, Pablo Neruda too."

Work

Stage
 The Seagull (1938)
 The Happiest Days (1939)
 Key Largo (1939)
 Vickie (1942)
 Othello (1943)
 The Whole World Over (1947)
 A Streetcar Named Desire (1947)
 The Country Girl (1950)
 Saint Joan (1951)
 In Any Language (1952)
 The Magic and The Loss (1954)
 Island of Goats (1955)
 Who's Afraid of Virginia Woolf? (1962)
 The Cherry Orchard (1968)
 You Never Can Tell (1986)
 Charlotte (1980)
 Mrs. Klein (1995)
 Collected Stories (1998)
 Six Dance Lessons in Six Weeks (2001)

Film
 The Other (1972) - Ada
 The Boys from Brazil (1978) - Frieda Maloney
 Reversal of Fortune (1990) - Maria
 Limón: A Life Beyond Words (2001) - Narrator

Television
 Victory (1945, TV Movie)
 A Month in the Country (1959) - Natalia Petrovna
 The Day Before Sunday (1970) - Annamae Whiteley
 A Doctor's Story (1984, TV Movie) - Mrs. Hilda Reiner
 The Twilight Zone (1986) - Gloria (segment "The Library")
 Seasonal Differences (1987) - Omi
 The Sunset Gang (1991) - Sophie (segment "The Home")
 King of the Hill (1999) - Maureen (voice)
 Oz (1999) - Mama Rebadow

Awards and nominations
 1951 Tony Award, Actress—Play, The Country Girl
 1963 Tony Award, Actress—Play, Who's Afraid of Virginia Woolf?
 Special 1999 Tony Award for Lifetime Achievement
 1999 Fellow of the American Academy of Arts and Sciences
 2002 National Medal of Arts

Quotes
 "Once in a while, there's stuff that makes me say, 'That's what theatre's about'. It has to be a human event on the stage, and that doesn't happen very often."
 "Awards don't really mean much."

References

External links

 , Library for the Performing Arts

1919 births
2004 deaths
Actors from Göttingen
People from the Province of Hanover
American acting theorists
Theatre practitioners
American film actresses
American stage actresses
American television actresses
Donaldson Award winners
Drama teachers
Fellows of the American Academy of Arts and Sciences
Emigrants from the Weimar Republic to the United States
Hollywood blacklist
Actresses from Madison, Wisconsin
Special Tony Award recipients
Tony Award winners
United States National Medal of Arts recipients
University of Wisconsin–Madison alumni
20th-century American actresses
21st-century American actresses
Ferrer family (acting)

Uta Hagen