Otto Viktor Karl Liman von Sanders (; 17 February 1855 – 22 August 1929) was an Imperial German Army general who served as a military adviser to the Ottoman Army during the First World War. In 1918 he commanded an Ottoman army during the Sinai and Palestine Campaign. On the whole Sanders provided only limited help to the Ottoman forces.

Early life and career
Otto Liman was born in Stolp (now Słupsk, Poland) in the Province of Pomerania in the Kingdom of Prussia. He was the son of Carl Leonhard Liman and his wife Emma née Michaelis. Carl Liman was a prosperous businessman, who purchased the lordship of the manor (Rittergut) of Schwessin (now Świeszyno, Poland). Although divergent details of Carl Liman's paternal ancestry are recorded, it is generally agreed that his father and Otto's grandfather was born to a Jewish family by the name of Liepmann and was later baptised a Christian.

After gaining his diploma (Abitur) at the Friedrich Wilhelm Gymnasium in Berlin, Otto Liman entered the army on 13 March 1874 as a Fahnenjunker in the Leibgarde-Infanterie-Regiment (1. Grossherzöglich Hessisches) Nr. 115. From 1878 to 1881 he attended the Military Academy (Kriegsakademie) in Berlin, and was subsequently transferred to Garde-Dragoner-Regiment (1. Grossherzöglich Hessisches) Nr. 23. In 1885 he was promoted to Oberleutnant and in 1887 seconded to the General Staff. Promoted to Hauptmann in 1889, he was appointed a squadron commander (Eskadronschef) in 1891. In 1900 he was assigned command of Husaren-Regiment "Graf Goetzen" (2. Schlesisches) Nr. 6, first as Major, and from 1904 as Oberst. He was promoted to Generalmajor in 1908 and given command of the 22nd Division, based at Kassel. He attained the rank of Generalleutnant in 1911.

On 16 June 1913, on the occasion of the 25th Jubilee of Kaiser Wilhelm II, Liman was ennobled. As his nobiliary suffix he chose the maiden name of his late first wife, Amelie von Sanders (1858–1906). He was thereafter known as Otto Liman von Sanders. In accordance with the rules of German nomenclature, this surname is correctly abbreviated "Liman" (and not "von Sanders" or "Sanders", as is often the case in English-language publications).

German Military Mission to the Ottoman Empire and World War I
In 1913, like several other Prussian generals before him (such as Moltke and Goltz), Liman was appointed to head a German military mission to the Ottoman Empire. For nearly eighty years, the Ottomans had been trying to modernize their army along European lines. Liman von Sanders would be the last German to attempt this task.

On 30 July 1914, two days after the outbreak of the war in Europe, the Ottoman leaders agreed to form an alliance with Germany against Russia, although it did not require them to undertake military action, and on 31 October 1914, the Ottoman Empire officially entered the war on the side of the Central Powers. Britain and France declared war on it on 5 November, and the Ottomans declared a jihad (holy war) later that month, but the call for jihad failed as many of the Arab nationalists formed an alliance with the British (which led to the Arab Revolt).

Gallipoli

The first proposal to attack the Ottoman Empire was made in November 1914 by the French Minister of Justice Aristide Briand and was rejected. Later that month Winston Churchill, First Lord of the Admiralty, proposed a naval attack on the Dardanelles, based in part on erroneous reports of Ottoman troop strength. An initial attempt to force the Dardanelles by sea failed on 18 March 1915, due to gunfire from Ottoman forts on both sides of the strait. The Allies then turned to planning amphibious operations to capture the forts and clear the strait, which led to the Battle of Gallipoli.

Liman had little time to organize the defences, but he had two things in his favour. First, the Ottoman 5th Army in the Gallipoli peninsula was the best army they had, some 84,000 well-equipped soldiers in six divisions. Second, he was helped by poor Allied leadership. On 25 April 1915, the British landed a major force at Cape Helles. His decision to pull back the strong line of coastal defenses the local Turkish commanders had established and group them inland in preparation for the Allied attack almost gave an early victory to Allies. He was also convinced that Allied landings would take place at Saros Bay and did not believe for a long time the landings at Arıburnu was the main assault, not a ruse. He did not release the main troops in the critical first day of the landings. One of Liman's best decisions during this time was to promote Mustafa Kemal (later known as Atatürk) to command the 19th division. Kemal's division was crucial to the Ottomans' defense. His troops marched up on the day of the landings and occupied the ridge line above the ANZAC landing site, just as the ANZAC troops were moving up the slope themselves. Kemal recognized the danger and personally made sure his troops held the ridge line. They were never forced off despite constant attacks for the next five months.

From April to November 1915 (when the decision to evacuate was made), Liman had to fight off numerous attacks against his defensive positions. The British tried another landing at Suvla Bay, but this also was halted by the Ottoman defenders. The only bright spot for the British in this entire operation was that they managed to evacuate their positions without much loss. However, this battle was a major victory for the Ottoman army and some of the credit is given to the generalship of Liman von Sanders.

Early in 1915, the previous head of the German military mission to the Ottoman Empire, Baron von der Goltz, arrived in Istanbul as military advisor to the (essentially powerless) Sultan, Mehmed V. The old Baron did not get along with Liman von Sanders and did not like the three Pashas (Enver Pasha, Cemal Pasha and Talat) who ran the Ottoman Empire during the war. The Baron proposed some major offensives against the British, but these proposals came to nothing in the face of Allied offensives against the Ottomans on three fronts (the Dardanelles, the Caucasus Front, and the newly opened Mesopotamian Front). Liman was rid of the old Baron when Enver Pasha sent him to fight the British in Mesopotamia in October 1915. (Goltz died there six months later, just before the British army at Kut surrendered.)

Sinai and Palestine

In 1918, the last year of the war, Liman von Sanders took over command of the Ottoman army during the Sinai and Palestine Campaign, replacing the German General Erich von Falkenhayn who had been defeated by British General Allenby at the end of 1917.

Liman was hampered by the significant decline in power of the Ottoman army. His forces were unable to do anything more than occupy defensive positions and wait for the British attack. The attack was a long time in coming, but when General Allenby finally unleashed his army, the entire Ottoman army was destroyed in a week of fighting (see the Battle of Megiddo). In the rout, Liman was nearly taken prisoner by British soldiers.

Alleged war crimes
After one group of 300 Armenians were deported from Smyrna, Liman von Sanders blocked additional deportations by threatening to use military force to obstruct them. However, this action was not motivated by humanitarianism, but by his insistence to avoid chaos in a war zone.

Liman von Sanders has been accused of perpetrating war crimes in his dealings with the Greek civilian population of Aivali, by proposing to the Ottoman authorities their deportation "for the security of the army" (the deportation did occur in 1917 and led to the death of many), or by directly ordering, as an autocratic military dictator, the mass deportation of Greeks and Armenians. British Admiral Sir Somerset Gough-Calthorpe accused him of being behind the deportation of 35,000 Greeks from Aivali "under horrible conditions", as part of the deportation and partial assassination of 300,000 Ottoman Greeks under his complete authority, and that the 1915 expulsion of 1.5 million Armenians and 450,000 Greeks was overseen by von Sanders. Von Sanders was also accused of "deliberately" cutting a trench system through the British war cemeteries at Gallipoli and of the maltreatment of British prisoners of war.

British authorities arrested him in 1919 on war crime charges, concretely for sanctioning massacres of Greeks and Armenians, kept him for half a year on Malta with the Malta exiles, but then released him.

Later life
After being released, Liman returned home and retired from the German army later that year. After former Ottoman Grand Vizier Talaat Pasha was assassinated by Armenian revolutionary Soghomon Tehlirian in Berlin in March 1921, Liman was called upon to testify as an expert witness at Tehlirian's trial. Tehlirian was ultimately acquitted.

In 1927 he published Fünf Jahre Türkei (tr. Five Years in Turkey), a book he had written in captivity in Malta about his experiences before and during the war.

Liman von Sanders died in Munich on 22 August 1929, at the age of seventy-four.

See also
 Hans Freiherr von Wangenheim (1859–1915), diplomat for Imperial Germany accused of complicity in the Armenian genocide
 Bund der Asienkämpfer (1918-1938), social welfare organisation for German World War I veterans who had served in the Near East and the Balkans
 Erich Prigge (1878–1955), adjutant to Marshal von Sanders (1914–19) and military memoirist

References

Further reading

External links

 World War One.com  Short biography. January 2006.

|-

1855 births
1929 deaths
Armenian genocide perpetrators
Field marshals of the Ottoman Empire
German Army generals of World War I
German expatriates in Turkey
German mass murderers
German people imprisoned abroad
German people of Jewish descent
German untitled nobility
Generals of Cavalry (Prussia)
Greek genocide perpetrators
Imperial German collusion with war crimes by the Ottoman Empire
Malta exiles
Ottoman military personnel of World War I
Pashas
People from Słupsk
Military personnel from the Province of Pomerania
Recipients of the Order of the Medjidie, 1st class
Recipients of the Pour le Mérite (military class)
Recipients of the Imtiyaz Medal
Recipients of the Iron Cross (1914), 1st class

Otto Liman von Sanders


Baeoglossa es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Baeoglossa anthracina (Gueron-Meneville, 1847)
 Baeoglossa villosa (Thunberg, 1806)

Referencias

Enlaces externos
 Baeoglossa en ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Anthiini

Baeoglossa


El sulfuro de carbonilo es el compuesto químico con la fórmula OCS. También escrito comúnmente como COS, es un gas incoloro inflamable con un olor desagradable. Es una molécula lineal consistente en un grupo carbonilo unido mediante un enlace doble a un átomo de azufre. El sulfuro de carbonilo puede ser considerado como un intermedio entre el dióxido de carbono y el disulfuro de carbono, siendo ambos isoelectrónicos con él.

El sulfuro de carbonilo se descompone en la presencia de humedad y compuestos básicos a dióxido de carbono y sulfuro de hidrógeno.

Este compuesto cataliza la formación de péptidos a partir de aminoácidos. Esto es una extensión del experimento de Miller y Urey y se sugiere que el sulfuro de carbonilo jugó un significante rol en el origen de la vida.

Abundancia
El sulfuro de carbonilo es el más abundante compuesto de azufre presente de manera natural en la atmósfera, a 0.5 (± 0.05) ppb, debido a que es emitido desde los océanos, volcanes y fuentes hidrotermales. Como tal, es un compuesto significativo en el ciclo del azufre global. Medidas en núcleos de hielo de la Antártida y de aire atrapado en la nieve de glaciares (aire firn) han provisto una imagen detallada de las concentraciones de OCS desde 1640 hasta el presente y permiten un entendimiento de la importancia relativa de las fuentes antropogénicas y no-antropogénicas de este gas hacia la atmósfera. Algo de sulfuro de carbonilo que es transportado a la capa de sulfato de la estratosfera es oxidado a ácido sulfúrico. El ácido sulfúrico forma partículas que afectan el balance de energía debido a la dispersión de la luz. El largo tiempo de vida del OCS en la atmósfera lo vuelve la fuente mayor de sulfato estratosférico, aunque el dióxido de azufre proveniente de la actividad volcánica puede ser también significativo. El sulfuro de carbonilo es también removido de la atmósfera por la vegetación terrestre mediante enzimas asociadas con el consumo de dióxido de carbono durante la fotosíntesis, y por hidrólisis en aguas oceánicas. La pérdida de procesos, tales como estos, limitan la persistencia (o tiempo de vida) de una molécula de OCS en la atmósfera a unos cuantos años.

Las mayores fuentes de liberación humana de sulfuro de carbonilo incluyen su uso primario como un intermediario químico y como un subproducto de la producción de disulfuro de carbono; sin embargo, es liberado también por automóviles, centrales de energía de carbón, combustión de biomasa, procesado de pescado, combustión de desechos y plástico, manufactura de petróleo, y la fabricación de fibras sintéticas, almidón, y goma. El promedio mundial total de liberación de sulfuro de carbonilo a la atmósfera ha sido estimado en alrededor de 3 millones de toneladas al año, de las cuales menos de un tercio estuvo relacionado con la actividad humana. Es también una significativa impureza contenedora de azufre en el gas de síntesis.

El sulfuro de carbonilo está presente en comestibles tales como queso y vegetales preparados de la familia del repollo. Trazas de OCS están presentes de manera natural en granos y semillas en el rango de 0.05–0.1 mg kg−1.

El sulfuro de carbonilo ha sido observado en el medio interestelar (véase Anexo:Moléculas detectadas en el medio interestelar) y en la atmósfera de Venus, donde debido a la dificultad de producir OCS de manera inorgánica, se considera como un posible indicador de vida.

Aplicaciones

El sulfuro de carbonilo es usado como un intermediario en la producción de herbicidas de tiocarbamato. Es una alternativa potencial como fumigante respecto al bromuro de metilo y la fosfina. Sin embargo en algunos casos los residuos en los granos resultan en sabores que son inaceptables para los consumidores, por ejemplo en la cebada usada para hacer cerveza.

Síntesis

El sulfuro de carbonilo fue primeramente descrito en 1841, pero aparentemente fue mal caracterizado como una mezcla de dióxido de carbono y sulfuro de hidrógeno. Carl von Than fue el primero en caracterizar la sustancia en 1867. Se forma cuando el monóxido de carbono reacciona con azufre elemental. Esta reacción se invierte por encima de 1200 K. Una síntesis de laboratorio implica la reacción entre el tiocianato de potasio y el ácido sulfúrico. El gas resultante contiene cantidades significativas de subproductos y requiere de purificación.

 KSCN + 2 H2SO4 + H2O →  KHSO4 + NH4HSO4 + OCS

Toxicidad

Hasta 1994, existía información limitada sobre la toxicidad aguda del sulfuro de carbonilo en humanos y en animales.  Las concentraciones altas (>1000 ppm) pueden causar colapso súbito, convulsiones, y la muerte debido a parálisis respiratoria. Han sido reportadas fatalidades ocasionales, prácticamente sin irritación local o advertencia olfativa. En pruebas con ratas, el 50% de los animales murió cuando fue expuesto a 1400 ppm de OCS por 90 minutos, o a 3000 ppm por 9 minutos. Estudios limitados con animales de laboratorio sugirieron también que la continua inhalación de bajas concentraciones (aproximadamente 50 ppm por hasta 12 semanas) no afecta los pulmones o el corazón.

Referencias

Lectura adicional

Enlaces externos
 MSDS at Oxford University
 Sulfuro de carbonilo y el origen de la vida (en inglés)
 Sulfuro de carbonilo en núcleos de hielo (en inglés)
 Sulfuro de carbonilo como un potencial fumigante (en inglés)
 Sulfuro de carbonilo en la atmósfera (en inglés)

Compuestos inorgánicos de carbono
Óxidos
Sulfuros

Sulfuro de carbonilo


A se distinge între înșelăciune sau fraudă, ca fapte și acțiuni pedepsite penal, și înșelare sau decepție,  care este un termen general atribuit fenomenului de inducere în eroare (fie intenționat sau neintenționat).

Decepție sau înșelare (de multe ori, amăgire, mistificare sau subterfugiu) este actul de propagare a unor informații care nu sunt adevărate sau reprezintă doar părți ale adevărului fie prin prezentarea parțială a realității sau prin omisiunea unor părți esențiale. Decepția implică adesea disimulare, propagandă, uneori prestidigitație, precum și distragerea atenției, camuflaj și/sau ascunderea lucrurilor (reale, conceptuale sau factuale).

Actul de decepție sau înșelare poate ajunge la forme judiciare, fiind etichetat în justiția penală ca înșelăciune sau fraudă, depinzând de context, gravitate și conjunctură.

Tipuri

Printre cele mai cunoscute forme de decepție se numără și cele de mai jos.

 Echivocări -- faptul de a produce o afirmație ambiguă, indirectă sau contradictorie.
 Exagerări -- a prezenta fapte în mod supra-dimensionat.
 Minciuni -- informație creată de cineva sau o furnizare de informație, care este foarte diferită de adevăr.
 Minimalizări -- opusul exagerării, prezentarea faptelor ca fiind minore, nesemnificative.
 Mințirea prin omisiune -- furnizarea de informații lipsite de elementele cele mai importante sau a utiliza comportament menit a ascunde elementele relevante.

A se vedea și

Note

Referințe
  American Psychological Association – Ethical principles of psychologists and code of conduct. (2010). Retrieved 7 februarie 2013
  Bassett, Rodney L.. & Basinger, David, & Livermore, Paul. (1992, December). Lying in the Laboratory: Deception in Human Research from a Psychological, Philosophical, and Theological Perspectives. ASA3.org
  Baumrind, D. (1964). Some thoughts on ethics of research: After reading Milgram's "Behavioral Study of Obedience." American Psychologist, 19(6), 421-423. Retrieved 21 februarie 2008, from the PsycINFO database.
  Bröder, A. (1998). Deception can be acceptable. American Psychologist, 53(7), 805-806. Retrieved 22 februarie 2008, from the PsycINFO database.

  Behrens, Roy R. (2009). Camoupedia: A Compendium of Research on Art, Architecture and Camouflage. Bobolink Books. ISBN 978-0-9713244-6-6.
  Bennett, W Lance; Entman, Robert M The Politics of Misinformation

  Christensen, L. (1988). Deception in psychological research: When is its use justified? Personality and Social Psychology Bulletin, 14(4), 664-675.
  Dresser, R. S. (1981). Deception research and the HHS final regulations. IRB: Ethics and Human Research, 3(4), 3-4. Retrieved 21 februarie 2008, from the JSTOR database.
  Edelman, Murray Constructing the political spectacle 1988
  Kimmel, A. J. (1998). In defense of deception. American Psychologist, 53(7), 803-805. Retrieved 22 februarie 2008, from the PsychINFO database.

  Milgram, S. (1963). Behavioral study of obedience. The Journal of Abnormal and Social Psychology, 67(4), 371-378. Retrieved 25 februarie 2008 from the PsycARTICLES database.
  Ortmann, A. & Hertwig, R. (1998). The question remains: Is deception acceptable? American Psychologist, 53(7), 806-807. Retrieved 22 februarie 2008, from the PsychINFO database.
  Bruce Schneier, Secrets and Lies
  Shaughnessy, J. J., Zechmeister, E. B., & Zechmeister, J. S. (2006). Research Methods in Psychology Seventh Edition. Boston: McGraw Hill.
  Robert Wright The Moral Animal: Why We Are the Way We Are: The New Science of Evolutionary Psychology. Vintage, 1995. ISBN 0-679-76399-6

Bibliografie

  Mitchell, Robert W.; Thompson, Nicholas S., eds., Deception. Perspectives on Human and Nonhuman Deceit. New York: State University of New York Press.
  Kopp, Carlo, Deception in Biology: Nature's Exploitation of Information to Win Survival Contests. Monash University, October, 2011.
  Scientists Pick Out Human Lie Detectors, MSNBC.com/Associated Press

Bariere ale gândirii critice
Comunicare
Comportament uman

Decepție


Ljestvice i sastavi liga petog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva u sezoni 2020./21.
Kao posljedica pandemije COVID-19 u svijetu i Hrvatskoj odigravanje natjecanja je bilo otežano, te je dolazilo i do prekida pojedinih liga.

1. Zagrebačka liga

1. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska

 Izvori:
 rsssf.com

1. ŽNL Brodsko-posavska

Istok

 Izvori:
 rsssf.com

Zapad

 Izvori:
 rsssf.com

Za prvaka 1. ŽNL

 Izvori:
 rsssf.com

1. ŽNL Istarska

 Izvori:
 rsssf.com
 nszi.hr, "Bilten"
 nszi.hr, "Bilten" br. 64
 istrasport.eu, ljestvica
 istrasport.eu, ljestvica, wayback
 istrasport.eu, rezultati
 sofascore.com

1. ŽNL Karlovačka

 Izvori:
 rsssf.com
 nskz.hr, 1. ŽNL Seniori
 nskz.hr, Službene vijesti, 2020.
 nskz.hr, Službene vijesti, 2021.
 nskz.hr, Službene vijesti, br. 22/2021.
 sofascore.com

1. ŽNL Koprivničko-križevačka

1. ŽNL Krapinsko-zagorska

 Izvori:
 rsssf.com
 nskzz.hr, "Službeni glasnik NSKZŽ"
 nskzz.hr, "Službeno glasilo NSKZŽ" br. 20/2021
 sofascore.com

ŽNL Ličko-senjska

 Izvori:

 nogometnisavezlsz.hr, Bilten
 sofascore.com

1. ŽNL Međimurska

1. ŽNL Osječko-baranjska

 Izvori:
 rsssf.com
 nsosijek.hr
 sofascore.com
 tipsscore.com

1. ŽNL Požeško-slavonska

 Izvori:
 rsssf.com
 sofascore.com

1. ŽNL Primorsko-goranska

 Izvori:
 rsssf.com
 nspgz.hr, 1. ŽNL
 nspgz.hr, 1. ŽNL, Glasilo", br. 25
 sofascore.com

1. ŽNL Varaždinska

 Izvori:
 rsssf.com
 zns-varazdin.hr, 1. ŽNL
 zns-varazdin.hr, 1. ŽNL, wayback
 zns-varazdin.hr, "Nogomet"
 zns-varazdin.hr, "Nogomet", br. 1368
 sofascore.com

1. ŽNL Virovitičko-podravska

 Izvori:
 rsssf.com
 znsvpz.hr, 1. ŽNL, 2020./21.
 znsvpz.hr, Bilteni - I. ŽNL
<ref> [https://www.znsvpz.hr/bilten.asp?ID=1&kolo=30&sezonaID=13 znsvpz.hr, Bilten - I. ŽNL (Virovitičko-podravska, sezona 2020/2021, 30. kolo], pristupljeno 21. srpnja 2021. </ref> znsvpz.hr, Bilten 1. ŽNL'', 30. kolo
 sofascore.com

1. ŽNL Vukovarsko-srijemska

 Izvori:
 rsssf.com
 znsvs.hr
 sofascore.com
 tipsscore.com

2. ŽNL Dubrovačko-neretvanska

2. ŽNL Splitsko-dalmatinska

2. ŽNL Zadarska

Povezani članci
 1. HNL 2020./21.
 2. HNL 2020./21.
 3. HNL 2020./21.
 4. rang HNL-a 2020./21.
 6. rang HNL-a 2020./21.
 7. rang HNL-a 2020./21.
 Hrvatski nogometni kup 2020./21.

Vidi još
1. ŽNL Osječko-baranjska

Vanjske poveznice
  sofascore.com, Croatia - Amateur

Izvori

  rsssf.com, Croatia 2020/21 - Fifth Level (1st County Leagues)

2020-21
 5

5. rang HNL-a 2020./21.


Paul Griffin puede hacer referencia a:

 Paul Arthur Griffin, exjugador de baloncesto estadounidense.
 Paul Griffin, remero irlandés.
 Paul Griffin, músico estadounidense.
 Paul Griffin, ciclista irlandés.

Paul Griffin


La maison (Loches, 1 rue du Château) est une ancienne demeure particulière dans la commune de Loches, dans le département français d'Indre-et-Loire.

Les façades et les toitures de cette maison du  sont inscrites comme monument historique en 1962.

Localisation
La maison est située dans le périmètre protégé par l'enceinte médiévale de Loches, au pied du coteau de la forteresse. Elle se trouve dans le rue du Château, reliant la ville basse à la cité fortifiée.

Histoire

La campagne principale de construction de cette maison remonte au . Elle fait l'objet d'une campagne de restauration au début des années 1980.

Les étages et les toitures des façades de la maison sont inscrites comme monument historique par arrêté du .

Description
Les fenêtres des deux étages sont pourvues de meneaux en pierre et une lucarne éclairant le comble possède un fronton courbe. Les baies donnant sur une petite cour intérieure ont gardé leur décor d'origine.

Notes et références

Pour en savoir plus

Bibliographie
 .
 .
 .

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de Loches
 Liste des monuments historiques protégés en 1962

Liens externes

Monument historique inscrit en 1962
Patrimoine du XVe siècle
Monument historique à Loches
Maison monument historique (France)

Maison (Loches, 1 rue du Château)


Ținutul Romanului a fost unul dintre ținuturile Principatului Moldovei, aflat în Țara de Jos și având reședința la Roman. Documentele medievale menționează Ținutul Romanului drept primul ținut din Țara Moldovei pe . Acesta a existat timp de peste 450 de ani, din 1408 până în 1864, când ținuturile au fost desființate, iar noul teritoriu al Principatelor Unite a fost reorganizat în județe.

În perioada 1741–1743, domnul Moldovei Constantin Mavrocordat a realizat reforma administrativă, prin care ținuturile moldovenești au fost divizate în ocoale, conduse de ocolași sau privighetori de ocol. Așa cum reiese din catagrafii, unele păstrată în Arhivele Naționale, cunoaștem acum că, la 1774, 1803, 1816 și 1831, ținutul Romanului era alcătuit din 3 ocoale: Ocolul de Sus (33 de sate în componență), Ocolul de Jos (40 de sate) și Ocolul de Mijloc (Roman + 26 de sate). În total, la începutul celui de-al patrulea deceniu al secolului al XIX-lea, Ținutul Romanului cuprindea 100 de localități cu 11.066 de contribuabili (capi de familie) la vistieria Moldovei.

Localități
Lista localităților ținutului Romanului în iunie 1774:

Ocolul de sus
Băicenii, Cucutenii, Bărbăteștii, Văscanii, Bălăsineștii, Tâmpeștii, Costeștii, Criveștii, Hăleșteienii, Boscotenii, Movilenii, Oborocenii, Oborocenii de Jos, Fărcășanii, Șcheia, Șcheulețul, Fedeleșanii, Hândreștii, Oțelenii, Șărăței, Miclăușănii, Dolgeștii, Buruieneștii, Cotul lui Iosâpu, Hăriceștii, Poienile Oancei, Bâra, Călugărița, Hulpășeștii, Sagna.

Ocolul de Jos
Prăgeștii, Ciritioana, Dumbrăvița, Căsteiu, Fundenii, Câmpenii, Sălevestrii, Berbicenii, Odobeștii, Ciutureștii, Misăhăneștii, Rușii, Poienile, Muncelul, Mâgla, Căuteșenii, Negășenii, Pădurenii, Buciumii, Glodenii,  Dămieneștii, Drăgeștii, Bătrâneștii, Băloșeștii, Iucșeștii, Cotul lui Bălan, Brăteștii, Avereștii, Gădinții.

Ocolul Mijlocului
Târgul Romanului, Iuganii, Răchitenii, Agiudeni, Tămășănii, Săboanii, Girăeștii, Pildeștii, Calicii, Cotul Vameșului.

Satele de la Suceava
Ruginoasa, Cozmeștii, Hălăucești, Stolnicenii, Purceleștii, Ciohorănii, Muncelul, Tupilații, Boteștii.

Vezi și
 Județul Roman (interbelic)

Note

Bibliografie
 Ciurea, Dumitru. Organizarea administrativă a statului feudal Moldova. În: Anuarul Institutului de Istorie și Arheologie "A.D.Xenopol", tomul II, 1965.
 Dmitriev, Pavel; Sovetov, P. V. Moldova în epoca feudalismului. Volumul 7. Partea 1: Recensămintele populației Moldovei din anii 1772–1773 și 1774. Chișinău: Știința, 1975. 602 p.
 Dmitriev, Pavel; Sovetov, P. V. Moldova în epoca feudalismului. Volumul 7. Partea 2: Recensămintele populației Moldovei din anii 1772–1773 și 1774. Chișinău: Știința, 1975. 527 p.

Lectură suplimentară
 Ciobanu, Daniel. Forme de proprietate în ținutul Romanului: domeniul domnesc (I). In: Carpica, nr.  XXVII, 1998, pp. 127-135.
 Lefter, Lucian-Valeriu; Văcaru, Silviu. Catagrafiile Vistieriei Moldovei (1820-1845). Vol. 1.: Ținutul Romanului. Partea 1: (1820). Iași: Casa Editorială Demiurg Plus, 2013. ISBN 978-606-92801-4-0
 Lăcătușu, Ioan. Un prim volum, dintr-un proiect de largă perspectivă: Catagrafiile visteriei Moldovei (1820-1845( I. Ținutul Romanului. Partea I /1820). In: Acta Bacoviensia, nr. IV, 2009, pp. 463-465.
 Măgirescu, Cedri: Măgirescu, Ecaterina. Oameni de seamă în ținutul Romanului. In: Carpica, nr. XVIII-XXIX; 1987, pp. 413-424.
 Mihai, Georgiana Mădălina. Ținutul Romanului în cadrul organizării administrative a Moldovei în secolul XVIII – prima jumătate a secolului XIX. In: Analele Științifice ale Universității »Alexandru Ioan Cuza« din Iași. Istorie, nr. 68, 2022, pp. 321-336.
 Văcaru, Silviu; Amăriuței, Mihai Cristian. Catagrafia personalului clerical din ținutul Roman (1836). In: Memoria Antiquitatis, nr. XXXV, 2019, pp. 165-181.

Roman
Roman, România

Ținutul Romanului


Meshari (termen albanez pentru "Carte de rugăciuni") este cea mai veche carte publicată în limba albaneză. Cartea a fost scrisă de Gjon Buzuku, un cleric catolic în 1555. Ea are 188 de pagini și este scrisă pe două coloane. Meshari este formată din traducerea părților principale ale liturghiei catolice în limba albaneză. Ea conține liturghiile de la principalele sărbători ale anului, comentarii din cartea de rugăciuni, extrase din Biblie precum și extrase din cărțile de ritual și din catehism. A fost scrisă pentru a-i ajuta pe creștini să se roage zilnic. Singura copie originală cunoscută a cărții se află în prezent în Biblioteca de la Vatican.

Meshari este scrisă în dialectul albanez gheg cu alfabet latin, cu o literă (ћ) din alfabetul chirilic și cu unele litere modificate. Cartea are un vocabular bogat, iar ortografia sa și formele gramaticale par să fie sigure, ceea ce indică o tradiție mai veche a scrierii în limba albaneză. Dialectul folosit în Meshari a fost unul dintre subiectele principale ale lucrărilor științifice publicate de Selman Riza.

Descoperirea cărții
Meshari a fost descoperită în 1740 de Gjon Nikollë Kazazi, apoi pierdută și redescoperită în 1909. În 1930, cartea a fost fotocopiată pentru prima dată de preotul Justin Rrota, care a adus o copie în Albania. În 1968 ea a fost publicată cu transliterări și comentarii realizate de lingviști.

Dedesubt se află primul paragraf din introducerea la Meshari, scrisă de Buzuku:Eu, Gjon, fiul lui Benedict Buzuku, dând-mi seama adesea că nu există nimic inteligibil din Sfintele Scripturi în limba noastră, am dorit de dragul poporului nostru să încerc, în măsura în care am fost în stare, să luminez mintea celor care înțeleg, astfel încât ei să înțeleagă cât de mare, puternic și iertător este Domnul nostru cu cei care îl iubesc din toată inima lor. Vă implor începând de azi să mergeți mai des la biserică ca să auziți cuvântul lui Dumnezeu. Dacă veți face acest lucru, poate că Domnul va avea milă de voi. Cei care au suferit până acum nu mai trebuie să sufere. Fie ca voi să fiți aleșii Domnului. El va fi cu voi în orice moment, dacă veți urmări dreptatea și veți evita nelegiuirea. Făcând aceasta, Domnul vă va da o bună creștere, iar recolta va dura până la culesul viilor și culesul viei va dura până la momentul semănatului. Eu, mai mult decât atât, doresc să-mi termin lucrarea dacă ea va fi plăcută lui Dumnezeu. Am început-o în anul 1554 în cea de-a 12-a zi a lui august și am terminat-o în anul 1555 în cea de-a 12-a zi a lui august. În cazul în care din întâmplare au fost făcute greșeli pe undeva, îi rog și îi implor pe cei care sunt mai învățați decât mine să le corecteze. Nu ar trebui să fiu surprins dacă am făcut greșeli, aceasta fiind prima lucrare, mare și dificil de tradus în limba noastră. Cei care au tipărit-o au avut mari dificultăți și, prin urmare, nu au putut să nu facă greșeli, pentru că eu nu am putut să fiu cu ei tot timpul. Conducând o biserică, a trebuit să slujesc în două locuri. Și acum vă rog pe voi toți să vă rugați lui Dumnezeu pentru mine.

Referințe

Legături externe
 Meshari i Gjon Buzukut
 The colophon in English
 The colophon in Albanian
 The whole text in Old Albanian

Bibliografie

Istoria Albaniei

Meshari


Davud Kazimov (en azéri : Davud Mehdi oğlu Kazımov ; né le  à Bakou et mort le  à Bakou) est un peintre azerbaïdjanais soviétique, artiste du peuple d'Azerbaïdjan (1992).

Éducation
Davud Kazimov est diplômé du Collège d'Art de Bakou Azim Azimzade. Après avoir obtenu son diplôme, il continue de travailler à l'école en tant qu'enseignant.
En 1984-2001, il travaille à l'Université d'État de la culture et des arts d'Azerbaïdjan.

En 1996, il devient professeur.

Depuis 2001, il est professeur au Département de la peinture académique de l'Académie nationale des arts d'Azerbaïdjan.

Travaux
Depuis 1947, il est un participant permanent des expositions républicaines et de toute l'Union. Il s'adresse à plusieurs reprises au sujet du travail et des ouvriers.
Dans les profondeurs de la mer Caspienne
Laitières
Routes
Chansons
Copines
Geygel
Gakh
Plaine fleurie
Shahdag et d'autres.

Différentes facettes du talent
D.Kazimov est également connu comme un graphiste de talent. Parmi les œuvres célèbres : des illustrations pour les œuvres de Jabbar Jabbarly, Jalil Mammadquluzade, Abdulla Shaig, ainsi que pour les poèmes du poète sud-azerbaïdjanais Mirza Ali Mojuz. Il maîtrise également l'art de la miniature.
Ses œuvres des cycles bulgare et espagnol est le résultat des voyages d'affaires créatifs en Bulgarie et en Espagne. Parmi les œuvres de cette période, se distingue le tableau Crête espagnole. Le tableau Paysage d'Abshéron est installé dans l'ambassade de l'Azerbaïdjan aux États-Unis.
Les œuvres de l'artiste sont conservées au Musée national d'art d'Azerbaïdjan, à la Galerie d'art d'État d'Azerbaïdjan et au Fonds d'art de l'Union des peintres d'Azerbaïdjan, ainsi que dans des collections privées en Russie, en Turquie, en Iran, en Hongrie, en Allemagne et dans d'autres pays.

Références

Naissance en novembre 1926
Naissance à Bakou
Naissance en RSFS de Transcaucasie
Décès en février 2015
Décès à Bakou
Peintre azéri
Décès à 88 ans

Davud Kazımov


Brugerprisen på kapital (engelsk: user cost (of capital), hvilket udtryk også sommetider bruges uoversat på dansk) er omkostningen ved at anvende en kapitalenhed i en given periode, f.eks. et år - dvs. prisen for at anvende eller anskaffe én enhed af en kapitaltjeneste. Begrebet anvendes i såvel mikro- som makroøkonomi til beregning af virksomhedernes omkostninger ved at anvende realkapital (som bygninger, maskiner og transportmidler) i produktionen, parallelt til lønomkostningerne, som er virksomhedens omkostning ved at anvende arbejdskraft i produktionen. Brugerprisen anvendes også indenfor boligøkonomi til at angive den reelle omkostning ved at have en ejerbolig. Ofte angives brugerprisen i procent af kapitalens samlede værdi. Renteniveau, kapitalnedslidning, skatteforhold og muligheden for kapitalgevinster er faktorer, som er afgørende for brugerprisens størrelse.

Brugerprisen og virksomhedernes investeringer

Brugerprisen på kapital er en afgørende faktor i virksomhedens profitmaksimering. Det skyldes, at en profitmaksimerende virksomhed vil anskaffe sig kapital op til det niveau, hvor omkostningen ved at få adgang til én enhed ekstra kapital (marginalomkostningen) er lig med den ekstra indtjening, han vil få som følge af det større kapitalapparat (den marginale indtjening). Denne såkaldte førsteordensbetingelse er en konkret udgave af det generelle optimalitetsprincip, at man skal udføre en bestemt handling indtil det punkt, hvor den marginale gevinst ved handlingen netop modsvarer den marginale omkostning eller ulempe. For en virksomhed, der er pristager (dvs. den kan ikke påvirke prisen på hverken de varer, den producerer, eller de input, den anvender i produktionen), som tilfældet vil være i en situation med fuldkommen konkurrence, betyder det, at i optimum vil brugerprisen på kapital (som afspejler den marginale omkostning) være lig med marginalomsætningsproduktet (dvs. den ekstra indtjening, virksomheden opnår som følge af, at den kan forøge produktionen på grund af det større kapitalapparat).

En simpel ligning for brugerprisen er

brugerpris = økonomisk kapitalnedslidning + rente*kapitalværdi,

hvor de enkelte størrelser eksempelvis måles i kroner eller dollar. Kapitalnedslidningen (ofte kaldt afskrivninger) er den forringelse som følge af slid, forældelse mv., som den pågældende kapital, f.eks. en maskine, oplever i løbet af perioden. Renten i ligningen er lig med alternativomkostningen, dvs. den finansielle afkastrate, som alternativt kunne være indtjent, hvis man havde placeret kapitalværdien på anden vis, f.eks. ved at investere i værdipapirer med en tilsvarende risiko. Renten vil derfor normalt indeholde en risikopræmie. Inddrager man også eventuelle kapitalskatter og skattefradrag, skal udtrykkene i ligningen opfattes som efter-skat-beløb. Endvidere kan brugerpris-udtrykket også tage højde for, at der kan være en (evt. negativ) nominel kapitalgevinst på det pågældende kapitalgode.

Den samme sammenhæng kan også udtrykkes som en rate pr. krone kapital:

c = d + r,

hvor c er brugerprisen målt i procent, d er nedslidningsraten, og r er den relevante rentesats.

Ofte ejer virksomheden ikke den kapital, den anvender, men lejer den i stedet. Brugerprisen er så lig med den leje (engelsk: rental rate), virksomheden betaler for at have rådighed over kapitalapparatet. Hvis der er fuldkommen konkurrence på kapitalmarkedet, vil lejen imidlertid netop være lig med brugerprisen på kapital. De ovennævnte udtryk gælder derfor, hvad enten virksomheden ejer eller lejer det kapitalapparat, den gør brug af.

Brugerprisen på ejerboliger

Også for ejerboliger er det relevant at opgøre en brugerpris, som udtrykker, hvad den reelle omkostning er ved at eje en ejerbolig i en periode (typisk et år). Den kan udtrykkes som:

c = r + b + m + t - πe,

hvor c er brugerprisen pr. krone af boligens værdi, r er en mellemlang risikofri rente, b er en risikopræmie, m er nedslidningsraten (der også kan fortolkes som den løbende vedligeholdelse, der er nødvendig for at opretholde boligens tilstand), t er den relevante ejendomsskat, og πe er den forventede nominelle kapitalgevinst.

Udtrykket ovenfor gælder i en hypotetisk situation, hvor nettoafkastet af at eje sin bolig i stedet for at bo til leje i en tilsvarende bolig beskattes på niveau med anden personindkomst. Denne betingelse er dog sjældent opfyldt i virkeligheden, og den faktiske efter-skat-brugerpris på ejerboliger vil så typisk være en mere kompliceret funktion af det pågældende lands skattesystem, der typisk fungerer som en indirekte støtte (subsidiering) af boligejerne. En undersøgelse offentliggjort i det videnskabelige tidsskrift Fiscal Studies i 2018 opgjorde, at skattesystemet i eurolandene i gennemsnit reducerede brugerprisen på ejerboliger med 40 pct. i forhold til et system med en neutral ejerboligbeskatning.

Se også

 Kapitalindkomst
 Lejeværdi
 Ejendomsværdiskat

Kilder

Investering
Makroøkonomi
Mikroøkonomi

Brugerpris


Hans Bielenberg (* 23. Februar 1883 in Burg auf Fehmarn; † 11. Juli 1970 in Neumünster) war ein deutscher Verwaltungsjurist und Kommunalbeamter.

Leben
Bielenberg studierte an der Philipps-Universität Marburg und wurde 1904 Mitglied des Corps Hasso-Nassovia. 1908 wurde er an der Friedrich-Alexander-Universität Erlangen zum Dr. iur. promoviert.  1910 war er Referendar in Altona. Von 1921 bis 1925 war er Landrat des Kreises Südtondern. Als solcher sorgte er dafür, dass die dänische Anhängerschaft in seinem Kreis nach der Abstimmung unter anderem deshalb zurückging, weil "Gesinnungsschwächlinge" boykottiert wurden. In der Zeit des Nationalsozialismus wurde er am 7. Juli 1933 Landrat des Saalkreises in der Provinz Sachsen in Halle (Saale) und blieb dies bis 1945.

Literatur
  Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften (Hg.): Acta Borussica. Neue Folge. Reihe 1: Die Protokolle des Preußischen Staatsministeriums 1817–1934/38. Band 12, 2: 4. April 1925 bis 10. Mai 1938. Olms-Weidmann, Hildesheim u. a. 2004, ISBN 3-487-12704-0, S. 526.

Einzelnachweise

Verwaltungsjurist
Landrat (Regierungsbezirk Merseburg)
Person (Halle (Saale))
Corpsstudent (20. Jahrhundert)
Landrat (Kreis Südtondern)
Deutscher
Geboren 1883
Gestorben 1970
Mann

Hans Bielenberg


An Xanthosoma yucatanense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Xanthosoma yucatanense in nahilalakip ha genus nga Xanthosoma, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Xanthosoma

Xanthosoma yucatanense


Zinaída Petrovna Bochántseva (transliteración del cirílico ) (10 de agosto de 1907 – Taskent, 17 de agosto de 1973) fue una botánica, y embrióloga rusa, profesora de la Universidad de Taskent, y Jefa de la División citológica y embriológica del Jardín Botánico de la Academia de Ciencias de Uzbekistán.

Doctora en Ciencias Biológicas, fue una gran contribuidora en estudios en el campo de la morfología, la citología y la biología de las plantas silvestres, especialmente tulipanes de Asia Central, explorado entre 1930 a 1933; y dedicando su vida al estudio de todo ese género de plantas.

Publicó más de 50 artículos científicos, y en 1960 defendió su tesis doctoral sobre "Tulipanes. Morfología, citología y biología ", cuyos resultados fueron incluidos en 1962 en su texto publicado con el título de Tulips muy rico en materiales salvajes de Asia Central y Cáucaso. Este notable trabajo fue reeditado en 1981 en Holanda. Describió seis nuevas especies de tulipanes de varias regiones de Asia Central.

Entre 1950-1960 realizó selección de formas decorativas de tulipanes, creando híbridos interespecíficos e híbridos con participación de tulipanes de jardín. Obtuvo variedades únicas de Liuba Shevtsova (Clase 12) y Gloria de la maternidad (Clase 13) mediante la selección de bulbos colectados en el campo. Su variedad Sunrise (conocida fuera de Rusia como 'Sunrise' clase 12, se obtuvo por hibridación interespecífica. Ampliamente conocida, recibió medallas de oro, plata y bronce en ENEA por una serie de variedades híbridas de reproducción.

Fue enterrada en un cementerio en el Cementerio de Taskent: Botkin

Algunas publicaciones
 .
 ---------------------------------. 1962. Тюльпаны. Морфология, цитология и биология (Tulipanes. Morfología, citología y la biología). Univ. de Taskent. UzSSR. 408 pp.
 ---------------------------------. 1956. Онтогенез тюльпанов (Ontogenia de los tulipanes). Memorias del Instituto de Botánica UzSSR, vol. 5
 ---------------------------------. 1955. Тюльпаны и их культура в Ташкенте (Tulipanes y su cultura en Taskent). Resumen de trabajo UzSSR presentado en la economía nacional. Univ. de Taskent. UzSSR
 ---------------------------------. 1952. К вопросу о стадийном развитии многолетних растений (Desarrollo escalonado de plantas perennes). Memorias del Instituto de Botánica de la Academia de Ciencias de la República Socialista Soviética de Uzbekistán. Volumen 1

Premios y reconocimientos
 Orden de Lenin
 Orden de la Bandera Roja del Trabajo

Eponimia

 (Asphodelaceae) Eremurus zenaidae Vved.
 (Iridaceae) Juno zenaidae Vved.

 (Lamiaceae) Phlomis zenaidae Knorring
 (Lamiaceae) Phlomoides zenaidae (Popov) Adylov, Kamelin & Makhm.

 (Liliaceae) Tulipa zenaidae Vved.
 (Liliaceae) Tulipa botschantzevae S.N.Abramova & Zakalyabina

Referencias

Bibliografía utilizada
 Brummitt RK; Powell CE. 1992. Authors of Plant Names. Royal Botanic Gardens, Kew. ISBN 1-84246-085-4

Enlaces externos

Científicas de Rusia
Botánicas de Rusia
Botánicos de Rusia del siglo XX
Botánicos de Uzbekistán
Escritores en ruso
Orden de Lenin
Uzbekas del siglo XX
Científicas de Uzbekistán
Galardonados con la Orden de la Bandera Roja del Trabajo
Galardonados con la Medalla de la Distinción Laboral

Zinaída Bochántseva


Schizofrenia dezorganizată este un subtip al schizofreniei, deși nu este recunoscută în ultima versiune a DSM, însă este enumerată în a 10-a revizie a Clasificării Internaționale a Bolilor și Problemelor de Sănătate Înrudite sau ICD-10, unde este numită schizofrenie hebefrenică.

Se crede că schizofrenia dezorganizată este o expresie extremă a sindromului de dezorganizare despre care s-a emis ipoteza că este un aspect al unui model de trei factori ai simptomelor schizofreniei, ceilalți factori fiind distorisiunea realității (implicând deliruri și halucinații) și sărăcia psihomotorie (lipsa vorbirii, lipsa de mișcări spontane și variate aspecte ale tocirii emoției).

Prezentare
Condiția este de asemenea cunoscută ca hebefrenie, numită după termenul grec "adolescență" – ἥβη (hḗbē) – și posibil zeița greacă antică a tinereții, Hebe, fiica Herei. Termenul face aluzie la apariția aparent mai proeminentă a tulburării la persoanele aflate în perioada pubertății.

Caracteristicile proeminente ale aceste forme sunt comportamentul și vorbirea dezorganizată, inclusiv asociații slăbite și schizofazie ("salată de cuvinte"), și afect plat sau inadecvat. În plus, psihiatrii trebuie să excludă orice semn posibil de schizofrenie catatonică.

Cele mai proeminente trăsături ale schizofreniei dezorganizate nu sunt delirurile și halucinațiile, ca în schizofrenia paranoidă, deși halucinații și deliruri fragmentare (neorganizate și adesea ipohondrice) pot fi prezente. O persoană cu schizofrenie dezorganizată poate de asemenea să experimenteze dezorganizare comportamentală, care îi poate deteriora abilitatea de a executa activități zilnice precum facerea de duș sau alimentația.

Reacțiile emoționale ale unor asemenea oameni adesea par ciudate sau inadecvate. Reacțiile faciale inadecvate pot fi obișnuite, iar comportamentul este uneori descris ca fiind "prostesc", un exemplu fiind râsul inadecvat. Uneori, există o lipsă completă a emoției, inclusiv anhedonie (lipsa plăcerii), și avoliție (lipsa motivației). Unele dintre aceste trăsături sunt de asemenea prezente în alte tipuri de schizofrenie, dar sunt mai proeminente în schizofrenia dezorganizată.

Referințe

Schizofrenie
Diagnostic psihiatric

Schizofrenie dezorganizată


Colin Harvey (født 16. november 1944 i Liverpool, England) er en engelsk tidligere fodboldspiller (midtbane) og senere -træner.

Som aktiv spillede Harvey 11 år hos Everton i sin fødeby. Han vandt både det engelske mesterskab og FA Cuppen med klubben. Senere repræsenterede han også Sheffield Wednesday.

Harvey spillede desuden én kamp for det engelske landshold, en EM-kvalifikationskamp mod Malta 3. februar 1971.

Efter at have indstillet sin aktive karriere fungerede Harvey i tre sæsoner (1987-1990) som manager for sin gamle klub som spiller, Everton.

Titler
Engelsk mesterskab
 1970 med Everton

FA Cup
 1966 med Everton

Charity Shield
 1970 med Everton

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Everton F.C.
Fodboldspillere fra Sheffield Wednesday F.C.
Fodboldtrænere fra England
Personer fra Liverpool

Colin Harvey


Masacrele de la Tărcaia și Grădinari au fost două evenimente petrecute la data de 19 aprilie 1919 în timpul Ofensivei Armatei României din aprilie 1919 în satele  Tărcaia și  Grădinari din districtul Beiuș al comitatului Bihor, localități care aveau caracter de enclave maghiare. În cursul acestora, 91 și respectiv 17 civili de etnie maghiară au fost împușcați de către persoane civile înarmate care luptau alături de armata regulată română. Subiectul este întâlnit în literatura istorică și memorialistică maghiară și sub numele de Paștile negre de la Tărcaia (în ).

Istoricii și analiștii care au studiat evenimentele nu au ajuns la un consens referitor la cele întâmplate, actele respective fiind interpretate fie ca o răzbunare interetnică, fie ca un act militar de lichidare a unor insurgenți într-o zonă de război.

Contextul în care aceste incidente au avut loc este unul controversat, existând date care indică faptul că din localitatea Tărcaia, o parte dintre locuitorii acesteia au avut o contribuție la derapajele extremiste ale armatei ungare dislocate în zonă, soldate cu fapte reprobabile față de populația civilă română. Cu toate acestea evenimentele au avut loc într-o zonă intrată de scurtă vreme sub autoritatea Armatei României, a doua zi după deplasarea liniei frontului. Responsabilitatea principală a masacrelor a revenit unor trupe neregulate românești care luptau alături de cele regulate. De asemenea, au murit civili dintr-un grup de persoane de etnie maghiară chemate la locul faptelor, ca urmare a solicitărilor făcute cu bună știință în numele noilor autorități militare din areal, să se adune fie pentru a li se comunica informații importante, fie pentru a contribui la lichidarea consecințelor unor evenimente recente.

Un monument comemorativ a fost ridicat la Tărcaia pentru aducerea aminte a celor petrecute aici. De asemenea, a fost depusă la Parlamentul României o inițiativă legislativă pentru declararea celor două sate ca localități martir, inițiativă ce era în luna iunie 2018 în proces de analiză.

Context

După Revoluția Crizantemelor de la 31 octombrie/13 noiembrie 1918 care a proclamat Republica Ungară, pe teritoriul statului ungar s-au constituit Consilii și Gărzi Naționale pe criterii etnice. De asemenea, guvernul noii republicii a încheiat cu generalul Franchet d'Esperey Armistițiul de la Belgrad. Ca urmare a opririi armatei române pe linia de demarcație, comitatul Bihor a rămas în aria ocupată de trupele maghiare.  Conform profesorului universitar de istorie Mihai-Octavian Groza, vidul de putere determinat de prăbușirea aparatului de stat austro-ungar a dus la manifestări caracterizate de violență, anarhie, jafuri, crime pe teritoriul întregii Transilvanii sau al Banatului, manifestarea violenței populare tradiționale având un scenariu care a variat prea puțin. Acesta mai susține și că vidul de autoritate apărut, a fost de asemenea favorabil "vitejilor de după război", reprezentați de oportuniști de la marginea societății, care s-au instalat în față.Din cele 132 de sate aflate în depresiunea Beiuș, doar șapte sate sunt locuite de maghiari, dintre care șase (mai puțin Tărcaia) sunt locuite de populație mixtă. În vecinătatea sudică a Beiușului () se află două dintre aceste enclave maghiare, satele Finiș () și Tărcaia. În zona satului Tărcaia, precum și la Remetea, Negru (actual Grădinari) și în alte sate, țăranii unguri au provocat tulburări, mergând până la atacarea Gărzilor Naționale Române. Membrii gărzii din Beiuș au intervenit dezarmându-i pe tărcăieni, arestând pe răufăcătorii notorii cu scopul de a-i duce în oraș astfel încât aceștia să primească sancțiuni exemplare și reținându-i de asemenea pe cei suspecți.

Ulterior, după dezarmarea membrilor români ai Gărzilor Naționale din Beiuș de către trupele armatei republicane ungare la sfârșitul lunii ianuarie 1919, 60-70 de tărcăieni s-au înrolat ca voluntari în aceste trupe, iar la 23 februarie 1919 a ajuns în Beiuș batalionul comandat de căpitanul Kálmán Verbőczy. După 29 martie 1919, când s-a bolșevizat întreaga regiune, în Tărcaia s-a constituit sub conducerea lui Janos F. Szatmari și a fiului său (regăsiți ulterior printre cei uciși la Tărcaia), un comandament bolșevic care s-a remarcat prin acțiuni dure împotriva românilor.

Aflat în timpul primăverii 1919 la Tărcaia, comandantul Grupului Verbőczy din Divizia Secuiască a primit frecvent sprijin de aici pentru ceea ce a întreprins împotriva românilor. Maghiarii tărcăieni care s-au înrolat voluntari în trupele ungare au fost printre cei care au acționat în direcția desemnării românilor ulterior vizați de represiunea trupelor maghiare. Cel mai grav incident în care membrii comunității maghiare tărcăiene au fost implicați s-a petrecut la Sighiștel (). Aceștia, alături de trupe bolșevice, au luat parte la evenimente care au dus la moartea unor români.

Astfel, Tărcaia a devenit cel mai puternic centru de activitate antiromânească de pe calea Crișului Negru (conform profesorului Teodor Neș, chiar din întregul fost comitat Bihor). În grupuri sau individual, de aici au plecat cei care au terorizat timp de cinci luni zona locuită de români dintre Beiuș și Vașcău.

Preludiu
În timpul Ofensivei Armatei României din Aprilie 1919, pe valea superioară a Crișului Negru au avut loc lupte intense între trupele Diviziei 2 Vânători și cele ale Diviziei Secuiești. Aflată în defensivă, Divizia Secuiască a abandonat rând pe rând pozițiile de la Criștior și Cărpinet la 16 aprilie, pe cea de la Vașcău la 17 aprilie, iar la 18 aprilie luptele se duceau deja pe linia Tărcaia () – Grădinari (fost Negru, în ).

În perioada 17-19 aprilie 1919 au avut loc o serie de asasinate care a avut ca țintă români la Finiș și Păntășești () și incendieri Drăgănești (). Au mai avut loc și tentative de incendiere la Totoreni () din partea trupelor maghiare, cu cooperarea populației maghiare din Tărcaia.

Pe valea Crișului Negru, coloana românească de atac a fost formată de trupe ale regimentelor 9 Vânători și 86 Infanterie (fostul Corp de Voluntari "Horia"). La 18 aprilie 1919, în jurul prânzului, poziția înaintată maghiară aflată pe aliniamentul Finiș – Tărcaia sud – liziera de sud a satului Drăgănești, care apăra Beiușul, a fost luată cu asalt de către trupele române. În apărare în tranșee se aflau și membri ai populației maghiare din Tărcaia, care luptau alături de forțele regulate ungare. La ora 19 în aceeași zi, inamicul, amenințat de a fi învăluit dinspre satul Talpe (), a dat foc satului Drăgănești și s-a retras în timpul nopții, inclusiv din Beiuș.

A doua zi, în dimineața de 19 aprilie, satul Negru a fost ocupat de trupele române. Acestea au trimis la Tărcaia un pluton pentru a dezarma populația maghiară din localitate. Militarii români au intrat în sat la ora 7 dimineața și conform profesorului Traian Mager, plutonul a fost primit cu focuri de armă din casele civililor. În aceeași zi a fost ucis și un căpitan român la Tărcaia de către simpatizanții comuniști de aici.

Desfășurare
La Tărcaia

La data de 19 aprilie 1919 (în Sâmbăta Mare), sătenii din Tărcaia au fost chemați la o adunare care urma să aibă loc în fața bisericii reformate pentru a li se comunica informații de utilitate publică, în conformitate cu noul context. Sătenii care nu fugiseră odată cu venirea trupelor române odată adunați, bărbații au fost selectați într-un grup separat și în fața propriilor soții și ai copiilor, au fost mitraliați în câteva minute. În continuare, făptuitorii au intrat pe străzi și au continuat să omoare populația civilă. Totalul bilanțului s-a ridicat la un număr de 91 de victime civile, dintre care cea mai tânără avea vârsta de 16 ani și cea mai vârstnică persoană 83 de ani. Conform arhiepiscopului Ernest Nyáry, oamenii din piață erau neînarmați.

O parte dintre victime au fost executate în fața propriei case. Au existat de asemenea cazuri de mutilări, iar conform registrelor de stare civilă ale bisericii au fost îngropați de vii numitul M. Antal Mihály împreună cu soția sa. Judele Péter Fenesi, care a încercat să calmeze spiritele și să facă să existe conlucrare cu noile forțe armate, om respectat al comunității și care se caracterizase până atunci în mod deosebit prin imparțialitate (indiferent de etnie sau religie), cinste și onoare, a fost, de asemenea, ucis. Asasinarea lui s-a petrecut după ce Fenesi, care era epitropul lăcașului de cult, le-a deschis soldaților și civililor români ușa bisericii pe care aceștia doreau să o forțeze. După ce le-a ușurat accesul, soldații urcați în turnul bisericii au tras cu armamentul din dotare în cei care încercau să fugă din sat, omorându-i. Încercând să plece din zonă, judele a fost și el ucis. Morții rezultați au fost îngropați într-o groapă comună.

Au urmat 48 de ore de jaf, stopat ca urmare a venirii unei delegații oficiale de la Beiuș. Evidențele de stare civilă au înregistrat 88 din cele 91 de victime ca aparținând parohiei bisericii reformate. Au rămas 33 de văduve și 204 orfani. Multe persoane s-au refugiat în satele înconjurătoare, cu predilecție la Finiș, unde preotul ortodox din localitate a intervenit în apărarea propriilor consăteni.

După câteva zile, populația refugiată s-a întors, a dezgropat și a identificat morții și i-a reînmormântat în cimitirul satului. Slujba de înmormântare a fost ținută de un preot reformat venit din Beiuș.

La Grădinari
După cele petrecute la Tărcaia, o parte dintre locuitorii satului vecin Grădinari au fost adunați în fața bisericii reformate din localitate, sub pretextul că urmează să participe la înhumarea într-o groapă comună a celor morți din Tărcaia. Șaptesprezece dintre cei adunați aici au fost cu această ocazie uciși, printre ei aflându-se și János Bunta, epitrop al bisericii satului.

Responsabilități
Supraviețuitorii masacrului de la Tărcaia au declarat că responsabilitatea principală a revenit unor persoane civile înarmate care luptau alături de Armata României. Toate sursele sunt unanime în acest sens.

Conform istoricului Vlad Pașca, cele întâmplate au reprezentat acte de răzbunare de care sunt responsabili localnici români, anterior oprimați. Responsabili au fost astfel sătenii din Drăgănești și Totoreni unde avuseseră loc incendieri sau tentative de incendiere din partea trupelor maghiare, cu cooperarea populației maghiare din Tărcaia. Motivația celor întâmplate ar putea fi însă și una economică, deoarece maghiarii din Tărcaia erau principalii proprietari de terenuri arabile de la granița cu Beiușul, precum și din zona satului Totoreni sau din zona montană situată la nord-vest de Vașcău. Mulți dintre localnicii români ai satelor din jur slujeau la fermierii maghiari din Tărcaia.

In memoriam

Subiectul masacrului de la Tărcaia a fost un subiect tabu în România în epoca interbelică precum și în perioada comunismului. În România comunistă, pentru a nu fi data deceselor vizibilă și pentru a favoriza posibilitatea ca evenimentele să fie uitate, înscrisurile de pe crucile din cimitir au fost parțial răzuite și parțial tencuite. De abia în 1999 s-a ridicat un monument comemorativ în satul Tărcaia.

Cu titlu reparatoriu din punct de vedere moral, în anul 2014 (la 95 de ani de la cele petrecute) a fost inițiată în Parlamentul României o propunere legislativă care a vizat declararea satelor Tărcaia și Grădinari, ca localități martir. Această propunere a fost adoptată de Senat la 3 martie 2015, la data de 3 aprilie 2017 fiind înscrisă pe ordinea de zi a Camerei  Deputaților. În luna iunie 2018 figura ca fiind trimisă pentru raport suplimentar la Comisia pentru administrație publică și amenajarea teritoriului. Propunerea legislativă în cauză a declanșat o controversă, relaționată contextului în care locuitorii din Tărcaia au sprijinit activ forțele regulate maghiare.
În opinia consemnată în anul 2015 a colonelului în rezervă Grigore Bartoș, fost comandant al Garnizoanei Oradea, sătenii din Tărcaia pot fi considerați eroi de către neamul lor, dar nu și martiri. El și-a argumentat cele spuse, afirmând că aceștia au acționat instigați fiind de gărzile și trupele regimului bolșevic al lui Béla Kun. Conform acestuia respectivii au provocat armata română cantonată în zonă atacând-o, ceea ce a determinat contraatacul și respectiv lichidarea insurgenților, într-o situație în care era în vigoare starea de război dintre statele român și ungar. Tot conform lui Grigore Bartoș, trupele române nu au ucis civili nevinovați, ci combatanți care s-au angajat în luptă împotriva lor. La rândul său, istoricul Gabriel Moisă a afirmat în anul 2014 că dintre cei uciși la Tărcaia, o parte nu au fost chiar nevinovați. Cei în cauză, înrolați fiind în trupele căpitanului Verbőczy, dăduseră foc la sate, omorâseră și torturaseră oameni.

Subiectul este întâlnit în literatura maghiară memorialistică și istorică și sub numele de Paștile negre de la Tărcaia.Note
  Retragerea s-a făcut ca urmare a unui ordin primit în data de 18 aprilie și a avut scopul de a evita încercuirea care ar fi urmat, datorită faptului că trupele maghiare care apărau zona Ciucea părăsiseră pozițiile.
  Astfel, la 17 aprilie Gheorghe Pălcuț, comerciant din Finiș și om de legătură cu organizația P.N.R. din Beiuș a fost ucis în apropierea satului Negru (actual Grădinari). La 18 aprilie 1919 Janos F. Szatmari și fiul său (aflați la conducerea comandamentului bolșevic din Tărcaia), împreună cu un grup de locuitori maghiari din Tărcaia, au incendiat o parte a localității Drăgănești, ceea ce a fost încercat cu mai puțin succes și la Totoreni. În schimb, la Totoreni au reușit să oblige mai mulți localnici să sape tranșee de apărare împotriva armatei române. Cu puțin timp înainte de venirea armatei române în zonă, în localitatea Păntășești, femeia Ana Iovan a fost schingiuită prin tăierea sânilor, după care a fost împușcată.
  Acesta, spre diferență de preotul reformat al parohiei respective, rămăsese în localitate, considerând că este de datoria sa să nu-și lase comunitatea fără conducere și sprijin.
  Preotul din localitate fugise de la începutul lunii aprilie din sat, lăsând cheia bisericii judelui Fenesi.

Referințe

Bibliografie
  Groza, Mihai-Octavian; "Dimensiunea violentă a revoluției transilvănene și bănățene de la finele Marelui Război reflectată în memoria colectivă", în Astra Sabesiensis, nr. 2/2016 ; Ed. Argonaut; Cluj Napoca; pp. 159-168
  Seres, Attila; Köröstárkány fekete húsvétja az aradi magyar konzulátus jelentésében [Paștile negre de la Tărcaia în raportul consulatului maghiar din Arad]; Honismeret, 37. évf. 4. sz. (2009.); pp. 18-25
  Vasilescu, Stelian; Calvarul Bihorului ; Ed. Galant; Oradea; 1994
 Lectură suplimentară
  Ferenc, Gábor; Életem viharának emlékére - Köröstárkány fekete húsvétja [Amintiri din furtuna vieții mele - Paștile negre de la Tărcaia]''; Magánkiadás; Nagyvárad; 2013

Vezi și
 Corpul Voluntarilor "Horia"
 Kálmán Verbőczy

Istoria județului Bihor
1919 în România
Tărcaia
Tărcaia
Atrocități și crime de război în procesul Marii Uniri (1918-1920)

Masacrele de la Tărcaia și Grădinari (1919)


الأُكَرينة هي آلة موسيقية بسيطة من آلات النفخ. تعتبر نوع من أنواع الناي غير مصنوع من أنبوب، لأن آلة الأكرينة شكلها مستدير تشبه الصندوق، وصوتها مختلف قليلاً عن باقي المزامير.
الأكرينا كانت ذات أهمية خاصة في الثقافات الصينية وأمريكا الوسطى. وكان كل من المايا والأزتك قد أنتجوا نسخة من الأكرينا، ولكنه كان الأزتك الذين جلبوا من الغناء والرقص التي رافقت الأكرينا إلى أوروبا. وتابع الأكرينا لتصبح شعبية في المجتمعات الأوروبية بوصفها أداة لعبة.

انظر أيضا
 أوكارينا (أغنية)

مراجع

آلات موسيقية
آلات موسيقية ألمانية
آلات موسيقية إيطالية
آلات موسيقية بولندية
آلات موسيقية صينية
آلات موسيقية مبكرة
ألعاب تقليدية
موسيقى قديمة
موسيقى يابانية
آلات موسيقية هولندية

أكرينة


Ten Black Years je konpliacijski album njemačkog thrash metal sastava Sodom objavljen 2. prosinca 1996. godine.

Popis pjesama
CD1

 "Tired and Red" - 5:27
 "The Saw Is the Law" - 5:51
 "Agent Orange" - 6:05
 "Wachturm/Erwachet" - 4:07 (live)
 "Ausgebombt" - 3:04
 "Sodomy and Lust" - 5:03 (live)
 "Remember the Fallen" - 4:46 (live)
 "Nuclear Winter" - 5:25
 "Outbreak of Evil" - 4:46
 "Resurrection" - 4:48
 "Bombenhagel" - 6:38 (live)
 "Masquerade in Blood" - 3:20
 "Bullet in the Head" - 3:02
 "Stalinhagel" - 6:47 (live)
 "Shellshock" - 2:16 (live, Tank cover)
 "Angel Dust" - 3:39 (Venom cover)

CD 2

 "Hunting Season" - 4:29
 "Abuse" - 1:45
 "1000 Days of Sodom" - 4:43 (Venom cover)
 "Gomorrah" - 2:18
 "Unwanted Youth" - 3:35
 "Tarred & Feathered" - 3:02
 "Iron Fist" - 2:58 (live, Motörhead cover)
 "Jabba the Hut" - 2:32
 "Silence Is Consent" - 2:30
 "Incest - 4:28 (live)
 "Shellfire Defense" - 4:22
 "Gone to Glory" - 1:59 (1994.)
 "Fratricide - 2:50 (1994.)
 "Verrecke!" - 2:49
 "One Step over the Line" - 2:15
 "My Atonement" - 6:04
 "Sodomized" - 2:38
 "Aber bitte mit Sahne" - 3:14 (Udo Jürgens cover)
 "Die Stumme Ursel" - 3:48
 "Mantelmann" - 2:10

Izvori

Albumi sastava Sodom
Albumi iz 1996.

Ten Black Years


L'ancienne maison Hennen est une maison classée située dans le centre historique de la ville de Verviers en Belgique (province de Liège).

Localisation
Cette maison est située au 12 de la rue Bouxhate, une petite voie de la partie basse et du centre de Verviers. La demeure se situe au carrefour avec la voirie Pont de Sommeleville.

Historique
La construction de cette demeure a lieu au cours du . La façade est remaniée au  pour en agrandir les baies du second étage et supprimer deux baies. Au , l'immeuble fait office de boulangerie de la famille Hennen qui a donné son patronyme à la maison.

Description
La façade possède quatre travées et trois niveaux (deux étages). Le rez-de-chaussée est bâti en pierre calcaire et les étages en brique avec encadrements des baies et angles en pierre calcaire. Sur la deuxième travée en partant de la gauche, la porte d'entrée est placée au-dessus de cinq marches en pierre bleue et les baies des étages ont été murées.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste du patrimoine immobilier classé de Verviers
 Maison des Amis de la Fagne
 Maison Moulan
 Maison Lambrette

Patrimoine du XVIIe siècle
Patrimoine classé à Verviers
Hennen
Bâtiment à Verviers

Maison Hennen


Orochs (Russian О́рочи), Orochons, or Orochis (self-designation: Nani) are a people of Russia that speak the Oroch (Orochon) language of the Southern group of Tungusic languages. According to the 2002 census there were 686 Orochs in Russia. According to the 2010 census there were 596 Orochs in Russia.

Orochs traditionally settled in the southern part of the Khabarovsk Krai, Russia and on the Amur and Kopp rivers. In the 19th century, some of them migrated to Sakhalin. In the early 1930s, the Orochi National District was created, but was cancelled shortly thereafter "due to lack of native population".

Because the people never had a written language, they were educated in Russian. Their language, Oroch, is on the verge of extinction; According to the 2021 census there are only about 43 native speakers of the language. on They follow Shamanism, the Russian Orthodox Church, and Buddhism.

History
Between 1963 and 1993, major changes took place in Oroch families:
 Almost all Orochi marriages became inter-ethnic - in 1951-1955, 73% of Orochi marriages were mono-ethnic, and in 1991-1995 only 9%.
 The share of Oroch-Russian marriages increased sharply from 9% in 1951-1955 to 82% in 1991-1995.
 The maximum size of an Oroch family decreased from 10 to 7 people from 1963 to 1993.
 The average family size of the Orochi in 1993 was 2.9 people, compared to 4.8 in 1963.

References

External links

 The Orochis in The Red Book of the Peoples of the Russian Empire
 Ethnologue link

Ethnic groups in Russia
Tungusic peoples
Indigenous peoples of North Asia
Khabarovsk Krai
Indigenous small-numbered peoples of the North, Siberia and the Far East
Indigenous peoples in the Arctic

Oroch people


Emerson, Lake & Palmer ya da ELP, İngiliz Progresif rock grubu. Özellikle 1970'li yıllarda çok popüler olan grup 40 milyondan fazla albüm satmış ve devasa konserlere imza atmıştır. Grup 1980'li yıllarda bir süre Emerson, Lake & Powell adı altında faaliyet göstemiştir.

Diskografi

Stüdyo albümleri
Emerson Lake & Palmer (1970)
Tarkus (1971)
Pictures at an Exhibition (1971)
Trilogy' (1972)Brain Salad Surgery (1973)Works Volume 1 (1977)Works Volume 2 (1977)Love Beach (1978)Black Moon (1992)In the Hot Seat'' (1994)

Dış bağlantılar
 Resmi web sitesi
 ELP Digest
 Open Directory Project: ELP

Grup Üyelerinin Websiteleri
 Keith Emerson
 Greg Lake
 Carl Palmer

İngiliz progresif rock grupları
İngiliz senfonik rock grupları
Art rock
1970'te kurulan müzik grupları
1980'lerin müzik grupları
1990'ların müzik grupları
Atlantic Records sanatçıları
Island Records sanatçıları
2010'da yeniden kurulan müzik grupları

Emerson, Lake & Palmer


Gerald "Jerry" Greenspan (nacido el  en Newark, Nueva Jersey) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó dos temporadas en la NBA. Con 1,98 metros de estatura, jugaba en la posición de alero.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante tres temporadas con los Terrapins de la Universidad de Maryland, en las que promedió 14,3 puntos y 8,2 rebotes por partido. Lideró a su equipo en anotación y en rebotes en sus dos últimas temporadas, siendo incluido en el segundo mejor quinteto de la Atlantic Coast Conference en 1963.

Profesional
Fue elegido en la vigésimo quinta posición del Draft de la NBA de 1963 por Philadelphia 76ers, donde jugó 25 partidos repartidos en dos temporadas, promediando en total 4,9 puntos y 3,3 rebotes por partido.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Greenspan en NBA.com
 Ficha de Jerry Greenspan en ultimatenba.com

Baloncestistas de Nueva Jersey
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Maryland Terrapins
Baloncestistas de los Philadelphia 76ers
Deportistas de Nueva Jersey
Nacidos en Newark (Nueva Jersey)

Jerry Greenspan


دائرة الحروش إحدى دوائر ولاية سكيكدة.
مقرها الحروش.
تبلغ مساحتها 572.4 كم² يقطنها 104835 نسمة (أي بكثافة سكانية تقدر بـ 183 نسمة /كم²).
وتضم كل من بلديات :

 الحروش
 صالح بوالشعور
 أمجاز الدشيش
 زردازة
 أولاد أحبابة

مصادر
 التقسيم الإداري لولاية ولاية سكيكدة

الحروش

دائرة الحروش


Horst Köhler (d. 22 Şubat 1943 Heidenstein/Skierbieszów, Polonya), 1 Temmuz 2004 tarihinde Federal Almanya Cumhurbaşkanı seçilmeden önce, 1 Mayıs 2000 - 4 Mart 2004 tarihleri arasında IMF başkanlığı görevini yürütmekteydi.

Horst Köhler, Polonya'nın o zamanki adı Heidenstein olan Skierbieszów köyünde doğdu. 8 çocuklu çiftçi bir ailenin yedinci çocuğudur. Babası Eduard Köhler ve annesi Elisabeth Köhler (Bernhard), uzun süre Alman göçmenlerin 1814 yılında yerleşmeye başladığı, Romanya'nın güneyinde ve Moldavya'nın 30 km kuzeyinde bulunan Besarabya bölgesinin 1865'te kurulan Ryschkanowka köyünde yaşadılar. 1940 yılında bölge, Hitler-Stalin Anlaşması sonucu Sovyetler Birliği'ne dahil oldu ve Sovyet Ordusu tarafından işgal edildi. Besarabya'nın Alman asıllı nüfusunun büyük bölümü olan yaklaşık 93.000 kişi, köyün 400 sakini de dahil, tekrar Almanya'ya göç etmek zorunda kaldı. Köhler ailesi 2 seneyi kamplarda geçirdikten sonra 1942 yılında Polonya'ya, Lublin voyvodalığının Zamość bölgesine taşındı. Alman ordusunun işgalinden sonra yerli nüfusu zorla boşaltılan ve adı Heidenstein olarak değiştirilen Skierbieszów köyüne yerleştiler. Orada 1943 yılında Horst Köhler doğdu.

Gençliği
1944 yılında Horst 1 yaşına geldiğinde annesi ve 3 kardeşi ile birlikte, partizanların artan saldırılardan korunmak için Warthegau bölgesine bir kampa gönderildiler. Horst Köhler'in babası ise çiftçilik yapan tüm erkekler gibi köyde kaldı. 1945 yılında Kızıl Ordu sınırı geçerek onların bulunduğu bölgeyi tehdit edince, diğer milyonlarca Alman gibi Köhler ailesi de batıya doğru kaçmaya başladı. Kaçışları Saksonya eyaletinde Leipzig kenti yakınlarındaki Markkleeberg-Zöbigker kasabasında noktalandı. Köhler ailesi burada çiftçilik hayatını yeniden kurdu. 1953 yılında sosyalistler çiftçiliği ve ziraati tehdit etmeye başlayınca Köhler ailesi Doğu Almanya'yı terk etmek zorunda kaldı. Kaçış yeri bu sefer Batı Almanya'nın Berlin kentiydi. 1957 yılına kadar Köhler ailesi Baden-Württemberg eyaletinde Stuttgart yakınlarındaki Backnang kasabasında bir sığınma kampında yaşadılar.

Son olarak aile Ludwigsburg'a taşınarak orada kalmaya karar verdi. Köhler 1963 yılında liseyi burada bitirdi. Horst Köhler çocukluğunda izciydi. Dini ve politik görüşleri konusunda objektif bir düşünce tarzı vardı. İnsanların milliyetlerinden ve dinlerinden dolayı eleştirilmesine karşıydı. Herkes onu Daniel lakabı ile çağırıyordu. Kendisi ile yapılan bir röportajda kendisini ilticacı olarak görmediğini ve burayı vatan kabul ettiğini söylemişti.

Askerliği ve yüksek eğitimi
Horst Köhler, 1960 yılında 2 yıllık askerlik yapmak üzere Baden-Württemberg eyaletinin Ellwangen şehrine gitti. Orada Tank Birliğinde çavuş olarak görev yaptı. Daha sonra Tübingen'de bulunan Eberhard Karls Üniversitesi'ne kaydoldu. 1969 yılında Ekonomi ve Politik Bilimler bölümünü bitirdi. 1969 ile 1976 yılları arasında Tübingen'de bulunan Ekonomi Araştırmaları Enstitüsü'nde çalıştı. 1976 ile 1980 yılları arasında Alman Ekonomi Bakanlığı'nda çeşitli görevlerde bulundu. 1981 yılında Alman Hristiyan Demokrat Birliği (CDU) partisine üye oldu. Aynı yıl Schleswig-Holstein eyaleti devlet bakanlığında dönemin başbakanı Gerhard Stoltenberg'ın emrinde çalışmaya başladı.

Mayıs 2004'te devlet başkanlığına seçildi. 1 Temmuz 2004 tarihinde göreve başladı ve 2009'da bu göreve tekrar seçildi. 22 Mayıs 2010 tarihinde Afganistan'daki güçlerle ilgili yaptığı açıklamaların ciddi derecede eleştirilmesi üzerine 9 gün sonra istifa etti.

Kaynakça

İlgili kitaplar
 Horst Köhler: Offen will ich sein und notfalls unbequem. Hoffmann und Campe Verlag, Hamburg 2004, ISBN 3-455-09477-5. Das Buch enthält die Niederschrift eines ausführlichen Interviews und gliedert sich in die Kapitel Werte und Motive, Jugend und Familie, Studium und Karriere, Begegnungen, Deutschlands Stärken, Deutschlands Schwächen, Deutschlands Rolle in der Welt und Amtsverständnis; im Anhang findet sich ein Lebenslauf, ein Bildquellenverzeichnis und ein Register.
 Gerd Langguth: Horst Köhler. (Biografie). dtv, München 2007, ISBN 978-3-423-24589-0

Dış bağlantılar
 Almanya devlet başkanları internet sitesi
 Devlet başkanı olmasıyla ilgili Almanca yazı
 Horst Köhler'in Almanca biyografisi
 Biyografisi IMF Org'da
 Ailevi geçmişiyle ilgili kaynaklardan biri
 Horst Köhler'in resim arşivi
 Köhler hakkında önemli yazılar
 Lorenz Wolf-Doettinchem: "Köhlers Welt" – Stern.de-Artikel vom 9. März 2004
 23. Mayıs 2004 (MP3) Köhler'in nutku

|-

|-

|-

|-

1943 doğumlular
Lublin Voyvodalığı doğumlular
Yaşayan insanlar
Almanya cumhurbaşkanları
Alman Lüterciler
Alman mülteciler
Uluslararası Para Fonu başkanları
Almanya Federal Cumhuriyeti Liyakat Nişanı sahipleri
Vytautas Nişanı sahipleri
Tübingen Üniversitesinde öğrenim görenler
Avrupa İmar ve Kalkınma Bankası başkanları

Horst Köhler


An Cyperus lentiginosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Frederick Millspaugh ngan Mary Agnes Chase. An Cyperus lentiginosus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus lentiginosus


Evergreen (engl. evergreen - vječno zelen, zimzelen) u jazzu i suvremenoj zabavnoj glazbi popularno djelo koje godinama ili desetljećima ne silazi sa standardnog repertoara određenog pjevača, glazbenog sastava, ali i općenito kao uvijek rado slušana melodija. U početku se pojam odnosio na šlagere, ali kako su se njime popularizirali i druge podvrste zabavne glazbe (pop, rock) proširio na gotovo sve oblike zabavne glazbe.
Zlatko Gall je u Glazbenom leksikonu za evergreen napisao: "vječna melodija" iliti glazbena zimzelen nepodložna trendovskim mijenama i kolebljivom ukusu masovne publike.

Da bi se određena skladba smatrala evergreenom ne treba ostvariti iznenadan kratkotrajni (višemjesečni ili jednogodišnji) uspjeh nakon izlaženja, već biti u dugotrajnom razdoblju izvođena na glazbenoj sceni i biti prihvaćena od slušateljstva. Najčešće se za evergreene uzimaju pjesme prema kojima se prepoznaje neki pjevač ili glazbeni sastav ili koja je obilježila njihovo glazbeno djelovanje.

Zanimljivosti
Hrvatska radiotelevizija održala je revijalno televizijsko natjecanje u kojem su hrvatske glazbene zvijezde, uz pratnju Revijskog orkestra HRT-a pod ravnanjem Saše Nestorovića, pjevale hrvatske glazbene uspješnice iz razdoblja između 1950-ih i 2000-ih. U završnoj večeri, održanoj početkom ožujka 2009. u Kristalnoj dvorani opatijskog hotela Kvarner, između 84 odabrane skladbe, gledatelji programa najviše su glasova (njih 5641) dali pjesmi "Zaustavi se vjetre" Marko Perković Thompson u izvedbi Vanne, čime je ona postala pobjednikom hrvatskog izbora najboljeg evergreena.

Bilješke
 Različita su stajališta oko potrebnog vremenskog protoka tijekom kojeg skladba mora uživati popularnost i izvođenost da bi stekla naslov evergreena. U različitim određenjima, navodi se između 20 i 50-60 godina.

Izvori

Glazba

Evergreen


Kontejner (engl. container, od contain što dolazi od franc. contenir što dolazi od lat. contenire: držati zajedno) je prenosivi spremnik normiranih izmjera koji služi za ukrcaj, prijevoz i skladištenje robe na putu od proizvođača do odredišta. Najčešće se izrađuje od čelika, rjeđe i od aluminija, stakloplastike ili ukočenoga drva, a vršni okovi kontejnera, koji omogućuju zahvat dizalicama, redovito su čelični. Prema namjeni se razlikuju:
 standardni suhi kontejner s čvrstim, vodonepropusnim stijenkama te s vratima, kakav se najčešće primjenjuje u pomorskom i kopnenom prometu;
 ventilirani ili hlađeni suhi kontejner s izoliranim stijenkama i malim uređajem za grijanje i klimatizaciju, ili pak s rashladnom jedinicom za održavanje smrznute robe na odgovarajućoj temperaturi;
 otvoreni kontejner s platnenim pokrovom za glomazni teret;
 kontejner cisterna s kuglastim ili valjkastim spremnicima u metalnom okviru;
 kontejner za sipki teret s presvlakom od plastike koja se lako čisti;
 kontejner za ribu s uređajima za pročišćivanje i za regulaciju temperature vode,
 kontejner za zračni prijevoz izrađen od lakih slitina, i tako dalje.

Iako su kontejneri bili poznati i prije, u suvremenom su se smislu počeli koristiti za opskrbu američkih vojnih postrojbi u Drugom svjetskom ratu. Prvi brod natovaren isključivo kontejnerima preplovio je Atlantski ocean 1966., pa se ta godina smatra početkom prekomorskoga kontejnerskoga prometa. Danas se roba u kontejnerima jednostavno i brzo dizalicama utovaruje, istovaruje ili pretovaruje s jednih na druga automobilska, vagonska ili druga vozna postolja, na brodove i ostala prijevozna sredstva, pa je kontejner osnova suvremenoga, integralnoga (multimodalnog) prijevoza. Prekrcaj se obavlja u dobro opremljenim kontejnerskim terminalima, u kojima se u svega nekoliko sati može na primjer ukrcati ili iskrcati cjelokupan teret kontejnerskoga broda. Zahvaljujući normiranim izmjerama (zasnivaju se na stopi kao osnovnoj jedinici duljine), kontejneri se mogu pravilno slagati jedan na drugi ili uz drugi, čime se skladišne površine dobro iskorištavaju. Zbog svojih prijevoznih svojstava, smanjenja mogućnosti oštećenja ili krađe robe, ušteda u ambalaži i tako dalje, unatoč povećanomu početnom ulaganju, primjena kontejnera isplativa je pa danas sve više raste.

Kontejneri izmjere prema ISO normama

Izvori

Vanjske poveznice

Vodeni promet

Kontejner


En tjenestebolig eller embedsbolig er en bolig, som en ansat har kan bo i under ansættelsen og har pligt til at fraflytte ved ansættelsens ophør.

Til en stor del af Den danske Folkekirkes pastorater er der tilknyttet tjenesteboliger for præsten i en præstegård, hvor præsten har bopælspligt og betaler husleje og udgifter til varme til menighedsrådet.

Bolig

Tjenestebolig


سحر العيون فيلم مصري من إنتاج عام 2002، بطولة عامر منيب وحلا شيحة ونيللي كريم ومحمد لطفي وحسن حسني ومن إنتاج مي مسحال (شركة دانا فيلم) وإخراج فخر الدين نجيدة.

قصة الفيلم
تدور أحداث الفيلم في إطار كوميدي خيالي حول تأثير الدجل والشعوذة في حياة مخرج إعلانات وتأثيره على علاقته الخاصة وعمله، وذلك من خلال الفتاة كابر التي تعشق المكوجي بخة والفتاة ساسو التي تعشق كريم مخرج الإعلانات، ويلجآن إلى السحر للإيقاع بحبيبيهما، ولكن ينعكس فعل السحر لتقع كابر في غرام كريم وتقع ساسو في غرام بخة وتتوالى المواقف الطريفة.

بطولة
 عامر منيب
 حلا شيحة
 نيللي كريم
 محمد لطفي
 حسن حسني
 سامي العدل
 سوسن بدر
 ريهام عبد الغفور
 أشرف مصيلحي
 انتصار
 صفاء جلال
 علاء زينهم

فريق العمل
 إخراج: فخر الدين نجيدة
 سيناريو وحوار: نهى العمروسي
 إنتاج: شركة دانا فيلم (مي مسحال)
 توزيع: الإخوة المتحدين للسينما
 مونتاج: داليا هلال
 موسيقى: عمرو أبو ذكري
 مدير التصوير: محمد شفيق

مراجع

وصلات خارجية

 صفحة الفيلم في قاعدة بيانات الأفلام العربية

أفلام حسن حسني
أفلام حلا شيحة
أفلام حمدي السخاوي
أفلام خيالية مصرية
أفلام مصرية إنتاج 2002
أفلام نيللي كريم

سحر العيون (فيلم)


بي بي سي وان  أو (BBC 1 حتى 1997) هي قناة تلفزيونية أساسية لهيئة الإذاعة البريطانية (BBC)، تم إطلاقها في 2 نوفمبر 1936 كـ(تلفزيون الخدمة البريطاني) وكان المرناة (التلفزيون) العام الأول في العالم الذي يبث بصورة منتظمة وبمستوى عال من دقة الصورة، وتم لاحقاً تغيير اسم القناة إلى (BBC tv) حتى أطُلقت أختها القناة (BBC Two) في 1964، القناة لها ميزانية سنوية تقدر 840 مليون جنيه إسترليني، والميزانية تشمل أيضاً جميع قنوات شبكة بي بي سي، وهي ممولة كلياً عن طريق التلفزيون المرخص، ولذلك تعرض البرامج في القناة بدون إعلانات تجارية، وهي حالياً القناة الأكثر مشاهدة المملكة المتحدة.

القناة سميت بـ قناة السنة في حفل جوائز البث التلفزيوني 2007.

انظر أيضاً
 بي بي سي
 بي بي سي عربي

مراجع

بي بي سي
بي بي سي وان
تأسيسات سنة 1936 في المملكة المتحدة
قنوات تلفزيونية في المملكة المتحدة
قنوات وشبكات تلفزيونية أسست في 1936
محطات تلفزيونية باللغة الإنجليزية في المملكة المتحدة

بي بي سي الأولى


Louisa Hanoune (, * 7. April 1954 in Chekfa, Provinz Jijel) ist eine algerische Juristin und Politikerin. Sie ist die Gründungsvorsitzende der Arbeiterpartei.

Leben
Louisa Hanoune wurde als Tochter von Bergbauern aus Chekfa geboren und floh mit ihrer Familie nach Annaba, nachdem ihre Heimat durch die französische Kolonialarmee während des Algerienkrieges 1954–1962 bombardiert wurde. Sie war die erste Frau ihrer Familie, welche zur Schule ging. 1962, im Jahr der algerischen Unabhängigkeit, wurde sie eingeschult. 1973 begann sie ein Jurastudium an der Universität Annaba.

Politik
Vor der Legalisierung politischer Parteien 1988 wurde Hanoune als Dissidentin mehrmals durch die Regierung verhaftet. Sie wurde 1981, nachdem sie der trotzkistischen Sozialen Arbeiterorganisation beitrat, und nach den Oktoberunruhen von 1988 – welche der Einparteienherrschaft der Nationalen Befreiungsfront ein Ende bereiteten – inhaftiert. Im Anschluss darauf gründete sie 1990 die Arbeiterpartei (Parti des Travailleurs, PT). Bei der Wahl 2004 war sie die erste Frau in der arabischen Welt, die für ein Präsidentenamt kandidierte.

Während des Algerischen Bürgerkrieges in den 1990er Jahren war Hanoune eine der wenigen Oppositionellen im algerischen Parlament und – trotz der säkularen Werte ihrer Arbeiterpartei – eine Gegnerin der Auslöschungspolitik (Éradication) der Regierung gegenüber Islamisten. Im Januar 1995 unterzeichnete sie die "Sant'Egidio-Platform" zusammen mit Vertretern anderer Oppositionsparteien, darunter die Islamischen Heilsfront, diejenige radikal-islamistische Partei, deren Auflösung durch ein Militärdekret den Bürgerkrieg ausbrechen ließ.

Einzelnachweise

Person (Arabischer Frühling)
Mitglied der Nationalen Volksversammlung (Algerien)
Dissident
Algerier
Geboren 1954
Frau
Parteivorsitzender (Algerien)
Mitglied der Arbeiterpartei (Algerien)

Louisa Hanoune


An Homalomena josefii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Peter Charles Boyce ngan S.Y.Wong. An Homalomena josefii in nahilalakip ha genus nga Homalomena, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Homalomena

Homalomena josefii


Los Malkavian son un clan ficticio de vampiros del juego de rol Vampiro: la Mascarada ambientado en el Mundo de Tinieblas, una colección de diferentes historias y sistemas de juego de fantasía y terror.

El clan Malkavian es uno de los trece clanes originarios de la Segunda Ciudad. Cada miembro del clan Malkavian está afectado por una terrible locura que se manifiesta de forma diversa, lo que ha hecho que estos Vástagos sean temidos por el resto de los vampiros, aunque en ocasiones también han sido valorados por sus enigmáticas visiones y profecías. Aunque generalmente se encuentran divididos y desorganizados, en ocasiones manifiestan extraños comportamientos y unifican sus esfuerzos, lo que ha ocurrido en momentos puntuales a lo largo de la historia.
El símbolo Malkavian es un espejo de mano roto.

Historia
Tras la caída de la Segunda Ciudad y la desaparición de su fundador, los Malkavian se esparcieron por todo el mundo, infectando a la sociedad con sus perspectivas alteradas y su locura. Muchos acudieron a Roma, donde colaboraron con los Ventrue y otros clanes en la destrucción de Cartago. Algunos vástagos creen que la locura de los Malkavian desestabilizó las instituciones y llevó a la caída del Imperio Romano.

Durante la Edad Media fueron en general rechazados y considerados un Bajo Clan. Cuando estalló la Revuelta Anarquista un grupo mayoritario de ellos, dirigidos por el sabio hindú Unmada, se presentaron a los Fundadores de la Camarilla y se unieron a la secta. Vasantasena, una chiquilla de Unmada, se unió con los rebeldes del Sabbat.

Para poder formar parte de la Camarilla, los Malkavian "atenuaron" los poderes que provocaban locura. En una reunión que atrajo a poderosos antiguos y Matusalenes del clan, realizada en Domalize en 1497, los Malkavian "cerraron" en parte sus mentes, salvo una minoría que se resistió a la transformación y se convertirían en los antitribu Malkavian del Sabbat.

A finales del  estos antitribu Malkavian "infectaron" al resto de sus congéneres con la terrible locura que padecían antaño, devolviéndoles los poderes que habían reprimido. Este cambio podría estar relacionado con la llegada de la Gehenna.

Disciplinas
 Auspex: incrementa los sentidos de tal forma que hasta se puede llegar a ver el aura de los seres vivos.
 Dementación: esta disciplina, exclusiva de los Malkavian, hace que tengan la capacidad de volver locos a sus enemigos. Esta es una de las habilidades a las que renunciaron en la reunión de 1497 pero que más tarde recuperaron.
 Ofuscación: permite ocultarse de la mirada de los mortales o confundir sus mentes para ser ignorados, pudiendo desaparecer durante tiempo indefinido mientras no deseen mostrarse abiertamente.
 Dominación:(solo los que abandonan su locura) es la disciplina que utilizaron para reemplazar Dementación. Permite influir en la mente de los mortales y vampiros más débiles.

(Vampiro 5 edición)

 Dominación: (solo los que abandonan su locura) es la disciplina que utilizaron para reemplazar Dementación. Permite influir en la mente de los mortales y vampiros más débiles.
 Auspex: incrementa los sentidos de tal forma que hasta se puede llegar a ver el aura de los seres vivos.
 Ofuscación: permite ocultarse de la mirada de los mortales o confundir sus mentes para ser ignorados, pudiendo desaparecer durante tiempo indefinido mientras no deseen mostrarse abiertamente.

Referencias y enlaces externos

Vampiro: la mascarada

en:Vampire: The Masquerade

Malkavian


Schimmelmannia, rod crvenih alga smješten u vlastitu porodicu Schimmelmanniaceae, dio reda Acrosymphytales. Postoji osam priznatih vrsta, a tipična je morska vrsta Schimmelmannia ornata (S. schousboei), opisana prvi puta 1841. kao Sphaerococcus schousboei J.Agardh

Vrste
 Schimmelmannia benzaiteniana M.Hoshino, C.ino, Kitayama & Kogame
 Schimmelmannia bollei Montagne
 Schimmelmannia dawsonii Acleto
 Schimmelmannia elegans Baardseth
 Schimmelmannia formosana W.-J.Yeh & C.C.Yeh
 Schimmelmannia frauenfeldii Grunow
 Schimmelmannia plumosa (Setchell) I.A.Abbott
 Schimmelmannia schousboei (J.Agardh) J.Agardh
 Schimmelmannia venezuelensis Ballantine, García, Gomez & M.J.Wynne

Izvori

Acrosymphytales

Schimmelmannia


Göran Gustav Ernst Schildt (* 11. März 1917 in Helsinki; † 24. März 2009 in Ekenäs) war ein finnlandschwedischer Autor und Kunsthistoriker, der vor allem für seine in acht Sprachen übersetzten Reiseberichte mit der Segelyacht Daphne im Mittelmeer bekannt, wo er über 20 Jahre verbrachte. Ein weiteres Lebenswerk ist die 1970 erschienene vierbändige Biographie des Architekten Alvar Aalto.

Leben
Göran Schildt war Sohn des finnlandschwedischen Schriftstellers und Spross einer Offiziersfamilie Runar Schildt (1888–1925).

Nachdem er während des finnischen Winterkriegs als Infanterist ernsthaft verwundet wurde und eineinhalb Jahre im Krankenhaus verbringen musste, war ein weiterer Kriegseinsatz für ihn nicht mehr möglich. Schildt ging zur Universität Helsinki. Er promovierte im Jahr 1947 mit einer Dissertation über den Maler Paul Cézanne und studierte anschließend an der Sorbonne in Paris Kunstgeschichte, Ästhetik und Psychologie (1934–1935). 1946 zog er nach Schweden und war 1951 bis 1990 Redakteur bei der schwedischen Zeitung Svenska Dagbladet. Das Angebot für eine Professur an der Universität Helsinki lehnte er zugunsten seiner Schriftstellerei ab. 1947 kaufte er die 1935 in Finnland gebaute, Ketch-getakelte, sechseinhalb Tonnen große Daphne, mit der er 1948 auf dem Wasserweg durch Frankreich nach Lavagne schipperte und bis 1968 jährlich das Mittelmeer bereiste. Auch Fahrten den Nil hinauf bis Wadi Halfa (1955) und nach Odessa und Sewastopol (1963) waren darunter. Göran Schildt lebte seitdem in Ekenäs in Finnland und auf Leros in Griechenland.

1941 bis 1964 war er mit der Glas-Künstlerin Mona Morales-Schildt (1908–1999), der Tochter eines spanischen Vaters und einer schwedischen Mutter, und anschließend mit Christine (auch: Kristina) Schildt verheiratet.

Im Jahr 1965 erwarb Goran Schildt ein zweites Zuhause auf der griechischen Insel Leros. Hier kam er in direkten Kontakt mit der griechischen Kultur und Daphne bekam einen neuen Heimathafen. Heute ist die restaurierte Daphne Ausstellungsstück im Forum Marinum in Turku. Schildts Reise-Bücher wurden beim F. A. Brockhaus-Verlag, Wiesbaden verlegt.

Daphne
Schildts Boot Daphne ist eine nach der Zeichnung von Jarl Lindblom 1936 für Oscar Mustelin und seine Familie auf der Åbo-Werft gebaute Ketsch. Sie war zunächst als Gaffelschoner getakelt. Schon nach kurzer Zeit verkaufte dieser das Schiff an Uno Tennberg, der sie zwecks einfacherer Handhabbarkeit in eine Ketsch umbauen ließ.

Sie hat eine Länge über Steven von 10,7 m und 8,7 m Länge Wasserlinie. Das Schiff ist vollständig aus brasilianischem Perobaholz (Aspidosperma peroba) gebaut, das in der Festigkeit und Wertbeständigkeit dem Teakholz ähnelt. Die Breite beträgt 2,75 m, der Tiefgang 1,55 m, die Wasserverdrängung beträgt 6,5 t. Der Motorsegler war mit einem zunächst 16 PS starken Olympia-Diesel-Motor aus finnischer Produktion ausgestattet. Später wurde er durch einen Petroleummotor getauscht, da dieser Brennstoff in jedem Fischerdorf erhältlich war. Nur für den Startvorgang benötigte er ein wenig Dieselkraftstoff. Die Gesamtsegelfläche beträgt 46 m2; 12 Segel standen Schildt zur Verfügung. Neben Besan-, Großsegel und Fock ein Sturmgroßsegel vom Ljungströmtyp, eine Breitfock, Genua sowie ein Stagsegel, das vom Besantop zum Fuß des Großmastes gesetzt werden konnte. Außerdem existierte ein Sonnensegel sowie mehrere Vorsegel.

Der zuletzt von Ericsson als Eignersalon vorgesehene Achtersalon wurde von Schildts als Gästekajüte für gelegentlich mitreisende Gäste genutzt, sie selbst bewohnten das Vorschiff, wo sich auch die Pantry mit einer Stehhöhe von 1,90 m befindet. In der Mitte zwischen den beiden Masten befindet sich die Plicht, darunter der Maschinenraum. Im Vorschiff mit separatem Eingang ist ein Stauraum für Taue, Fender, Eimer usw. sowie das WC.

Schildt erwarb mit der Erbschaft seiner Großmutter – sein Vater war bereits mit 36 Jahren in Görans achtem Lebensjahr verstorben – das Boot von seinem Freund Christoffer H. Ericsson, einem finnischen Schriftsteller und Seehistoriker wahrscheinlich im Jahr 1947. Ericsson war überdies der wohl erfahrenste Hochseesegler Finnlands. Göran Schildt war der vierte Besitzer des Bootes.

Schildts Krankheit zwang ihn, Daphne 1984 zu verkaufen. Damit begann eine schwere Periode in der Geschichte des Bootes. In der Karibik wurde sie von einem Hurrikan in Fetzen in gerissen, in Florida unter einem Container zerquetscht und anschließend mit einer hohen Planke verwechselt. Sie gelangte schließlich auf abenteuerliche Weise zurück nach Finnland, wo sie aufwändig restauriert wurde und jetzt im Museum Forum Marinum ausgestellt ist.

Christine och Göran Schildts stiftelse
Die positiven Erfahrungen, die Schildt bei Aaltos Stiftung gesammelt hatte, ermutigten ihn, aus seinem im Laufe seines Lebens angesammelten Vermögen selbst eine Stiftung zu gründen. Sie hat den Zweck des finnisch-griechischen Kulturaustausches. Die Christine und Göran Schildt Stiftung hat zum Hauptziel, kulturelle Kontakte zwischen dem Mittelmeer und Finnland zu stärken und das Erbe von Alvar Aalto zu sichern. Diese beiden Themen wurden von Göran Schildt umgesetzt. Heute beherbergt die Stiftung eine Vielzahl von archäologischen Kulturgegenständen aus Griechenland sowie viele Exponate seines Freunds Alvar Aalto.

Die Aktivitäten der Stiftung sind heute in erster Linie Ausstellungen, Publikationen, Vorträge und Seminare, aber auch kleinere Forschungsprojekte in Zusammenarbeit mit der Wissenschaft. Eine Basis für Interessierte sind die Archive von Göran Schildt, die jedermann offenstehen. Ausstellungen und Programme werden im gelben Holzhaus in der Östra strandgatan 7 veranstaltet.

Ehrungen
 1981 Finnland-Preis der Schwedischen Akademie
 1991 Karl-Emil-Tollander-Preis

Werke (Auswahl)

Deutsche Übersetzungen

Reiseliteratur
 1954 Im Kielwasser des Odysseus, Brockhaus
 1955 Die Wunschreise, Brockhaus
 1957 Das Sonnenboot, Brockhaus
 1959 Das Meer des Ikaros, Brockhaus
 1965 Das goldene Vlies, F. A. Brockhaus, Wiesbaden
 1969 Das goldene Vlies. Auf den Spuren der Argonauten. Fischer Taschenbuch Nr. 1022, Frankfurt am Main 1969
 1971 "Segeln im Mittelmeer – 20 Jahre unterwegs mit Daphne" Wiesbaden, Brockhaus 1971.
 1978 Mein Leben auf Leros, F. A. Brockhaus, Wiesbaden 1978, ISBN 3-7653-0293-7.

Sachbücher
 1961 Finnische Baukunst, Porvoo, Söderström
 1970 Finnische Bildhauerei, Frankfurt am Main, Ullstein

Originalausgaben
 1946 Gide och människan, en studie. Stockholm, Wahlström & Widstrand.
 1954 Tre veckor i Sovjet. Helsingfors, Söderström.
 1962 Alvar Aalto. Jyväskylä, K. J. Gummerus.
 1966 Loggbok. Stockholm-Rapallo, Stockholm, Wahlström & Widstrand.
 1972 Luonnoksia, Aalto, Alvar. Helsinki, Otava.
 1978 englisch: Sketches. Alvar Aalto. The MIT Press, Cambridge Massachusetts, USA, ISBN 0-262-01053-4.
 1989 Alvar Aalto, the mature years, Band 3. New York, Rizzoli.
 1998 Alvar Aalto: master works. New York Universe Pub. (Englische Ausgabe), ISBN 0-7893-0131-8.
 2003 Vinterkriget som fars. En ung mans dagbok 1939–1945. Söderström, Helsingfors, ISBN 951-52-2120-X.
 2007 Apollon i Daphnes famn Kruskopf, Erik. Helsingfors Söderström, ISBN 978-951-52-2479-8.

Literatur
 Frank Schulz-Nieswandt: Die Mittelmeerfahrten von Göran Schildt (1917-2009) und seine Daphne : moderner skandinavischer Blick, Nachkriegsepoche und Griechenlandsehnsucht, Würzburg : Königshausen & Neumann, 2021, ISBN 978-3-8260-7131-7

Weblinks

 svenska.yle.fi/arkivet: Göran Schildts Biographie (schwedisches Video)
 Christine och Göran Schildts stiftelse
 Ausführlicher Lebensbericht über Schildt von A. C. Antoniades
 Bild der Daphne in Turku

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Schwedisch)
Literatur (Finnland)
Literatur (20. Jahrhundert)
Finne
Geboren 1917
Gestorben 2009
Mann
Finnlandschwede
Adliger

Göran Schildt