Santa Cruz Muluá es un municipio del departamento de Retalhuleu de la región sur-occidente de la República de Guatemala. Las referencias encontradas en los archivos municipales de Santa Cruz Muluá, indican que se creó en el año 1805 con el nombre de San Joaquín Muluá.

Toponimia

El topónimo «Santa Cruz Muluá» es de origen castellano y Kakchiquel y está relacionado con la creación del poblado, el cual fue fundado por habitantes criollos procedentes de San Carlos Sija y los nativos de la región, siempre tomando en cuenta que los nombres de los municipios y poblados de Guatemala constan de dos partes: el nombre del santo católico que se venera el día en que fueron fundados y una descripción con raíz náhuatl; esto se debe a que las tropas que invadieron la región en la década de 1520 al mando de Pedro de Alvarado estaban compuestas por soldados españoles y por indígenas tlaxcaltecass y cholultecas. Santa Cruz Muluá lleva un nombre con mezcla de español y Kakchiquel, la palabra Muluá tiene su origen en los vocablos kakchiquel Mul-já que traducido al español quiere decir «lugar donde hay mucha agua o donde hay agua abundante», y Santa Cruz de origen castellano.

División política

El municipio cuenta con un total de cinco aldeas, cuatro caseríos y su cabecera municipal, en todo el municipio que son:

{| class="wikitable mw-collapsible" width=80% style='font-size:0.9em'
|+División política de Santa Cruz Muluá
|-style=color:white;
!style="background:#659ec7;" align=center|Categoría
!style="background:#659ec7;" align=center|Listado
|-
!style=background:lemonchiffon;|Aldeas
|

 La Finca
 La Lolita
 Boxama (se pronuncia boshoma)
 Mángales
 Los Brillantes
 Las Clavellinas
 La gente del otro lado del Cementerio

|-
!style=background:lemonchiffon;|Caseríos
| Asintal
 Siglo

 San Antonio
|-
!style=background:lemonchiffon;|Cabecera Municipal
|Santa Cruz Muluá
|}

Geografía física

El municipio de Santa Cruz Muluá tiene una extensión territorial de 128km².

Clima

La cabecera municipal de Santa Cruz Muluá tiene clima tropical (Clasificación de Köppen: Aw).

Ubicación Geográfica

El municipio de Santa Cruz Muluá tiene una extensión territorial de 128km². Se encuentra a una corta distancia de siete kilómetros de la cabecera departamental Retalhuleu. Se localiza entre norte de la cabecera departamental Retalhuleu y Cuyotenango, al este de Retalhuleu y San Sebastián, al oeste de San Andrés Villa Seca y al sur de San Felipe y San Martín Zapotitlán.

 Norte San Felipe - San Martín Zapotitlán
 Sur Retalhuleu - Cuyotenango
 Este San Andrés Villa Seca
 Oeste Retalhuleu
 Noroeste San Sebastián

Límites

El término municipal de Santa Cruz Muluá, limita con los siguientes términos municipales:

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos. Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetas a la legislación nacional. Las principales leyes que rigen a los municipios en Guatemala desde 1985 son:

El gobierno de los municipios de Guatemala está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —que tiene carácter de ley ordinaria y contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios de Guatemala— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal». Por último, el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos».

Historia
Por acuerdo gubernativo del 14 de marzo de 1873 perteneció al departamento de Suchitepéquez, hasta que por decreto 194 del Organismo Ejecutivo del 16 de octubre de 1877, se creó el departamento de Retalhuleu, pasando a pertenecer a este nuevo orden territorial.

Creación
Como parte de la reorganización territorial de la República de Guatemala el Presidente Miguel García Granados a petición de los vecinos de Santa Cruz Muluá asciende la Aldea a Municipio por acuerdo gubernativo del 14 de marzo de 1873,

Tras la Independencia de Centroamérica

Santa Cruz Muluá en el Efímero Estado de Los Altos

Creación del Estado de Los Altos

En 1838 se creó el sexto estado, El Estado de Los Altos, teniendo como capital la ciudad de Quetzaltenango, comprendiendo los territorios del occidente de Guatemala y el territorio del actual de Soconusco, (México). en la que Santa Cruz Muluá perteneció a ese nuevo orden territorial.

Época independiente: departamento Sololá-Suchitepéquez

El Estado de Guatemala fue definido de la siguiente forma por la Asamblea Constituyente de dicho estado que emitió la constitución del mismo el 11 de octubre de 1825: «el estado conservará la denominación de Estado de Guatemala y lo forman los pueblos de Guatemala, reunidos en un solo cuerpo. El estado de Guatemala es soberano, independiente y libre en su gobierno y administración interior.»

En 1825, la región que ocupa el moderno departamento de Suchitepéquez fue parte del departamento de Sololá/Suchitepéquez, cuya cabecera era Sololá e incluía a los municipios Joyabaj, Quiché, Atitlán, Suchitepéquez y Cuyotenango.

En 1825 el estado de Guatemala también fue dividido en once distritos para la impartición de justicia, y Suchitepéquez fue el N.º11, contando con cuatro circuitos:

{| class="wikitable mw-collapsible" width=80% style='font-size:0.9em'
|+Circuitos del Distrito N.º 11 Suchitepéquez
|-style=color:white;
!style="background:#659ec7;" align=center width=6%|N.º
!style="background:#659ec7;" align=center|Circuito
!style="background:#659ec7;" align=center|Poblados
|-
!style=background:lemonchiffon;|1
|Mazatenango
|

 Mazatenango
 Samayaque
 San Lorenzo
 San Gabriel
 Santo Domingo
 Retalhuleu
 San Antonio Suchitepéquez
 San Bernardino
 Sapotitlán
 Santo Tomás
|-
!style=background:lemonchiffon;|2
|Cuyotenango
|Cuyotenango, San Andrés Villa Seca, San Martín y San Felipe
|-
!style=background:lemonchiffon;|3
|Retalhuleu
|San Antonio Retalhuleu, San Sebastián, Santa Catarina, Guamuchal, Sanjón de Ocoz y Naranjo.
|-
!style=background:lemonchiffon;|4
|Atitlán
| Atitlán
 Tolimán
 San Pedro La Laguna
 Santa Clara
 la Visitación
 San Pablo
 San Marcos
 San Miguelito
 Patulul
 San Juan de los Leprosos
 Santa Bárbara de La Grande y La Costilla
|}

El Estado de Guatemala fue definido de la siguiente forma por la Asamblea Constituyente de dicho estado que emitió la constitución del mismo el 11 de octubre de 1825: «el estado conservará la denominación de Estado de Guatemala y lo forman los pueblos de Guatemala, reunidos en un solo cuerpo. El estado de Guatemala es soberano, independiente y libre en su gobierno y administración interior».

Santa Cruz Muluá fue uno de los poblados originales del Estado de Guatemala en 1825; era parte del departamento de Sololá/Suchitepéquez, cuya cabecera era Sololá e incluía a Joyabaj, Quiché, Atitlán, Suchitepéquez, y Cuyotenango.

La constitución del Estado de Guatemala promulgada el 11 de octubre de 1825 también estableció los circuitos para la administración de justicia en el territorio del Estado y menciona que Suchitepéquez era la sede del Circuito del mismo nombre en el Distrito N.º 11 (Suchitepéquez), junto con Samayaque, San Lorenzo, San Gabriel, Santo Domingo, Retalhuleu, San Antonio Suchitepéquez, San Bernardino, Sapotitlán y Santo Tomás.

Economía

La base fundamental de la economía de Santa Cruz Muluá es el comercio que producen de la agricultura, la actividad pecuaria, la artesanías y la industrias. Al igual que los demás municipios occidentales, las personas de raza indígena contribuyen de manera sostenida al desarrollo económico y comercial del municipio, ya que son los que se encargan de la cosecha de los cultivos, elaboran objetos artesanales y ayudan en las labores de la industria.

Agricultura

La mayoría de los cultivos que se obtienen en el municipio provienen del área rural, en estas zonas los suelos son más fértiles. También existen terrenos de cultivos en el pueblo en los que se producen son cereales y granos básicos como maíz, frijol, maicillo, entre otros.

Actividades pecuarias

Existes muchas granjas y fincas en donde los pobladores crían animales de corral detalles en el siguiente cuadro:

Artesanía

Entre las actividades artesanales que se realizan en el municipio están las de la fabricación de canastos, muebles, hamacas y lasos entre otros.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2015
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Municipios de Retalhuleu
Poblados del extinguido Estado de Los Altos
Toponimia castellana de Guatemala

Santa Cruz Muluá


Ola Kristiansson (* 23. September 1971 in Helsingborg) ist ein ehemaliger schwedischer Tennisspieler und späterer Tennistrainer.

Karriere
Kristiansson begann seine Profikarriere 1990 bei einem Challenger-Turnier in Jerusalem, wo er in der zweiten Runde gegen Martin Sinner ausschied. In den nächsten Jahren hatte er auf der ATP Challenger Tour im Einzel wie im Doppel wenig Erfolg, bis er 1993 zusammen mit Tomas Nydahl den Einzug ins Halbfinale des Challenger-Turniers von Bergamo schaffte. 1994 gelang ihm die Qualifikation für die Swedish Open, er unterlag jedoch in seiner Erstrundenpartie Andrei Tschesnokow. Insgesamt gelangen ihm mit wechselnden Partnern drei Doppeltitel auf Challenger-Ebene. Zudem erreichte er beim Challenger-Turnier von Tampere 1994 und 1996 das Finale. Seine höchsten Notierungen in der ATP-Weltrangliste erreichte er 1993 mit Platz 277 im Einzel sowie 1995 mit Position 123 im Doppel.

Bei Grand-Slam-Turnieren konnte er sich im Einzel nie für das Hauptfeld qualifizieren. In der Doppelkonkurrenz erreichte er 1995 an der Seite von Lars-Anders Wahlgren der Australian Open sowie mit Mårten Renström die US Open jeweils das Achtelfinale.

Nach seiner Spielerkarriere war er Trainer der dänischen Tennisspielerin Eva Dyrberg.

Turniersiege

Doppel

Weblinks

Einzelnachweise

Tennisspieler (Schweden)
Tennistrainer (Schweden)
Geboren 1971
Schwede
Mann

Ola Kristiansson


Parliamentary elections were held in Guinea-Bissau on 28 March 2004 after repeated postponements caused by political and financial chaos in the country, including a coup d'état that overthrew President Kumba Ialá in September 2003. The former ruling party, the African Party for the Independence of Guinea and Cape Verde (PAIGC), won the largest number of seats, but did not obtain a majority. Former President Yala's party, the Party for Social Renewal (PRS), came second with 35 seats.

The PAIGC reached an agreement with the PRS for its parliamentary support (a previous attempt at reaching a deal with the United Social Democratic Party, which won 17 seats, failed), and in May 2004 the new parliament was sworn in, with PAIGC leader Carlos Gomes Júnior becoming Prime Minister.

Conduct
Although voting reportedly took place on time in the interior of Guinea-Bissau, it was delayed in much of the capital Bissau, as electoral materials were delivered late to many polling stations. The National Electoral Commission ordered the polling stations that opened late to remain open past the scheduled end of voting to ensure that everyone would have a chance to vote. About a third of polling stations in Bissau reportedly never opened on the day of the election, and these stations were ordered to open on the following day, March 29.

Over 100 international observers were present for the election. The United Nations, the Economic Community of West African States (ECOWAS), the Community of Portuguese Language Countries, and La Francophonie sent observers, as did Portugal, Russia and the United States.

Results

References

Parliamentary elections in Guinea-Bissau
Guinea-Bissau
Parliamentary
Guinea-Bissau

2004 Guinea-Bissau parliamentary election


Mihail (Moisei Kalevici) Bronștein (în ; ;  (Moșe Bronștein); pseudonime: Brown Stone, Brownstone, ) este un esperantist evreu din Rusia.

La vârsta de 18 ani s-a mutat în Rusia pentru a studia și a rămas acolo până astăzi. În 1972 a studiat electrotehnica și jurnalismul. A lucrat ca inginer la Tihvin și Vorkuta. Acum locuiește in Tihvin și lucrează ca director al unei firme de construcții.

Mikaelo Bronŝtejn a devenit esperantist în 1962. A scris câteva sute de poezii și cântece înregistrate pe CD-uri. În plus, el a scris și a tradus 23 de cărți. El a fost anterior președinte al Mișcării Tineretului Esperanto Sovietic și a condus programele artistice la Congresele Mondiale de Esperanto. În 2003 a devenit laureat al premiului literar "Antoni Grabowski". De asemenea, scrie poezii în limba rusă.

A participat la volumul festiv: În lume a venit o nouă limbă, al lui Ulrich Lins.

Lucrări originale

 Legendele despre SEJM ( prima ediție - 1992, ediția a doua - 1997, ediția a 3-a - 2006 )
 Unul nu trage în Jamburg ( 1993 )
 Mammothine Mice ( 1995 )
 Aici, din nou ... ( 1997 )
 Două limbi ( 2001 ) - versiunea originală
 Zece zile de căpitan Postnikov - un roman istoric despre evenimentele din Rusia în esperanto pentru o sută de ani în urmă ( 2004 ).  , ISBN 5860380275 .
 Odată, când ... ( 2005 ) - versiunea originală.
 Zece zile de căpitan Postnikov ( Десять дней капитана Постникова ) - în limba rusă ( 2007 ).
 Kajto ( 2008 ) - versiunea originală.
 Lecții pentru un băiat ( 2009 ) - noutate originală
 Orasul Globlinsk (2010), Impeto, Moscova, 304 p.
 Stelele mele s-au alăturat revitalizării (2016), Impeto, Moscova, 564 p.
 " Amintiri personale. " În: Javier Alcalde și José Salguero (roșu. ), Înainte de un secol Esperanto și Primul Război Mondial, Paris, SAT-EFK, 2018. ISBN 978-2-918053-18-7 .

În ziare

 Nu vor trece (No pasarán), Beletra Almanako, nº 19, februarie 2014, New York City, în întreaga lume. ISBN 9781595692771, ISSN 1937-3325. pp. 6-17.

CD-uri și casete

 Iubiți, iubiți, iubiți ... (casete) ( 1997 )
 Un pic bun de Bruna Ŝtono (Piatră Brună) ( 2001 )
 Esperanto meu ( 2003 )
 Numele meu nu contează ( 2004 ) - in colectia de Melodii de Aur
 Primăvara Bluejeans ( 2006 )

Traduceri în esperanto

 Arkadij și Boris Strugackij - Picnic la marginea drumului / Imagini de Leonid ANDREEV. Responsabil de editare de Alexandr Șevcenco . Adăugată de Aleksandr GOFEN, Dmitrij PEREVALOV, Elena Șevcenco. - Moscova: Impeto, 1996. - 190 de pagini. Original: Piknik na oboþine
 Arkadij și Boris Strugackij Curcubeul departe / picturile lui Vjukeslav TE. Responsabil de editare de Alexander ShEVENESS . - Moscova: Impeto, 1997. - 130 de pagini. Original: Dalekaja timid
 Arkadij și Boris Strugackij A doua invazie a marțienilor / editată de Elena ShEVENKEN. Imagini ale lui Vjaxeslav TE. Responsabil de editare de Alexander ShEVENESS . - Moscova: Impeto, 1998. - 111 pagini. Original: Vtoroje naŝestvie marsian
 Aleksandr Pușkin, Lucrări selectate - Moscova: Impetus - 1998, 2000 . Compilator și jucător de plumb Miguel Bronteys.
 Arkadij și Boris Strugackij Insula locuită / editată Elena ȘEVENKEN, Nicolae GUDSKOV. Imagini ale lui Vjaxeslav TE. Responsabil de editare de Alexander ShEVENESS . - Moscova: Impeto, 2004. - 304 de pagini. Original: Obitaemij island
 Arkadij și Boris Strugackij Încep luni sâmbăta. Imagini ale lui Vjaxeslav TE. Responsabil de editare de Alexander ShEVENESS . - Moscova: Impetus, 2005. Originalul: Ponedelnik naĉinaetsja v subbotu
 Arkadij și Boris Strugackij Heliko pe pantă. Imagini ale lui Vjaxeslav TE. Responsabil de editare de Alexander ShEVENESS . - Moscova: Impeto, 2007. Original: Ulitka are schiuri

Legături externe

Recenzii
 Despre cartea lui Harvard SEJM Legends
 Despre cărțile mamei lui Mammoth

Biografie
 http://christophe.lavarenne.free.fr/vorkuta.html

Fotografii
 Fotografii la Esperanto3000

Nașteri în 1949
Poeți de limbă rusă
Poeți ruși
Scriitori esperantiști
Ruși în viață
Pages with unreviewed translations
Nașteri pe 7 iulie

Mihail Bronștein


Die Meyer-Schuster-Umlagerung ist eine chemische Reaktion, bei der sich säurekatalysiert sekundäre und tertiäre Propargylalkohole (R1= H oder Organylgruppe, R2= H oder Organylgruppe, R3= H oder Organylgruppe) zu α,β-ungesättigten Ketonen umlagern. Bei endständiger Alkingruppe bilden sich α,β-ungesättigte Aldehyde. Die Namensreaktion wurde von Kurt H. Meyer und Kurt Schuster 1922 entdeckt und publiziert.

Es wurden mehrere Übersichtsartikel zur Meyer-Schuster-Umlagerung veröffentlicht.

Die basenkatalysierte Variante der Umlagerung ist als Faworski-Reaktion bekannt.

Mechanismus

Der Reaktionsmechanismus beginnt mit der Protonierung des Alkohols, wobei Wasser in einer E1 Reaktion eliminiert wird und das Allen aus dem Alkin gebildet wird. Durch Angriff des Wassermoleküls auf das Carbokation und anschließender Deprotonierung gefolgt von einer Tautomerie bildet sich eine α,β-ungesättigte Carbonyl-Verbindung.

Der Reaktionsmechanismus wurde von Edens et al. untersucht.  Sie fanden drei charakteristische Schritte: (1) die schnelle Protonierung des Sauerstoffs, (2) die langsame, geschwindigkeitsbestimmende Schritt der sigmatropen 1,3-Umlagerung der protonierten Hydroxygruppe und die Keto-Enol-Tautomerie, gefolgt von der schnellen Deprotonierung.

In einer Untersuchung des geschwindigkeitsbestimmenden Schritts der Meyer-Schuster-Umlagerung zeigten Andres et al., dass die treibende Kraft der Reaktion die irreversible Bildung der ungesättigten Carbonyl-Verbindung über das Carbonium-Ion ist. Sie zeigten auch, dass die Reaktion durch das verwendete Lösungsmittel unterstützt wird. Dies wurde eingehender durch Tapi et al. untersucht, die zeigten, dass die Bildung von Lösungsmittelkäfigen den Übergangszustand stabilisiert.

Rupe-Umlagerung
Die Reaktion von tertiären Alkoholen (R4,R5= Organylgruppe), die in α-Stellung eine Alkingruppe enthalten, führt nicht zu den erwarteten Alkoholen, sondern zu α,β-ungesättigten Ketonen über eine Enin-Zwischenstufe. Diese Reaktion erfolgt für tertiäre Alkohole in Konkurrenz zur Meyer-Schuster-Umlagerung und wird als Rupe-Umlagerung bezeichnet (nach Hans Rupe).
Im ersten Schritt findet eine Protonierung des Alkohols statt, wobei Wasser abgespalten wird. Dabei entsteht ein Propargylation, welches deprotoniert wird und zu einem Enin reagiert. Nach Protonierung dieser Zwischenstufe und der Reaktion mit Wasser entsteht unter Tautomerization das α,β-ungesättigte Keton.

Katalysatoren
Die Bedingungen der traditionellen Meyer-Schuster-Umlagerung unter Verwendung von starken Säuren als Katalysator führt im Falle von tertiären Alkoholen zu Nebenreaktionen wie der Rupe-Umlagerung. Durch die Verwendung von Übergangsmetall- und Lewis-Säuren als Katalysatoren lässt sich die Reaktion unter milderen Bedingungen durchführen, zum Beispiel durch Ruthenium- und Silber-haltige Katalysatoren. Carieno et al. berichteten über die Verwendung von Mikrowellenbestrahlung mit InCl3 als Katalysator, die zu exzellenten Ausbeuten und kurzen Reaktionszeiten und bemerkenswerter Stereoselektivität führte. Ein Beispiel aus der Veröffentlichung ist wie folgt:

Anwendungen
Die Meyer-Schuster-Umlagerung findet eine Reihe von Anwendungen, von der Umwandlung von ω-Alkin-ω-Carbinol Lactamen in Enamide mit PTSA als Katalysator über die Synthese von α,β-ungesättigten Thioester aus γ-Schwefel substituierten Propargylalcoholen bis zur Umlagerung von 3-Alkin-3-Hydroxy-1H-Isoindolen unter mild-sauren Bedingungen zu α,β-ungesättigten Carbonylverbindungen. Eine der interessantesten Anwendungen ist die Synthese eines Teilstruktur von Paclitaxel in einer diastereoselektiven Synthese, die nur zum E-Alken führt.

Der oben gezeigte Syntheseschritt erfolgt in 70%iger Ausbeute, und sogar in 91%iger Ausbeute, wenn das Beiprodukt in einem anderen Schritt in das Meyer-Schuster-Produkt umgewandelt wird.

Einzelnachweise

Namensreaktion
Umlagerung

Meyer-Schuster-Umlagerung


¡Shazam! este un film american din 2019 cu supereroi bazat pe personajele DC Comics cu același nume. Este a șaptea tranșă din universul extins al DC Comics (DCEU).

Filmul este regizat de David F. Sandberg dintr-un scenariu a lui Henry Gayden și o poveste a lui Gayden și Darren Lemke, și îl prezintă pe Asher Angel ca Billy Batson, un adolescent care poate fi transformat prin cuvântul magic "Shazam" într-un super-erou adult, jucat de Zachary Levi. În Shazam! mai joacă Mark Strong, Jack Dylan Grazer, Grace Fulton, Ian Chen, Jovan Armand, Faithe Herman și Djimon Hounsou. Este prima versiune de film a personajului.

Prezentare

Distribuție
Asher Angel și Zachary Levi este William "Billy" Batson / Shazam, respectiv
Mark Strong este Dr. Thaddeus Sivana
Jack Dylan Grazer este Frederick "Freddy" Freeman
Djimon Hounsou este Shazam
Faithe Herman este Darla Dudley
Grace Fulton este Mary Bromfield
Ian Chen este Eugene Choi
Jovan Armand este Pedro Peña
Marta Milans este Rosa Vasquez
Cooper Andrews este Victor Vasquez

Referințe
Filme din 2019
Filme în limba engleză
Filme de acțiune din anii 2010

Shazam! (film)


"Noite de luar no Dnieper" é um pintura de óleo sobre tela criada em 1880 pelo pintor russo Arkhip Kuindzhi.

História
Kuindzhi começou a trabalhar na pintura no verão e outono de 1880. Depois de iniciar o processo de pintura, ele abria o seu atelier ao público durante duas horas todos os domingos para quem desejasse vê-lo a trabalhar. Mesmo antes da exposição pública da pintura, ela foi comprada na oficina pelo Grão-Duque Konstantin Konstantinovich. Vários correspondentes e amigos de Kuindzhi visitaram o estúdio enquanto ele trabalhava na pintura para ver o trabalho a decorrer. Estes incluíam Ivan Turgenev, Yakov Polonsky, Ivan Kramskoi e Dmitri Mendeleev.

Quando a pintura foi colocada em exposição, esta realizou-se no salão da Sociedade para o Incentivo dos Artistas em São Petersburgo. Kuindzhi estava atento à iluminação das suas pinturas e tomou precauções extras com esta em específico. A pintura foi colocada numa parede, as cortinas da janela foram abaixadas para bloquear a luz externa e uma luz artificial foi centralizada na pintura para acentuar as suas características.

Excepcionalmente, a pintura foi a única do seu género na exposição, uma situação ainda mais estranha devido à sua natureza aparentemente humilde. Era bastante pequena e apenas retratava uma paisagem. Independentemente disso, uma multidão formou-se do lado de fora com uma longa fila para ver a pintura, e os visitantes tiveram que entrar em grupos para evitar uma multidão. De acordo com alguns relatos, os visitantes acreditavam que a pintura era iluminada por trás usando uma lâmpada porque o luar era incrivelmente realista e procuravam encontrar a fonte de luz durante a exposição.

Coleções do Museu Russo
Óleo sobre tela

Noite de luar no Dnieper


(littéralement « lézard de Monquirá ») est un genre éteint de grands pliosaures ayant vécu durant le Crétacé inférieur (Aptien), dans ce qui est actuellement la Colombie. Une seule espèce est connue, , décrite en 2021 à partir d'un squelette fossile presque complet, découvert en 1977 dans la ville de Villa de Leyva, situé dans le Boyacá. Les descriptions publiées sur le spécimen holotype estiment qu'il devrait atteindre au total une taille approchant les  de long, ce qui fait de Monquirasaurus un grand représentant des pliosauridés.

Le taxon a longtemps été identifié de manière informelle comme une espèce du genre apparenté Kronosaurus, étant même nommé Kronosaurus boyacensis dans une étude publiée en 1992. Cette identification était due au fait que le spécimen holotype fut interdit d'accès par la localité, et que les descriptions furent publiées à l'aide de photos. Ce n'est qu'en 2021 qu'une description plus complète du squelette est effectuée, confirmant qu'il appartient à un genre distinct.

Le site où Monquirasaurus fut découvert est une formation géologique qui était autrefois un environnement contenant une vaste diversité de reptiles marins, incluant notamment d'autres grands pliosaures apparentés, tels que Stenorhynchosaurus et .

Découverte et dénomination

L'holotype, qui est le seul spécimen connu de Monquirasaurus, est un squelette presque complet mesurant  de long, substantiellement complet et articulé, provenant d'un jeune pliosaure adulte découvert en 1977 par Samuel Vargas et Enrique et German Zubieta sur les terres de Tito Hurtado, dans la ville de Villa de Leyva. Les fouilles ont été menées par des géologues, des archéologues et des paléontologues de l'Institut colombien de géologie et de minéralogie, de l'Institut colombien d'anthropologie et d'histoire et de l'université nationale de Colombie. Localement, le spécimen est rapidement devenu connu sous le nom de « El Fósil », avant d'être officiellement décrit sous le nom de Kronosaurus boyacensis par Olivier Hampe en 1992, après avoir été officieusement attribué à Kronosaurus durant les années précédentes. Ces descriptions ont cependant été réalisée à l'aide de photographies et de techniques d'imagerie à distance, car la Junta de Acción Comunal et la communauté locale n'ont pas autorisé l'accès au spécimen holotype, ce qui a entraîné une description manquante et une indignité de confiance concernant son identification taxonomique. Ce n'est qu'en 2021 que le spécimen est réexaminé de première main par  et  et est décrit comme appartenant à un genre distinct, connu sous le nom de Monquirasaurus boyacensis. Le spécimen holotype réside toujours dans la localité type, le Museo El Fósil local ayant été construit autour de ce dernier.

Le nom générique Monquirasaurus vient de Monquirá, situé dans le Vereda en Colombie, et du grec ancien , « lézard », le tout voulant littéralement dire « lézard de Monquirá », en référence au lieu d'où le spécimen holotype fut découvert. L'épithète spécifique boyacensis fait référence au Boyacá, département entourant le site de la découverte.

Description

Description simplifiée

Monquirasaurus est un grand représentant des pliosauridés, le squelette holotype, bien qu'incomplet, mesure  de long, la longueur totale étant estimé au total à environ  par Noè et Gómez-Pérez en 2021, puis  par Gregory S. Paul en 2022.

Crâne

Le crâne de Monquirasaurus est grand et émoussé, mesurant  de long de la pointe du museau à l'extrémité postérieure du squamosal droit et  de large sur le bord latéral des quadratojugals. Vu de côté, le crâne est allongé et bas, mais il est encore sévèrement écrasé. Les mâchoires de l'holotype sont bien fermées et la majeure partie de la dentition est conservée in situ. Le crâne n'a pas subit uniquement l'écrasement, mais la majeure partie de la surface dorsale est également fortement altérée et de nombreux os manquent, ce qui rend presque impossible l'observation de la plupart des sutures du crâne. Le crâne a des marges ondulées, avec 3 expansions latérales visibles en vue dorsale. Le premier est présent le long des marges latérales du prémaxillaire, suivi d'une expansion autour des grands caniniformes antérieurs et d'un juste sous les orbites. Une quatrième expansion était probablement également présente dans la zone postérieure du crâne, autour des marges latérales de la fenêtre temporale. Les deux expansions antérieures sont immédiatement suivies d'une constriction médiale du crâne. Les narines sont situées à  de la pointe du museau, en avant des orbites et au même niveau que la onzième dent du maxillaire. La mandibule est conservée en meilleur état que le crâne, résistant largement à l'écrasement qui a affecté ce dernier. Il existe cependant encore une certaine compression dorso-ventrale autour des rameaux mandibulaires.

La mandibule est robuste et ressemble à la morphologie classique des pliosauridés avec de grandes dents caniniformes logées à la marge antérieure de l'os. La partie antérieure est légèrement retroussée et élargie comme chez Simolestes et . Les dents de Monquirasaurus sont rondes en coupe transversale, les plus grandes étant les dents caniniformes. La dentition antérieure est nettement anisiodonte et imbriquée, tandis que les zones plus postérieures du crâne ont des rangées de dents qui se chevauchent. Les dents caniniformes antérieurs du maxillaire, par exemple, obscurcissent les dents du dentaire de cette région, tandis que plus en arrière, les dents du dentaire forment une sous-occlusion prononcée obscurcissant les dents des os maxillaires postérieures. Tout cela rend difficile la détermination du nombre exact de dents d'origine de l'animal. L'expansion antérieure du prémaxillaire contient  de chaque côté, la deuxième dent du prémaxillaire étant la plus grande, s'étendant à mi-chemin de la mandibule. Bien que la troisième et la quatrième dent soient toutes deux grandes, elles sont toujours plus petites que la dent précédente. Une certaine incertitude entoure la présence d'une petite dent juste derrière la quatrième dent du prémaxillaire. Cette zone est presque entièrement masquée par la quatrième dent caniniforme du dentaire, mais il y a un soupçon de la possible présence d'un petit alvéole dans cette zone. Alors que l'absence de sutures visibles rend la séparation de la dentition des prémaxillaires et des maxillaires incertaine, Noè et Gómez-Pérez suggèrent que, si une petite dent avait été présente, il s'agirait très probablement d'une dent provenant du maxillaire.

Ils raisonnent que tous les pliosauridés de la  sont unis par la présence de  des prémaxillaires, tout en soulignant en outre que la première dent du maxillaire chez les pliosaures est souvent beaucoup plus petite et suivie d'une grand dent caniniforme (comme la prochaine dent conservée chez Monquirasaurus). Entre la dernière dent du prémaxillaire conservé et le premier caniniforme du maxillaire s'étend un espace édenté ou diastème, équivalent en diamètre à la zone occupée par une grosse dent. La première dent du maxillaire préservée (potentiellement la deuxième dans l'ensemble) est la plus grande de la mâchoire, bien que cassée de chaque côté, cette dent aurait atteint au-delà de la marge ventrale de la mandibule. À la suite de cette dent se trouvent des dents caniniformes continuellement plus petits suivis de nombreuses dents des maxillaires beaucoup plus petites qui deviennent progressivement plus petites vers l'arrière. Les dents mandibulaires antérieures sont grandes et imbriquées avec les dents des prémaxillaires. Le plus grand d'entre eux est le quatrième dent du dentaire, qui est encore plus petit que les caniniformes des maxillaires ultérieurs, mais plus grand que n'importe quelle des dents des prémaxillaires. Les dents des os dentaires après la cinquième dent sont masquées par les dents caniniformes des maxillaires, mais très probablement aussi assez petites. Les dents des os dentaires plus grandes sont conservées en arrière de ce chevauchement. Dans l'ensemble, Monquirasaurus peut avoir eu un minimum de  dans sa mâchoire supérieure tandis que la mandibule conserve  à droite et  à gauche.

Squelette postcrânien

Le corps de Monquirasaurus mesure  le long de la colonne vertébrale, sans compter le crâne et la queue manquante. Tel qu'il est conservé, le corps est élargie, mais il aurait été plus étroit. La colonne vertébrale est largement préservée en articulation, avec quelques lacunes vers l'extrémité postérieure du corps. Le cou de Monquirasaurus est court, avec  conservées à l'exclusion du complexe de l'atlas-axis, qui est masqué par le crâne (la présence d'une troisième vertèbre masquée par le crâne est possible, mais pas certaine). La série cervicale est suivie de ,  et . De ces vertèbres, la dernière vertèbre dorsale et les 2 premières sacrées ne sont conservées que sous forme d'empreintes. Les arcs neuraux préservés des  (étants les cinquième et sixième vertèbres dorsales) sont dorsalement sous-triangulaires, étroits vers l'avant et aplatis vers l'arrière, suggérant un agencement d'emboîtement « langueté et rainuré ». Cela rendrait le dos raide et rigide, comme chez les autres plésiosaures. La majeure partie de la queue est manquante, avec seulement  préservées s'articulant avec les sacrums. Le squelette appendiculaire n'est que partiellement préservé, tous les membres manquant l'extrémité distale des palettes natatoires et les ceintures masquées par le torse superposé.

Lorsqu'il est mesuré le long de la colonne vertébrale (sans compter les éléments manquants de la queue), le spécimen holotype de Monquirasaurus atteint une longueur précaudale de . Cela conduit à une longueur totale estimée à environ  pour un jeune adulte sexuellement mature. En 2022, Paul estime la taille de Monquirasaurus à  de long pour un poids de .

Classification
Bien que Noè et Gómez-Pérez n'aient pas effectué d'analyses phylogénétiques dans leur article, la comparaison morphologique entre Monquirasaurus et les représentants de la famille des Pliosauridae suggère que s'il était certainement un membre des ce derniers, il est peu probable qu'il soit un Brauchaucheninae, une sous-famille qui était auparavant considéré comme la seule lignée de pliosauridés datant du Crétacé. Les auteurs suggèrent plutôt, aux côtés de  et , qu'il pourrait faire partie d'un groupe non reconnue de pliosaures datant du Crétacé inférieur. Cependant, des analyses phylogénétiques plus approfondies sont nécessaires pour étayer cette hypothèse.

Paléoécologie
Monquirasaurus fut découvert dans le membre Arcillolitas abigarradas de la . Cette formation géologique préserve un environnement ayant une grande diversité de reptiles marins, notamment des élasmosauridés, des protostegidés, , des téléosauridés de grande taille et divers ichtyosaures, dont le superprédateur Kyhytysuka, qui a également été décrit en 2021. La formation est également connue pour sa diversité, chez les pliosaures en particulier, avec  distincts connus dans la région. Outre Monquirasaurus, la formation conserve les os des relativement petits  et Stenorhynchosaurus, ainsi que de l'imposant .

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de plésiosaures
 Plesiosauria
 Pliosauridae
 Thalassophonea
 Kronosaurus

Liens externes

Pliosaure
Genre de plésiosaures (nom scientifique)
Plésiosaure du Crétacé inférieur
Paléontologie en Colombie
Taxon fossile décrit en 2021
Taxon fossile non connu en Paleobiology Database

Monquirasaurus


Panait Istrati (; sometimes rendered as Panaït Istrati; August 10, 1884 – April 16, 1935) was a Romanian working class writer, who wrote in French and Romanian, nicknamed The Maxim Gorky of the Balkans. Istrati appears to be the first Romanian author explicitly depicting a homosexual character in his work.

Early life

Born in Brăila, Istrati was the son of the laundress Joița Istrate and of the Greek tobacco trader Georgios Valsamis from the village of Faraklata in Kefalonia.

He studied in primary school for six years in Baldovinești, after being held back twice. He then earned his living as an apprentice to a tavern-keeper, then as a pastry cook and peddler. In the meantime, he was a prolific reader.

His first attempts at writing date from around 1907 when he started sending pieces to the socialist periodicals in Romania, debuting with the article, Hotel Regina in România Muncitoare. Here, he later published his first short stories, Mântuitorul ("The Redeemer"), Calul lui Bălan ("Bălan's Horse"), Familia noastră ("Our Family"), 1 Mai ("May Day"). He also contributed pieces to other leftist newspapers such as Dimineața, Adevărul, and Viața Socială.

In 1910, he was involved in organizing a strike action in Brăila. He went to Bucharest, Istanbul, Cairo, Naples, Paris (1913–1914), and Switzerland (where he settled for a while, trying to cure his tuberculosis). Istrati's travels were marked by two successive unhappy marriages, a brief return to Romania in 1915 when he tried to earn his living as a hog farmer, and long periods of vagabondage.

While in the sanatorium, Istrati met Russian Jewish-Swiss Zionist writer Josué Jéhouda, who became his friend and French language tutor.

Living in misery, ill and depressed, he attempted suicide in 1921 on his way to Nice, but his life was rescued in time. Shortly before the attempt, he had written to Romain Rolland, the French writer he admired most and with whom he had long tried to get in touch. Rolland received the letter through the Police and immediately replied. In 1923 Istrati's story Kyra Kyralina (or Chira Chiralina) was published with a preface by Rolland. It became the first in his Adrien Zograffi literary cycle. Rolland was fascinated with Istrati's adventurous life, urging him to write more and publishing parts of his work in Clarté, the magazine that he and Henri Barbusse owned. The next major work by Istrati was the novel Codine.

Pamfil Șeicaru named Istrati "poor poet of deflowered arses". Istrati is the first Romanian author to write a novel – Chira Chiralina – in which a character is homosexual.

Istrati and communism
Istrati shared the leftist ideals of Rolland, and, as much as his mentor, placed his hopes in the Bolshevik vision. In 1927 he visited the Soviet Union on the anniversary of the October Revolution, accompanied by Christian Rakovsky during the first stage of the journey (Rakovsky was Soviet ambassador to Paris, and by then already falling out of favor with Joseph Stalin). He travelled through large sections of the European part, witnessing celebrations in Moscow and Kiev. He was joined in Moscow by his future close friend, Nikos Kazantzakis; while in the city, Panait Istrati met Victor Serge and expressed his wish to become a citizen of the Soviet Union. He and Kazantzakis wrote Stalin a congratulatory letter that remained unanswered.

In 1928–29, after a tumultuous stay in Greece (where he was engaged in fights with the police and invited to leave the country), he went again to the Soviet Union. Through extended visits in more remote places such as the Moldavian ASSR (where he got in touch with his friend Ecaterina Arbore), Nizhny Novgorod, Baku, and Batumi, Istrati learned the full truth of Stalin's communist dictatorship, out of which experience he wrote his famous book, The Confession of a Loser, the first in the succession of disenchantments expressed by intellectuals such as Arthur Koestler and André Gide. Istrati dealt with the mounting persecution of Old Bolsheviks and the gradual victimization of whole population groups. His views were also harshly made clear in two letters he sent to the GPU leadership in December 1928.

Thereafter, he suffered a crisis of conscience mainly due to being branded a "Trotskyist" or even a "Fascist" by his former communist friends, the most violent of which proved to be Henri Barbusse. Rolland had praised Istrati's letters to the GPU, but he nonetheless chose to stay clear of the controversy. Istrati came back to Romania ill and demoralised, was treated for tuberculosis in Nice, then returned to Bucharest.

Last years

The political opinions Istrati expressed after his split with Bolshevism are rather ambiguous. He was still closely watched by the Romanian secret police (Siguranța Statului), and he had written an article (dated April 8, 1933) in the French magazine Les Nouvelles littéraires, aptly titled L'homme qui n'adhère à rien ("The man who will adhere to nothing").

At the same time, Istrati started publishing in Cruciada Românismului ("The Crusade of Romanianism"), the voice of a left-leaning splinter group of the ultra-nationalist Iron Guard. As such, Istrati became associated with the group's leader Mihai Stelescu, who had been elected as a member of Parliament for the Iron Guard in 1933 and whose dissidence was the reason for his brutal assassination by the Decemviri later in the same year; Istrati was himself assaulted several times by the Guard's squads.

Isolated and unprotected, Panait Istrati died at Filaret Sanatorium in Bucharest. He was buried in Bellu Cemetery.

List of works

Adrian Zografi series
 Les Récits d'Adrien Zograffi / The Stories of Adrian Zografi
 Kyra Kyralina, Rieder, Paris, 1924, preface: Romain Rolland; Romanian translation by IG Hertz, Bucharest, 1934
 Oncle Anghel, Rieder, Paris, 1924; Romanian translation by the author: Renaşterea, Bucharest, 1925
 Les Haidoucs : I. Présentation de Haidoucs, Rieder, Paris, 1925
 Les Haidoucs : II. Domnitza de Snagov, Rieder, Paris, 1926
 Enfance d'Adrien Zograffi / Childhood of Adrian Zografi
 Codine, Rieder, Paris, 1926; Romanian translation by IG Hertz, Bucharest, 1935
 Adolescence d'Adrien Zograffi / Adolescence of Adrian Zografi
 Mikhail, Rieder, Paris, 1927
 Vie d'Adrien Zograffi / The Life of Adrian Zografi
 At Maison Thuringer, Rieder, Paris, 1933; Romanian version by the author: Cartea Românească, Bucharest, 1933
 Le Bureau du Placement, Rieder, Paris, 1933; Romanian version by the author: Cartea Românească, Bucharest, 1933
 Méditerranée. Lever du soleil, Rieder, Paris, 1934
 Méditerranée. Coucher du soleil, Rieder, Paris, 1935; Romanian translation by the author: Cartea Românească, Bucharest, 1936

Outside the "Adrian Zografi" cycle
 Past and future. Autobiographical pages, Renaissance, Bucharest, 1925
 La Famille Perlmutter, Gallimard, Paris, 1927 (in collaboration with Josué Jéhouda)
 Isaac, the joust of the iron, Joseph Hessler librairie, Strasbourg, 1927
 Le Refrain de la fosse (Nerantsoula), Grasset, Paris, 1927
 Mes départs (pages autobiographiques), Gallimard, Paris, 1928; Romanian translation by the author (posthumous): Cartea Românească, Bucharest, 1940
 Les Chardons du Baragan, Bernard Grasset, Paris, 1928; Romanian translation by the author, only the first chapter (posthumous): Moderna, Bucharest, 1943
 Confession pour vaincus. Après seize mois dans l'URSS, Rieder, Paris, 1929
 Le Pécheur d'éponges (pages autobiographiques), Rieder, Paris, 1930; Romanian translation by the author (posthumous): Dacia, Bucharest
 Pour avoir aimé la terre, Denoël et Steele, Paris, 1930
 Tsatsa Minnka, Rieder, Paris, 1931; Romanian version by Eminescu, Bucharest, 1931
 En Égypte, Éditions des Cahiers libres, Paris, 1931

Editions
Selected Works / Œuvres choisies, Romanian-French bilingual edition, elected texts, preface and notes by Al. Oprea, translation by Eugen Barbu, vols. 1–9, Bucharest, Publishing House for Literature / Minerva Publishing House, 1966–1984
Works, bilingual French-Romanian, Edited, foreword and notes by Zamfir Balan Publisher Istros Museum Brăila (Kyra Kyralina / rent Chiralina 1993, second edition, 2009; Oncle Anghel / Moș
Anghel, 1995 Codina / Codin, 1996; Tsatsa Minnka / Țața Minca, 1997; La Maison Thuringer / Casa Thuringer, 1998).
Works. Stories. Roman, Edited, chronology, notes and comments by Teodor Vârgolici introduction of Eugen Simion, vols. 1–2 Bucharest: Univers encyclopedic collection "fundamental works" 2003

This list and many of Istrati's works are on Wikisource.

English Translations of Works

Adrien Zograffi's Accounts
Kyra Kyralina (or Chira Chiralina; also translated under the title Kyra My Sister)
Uncle Anghel
The Haiduks (or The Bandits):
Presentation of the Haiduks (or Presentation of the Bandits)
Domnitza de Snagov

Adrien Zograffi's Childhood
Codine (or Codin, Kodin)
Michael (or Mikhaïl)
Mes Départs
The Sponge-Fisher

Adrien Zograffi's Life
The Thüringer House
Le Bureau de Placement
Mediterranean (Sunrise)
Mediterranean (Sunset)

Other works
Kyr Nicolas
The Perlmutter Family
Nerantula (or Neranțula, Nerantsoula, Nerrantsoula)
The Thistles of the Bărăgan (or Ciulinii Bărăganului)
To the Other Flame and The Confession of a Loser (published also as Russia unveiled: 1927–1930)
Tsatsa-Minnka

Filmography
While in the Soviet Union, Istrati wrote a screenplay based on his own work entitled, The Bandits, a project that was never completed.

Kira Kiralina was filmed in 1927 as a silent film in Soviet Ukraine, produced by VUFKU. The novel was filmed for a second time in 1993, as a Romanian-Hungarian production directed by Gyula Maár. A third production, the Dan Pița-directed Kira Kiralina, appeared in 2014. There is also a 1958 Franco–Romanian film, Ciulinii Bărăganului, and Codine (Codin), a Franco–Romanian co-production of 1962.

Critical works on Istrati
Roger Dadoun, Panait Istrati, L'Arc, Aix-en-Provence, 1983.
Elisabeth Geblesco, Panaït Istrati et la métaphore paternelle, Anthropos, Paris, 1989,
Mircea Iorgulescu, Panaït Istrati, Oxus Éditions, collection Les Roumains de Paris, Paris, 2004,
Monique Jutrin-Klener, Panaït Istrati: un chardon déraciné: écrivain français, conteur roumain, Éditeur F. Maspero, Paris, 1970
Monique Jutrin-Klener, Hélène Lenz, Daniel Lérault, Martha Popovici, Élisabeth Geblesco, Catherine Rossi, Jeanne-Marie Santraud, Les haïdoucs dans l'œuvre de Panaït Istrati : l'insoumission des vaincus, L'Harmattan, collection Critiques Littéraires, Paris, 2002,
Édouard Raydon, Panaït Istrati, vagabond de génie, Les Éditions Municipales, Paris, 1968
David Seidmann, L'existence juive dans l'œuvre de Panaït Istrati, Éditions Nizet, Paris, 1984,
Jean-François Bacot, "Panaït Istrati ou la conscience écorchée d'un vaincu" in Moebius: Écritures/Littérature, Numéro 35, hiver 1988, p. 95-114, éditions Triptyque (Montréal). http://id.erudit.org/iderudit/15212ac

References

External links

 Short biography
 Istrati on Christian Rakovsky

1884 births
1935 deaths
Anti-Stalinist left
People from Brăila
Romanian people of Greek descent
Romanian communists
Romanian essayists
Romanian journalists
Romanian memoirists
Romanian male novelists
Romanian male short story writers
Romanian short story writers
Romanian socialists
Members of the Crusade of Romanianism
Romanian travel writers
Romanian writers in French
20th-century Romanian novelists
Male essayists
Proletarian literature
20th-century short story writers
20th-century essayists
20th-century journalists
20th-century memoirists
Tuberculosis deaths in Romania
20th-century deaths from tuberculosis
Burials at Bellu Cemetery

Panait Istrati


The Old Head, Prison Break dizisinin sekizinci bölümüdür. İlk olarak 24 Ekim, 2005 tarihinde Amerikan Fox kanalında yayınlanmıştır. Türkiye'de ise 4 Mayıs, 2006 tarihinde CNBC-e kanalında yayınlanmıştır. Bölümün yönetmeni Jace Alexander 'dır, yazarı Monica Macer 'dir.

Bölüm Özeti
Michael depoya ulaşmalıdır, bu kaçış planı için gereklidir, çünkü içinden geçecekleri tünel bu odanın altından geçmektedir, fakat burada gardiyanların odası vardır ve onları dışarıda tutmaları gereklidir. Takım bunun için orada yangın çıkartacak ve böylelikle Abruzzi onları hapishane işkolları olarak oraya sokabilecekti. Westmoreland'ı ikna etmeleri gerekiyordu, çünkü güvenilirdi ve odaya mahkûmlardan sadece O girebiliyordu, onlara yardım etmek için odayı yakması gerekiyordu.

Michael, Wesmoreland'ın kedisini bulur ve onun karşılığında yardım ister. Aynı zamanda Bellick Bob'un katili ile ilgili bir araştırma yapmaktadır, O'na Bob'un  Westmoreland'ın hücresinin önünde öldüğü söylenir, soru sormak için onun yanına gider. Westmoreland ispiyonculukla suçlanmaktan korktuğundan ona hiçbir şey söylemez. Bellick onun hücresinden ayrılırken eğer bana bir şey söylemezsen dostluğunun burada biteceğini söyler. Westmoreland yine bir şey söylemez, Bellick giderken kedisi Marilyn'e bakar ve " güzel kedi" der. Bir süre sonra Westmoreland hücresine döndüğünde kedisini yatağın üzerinde ölü olarak bulur ve Bellick'in ikinci kattan onun hücresine doğru baktığını görür.

Ertesi gün, Westmoreland kaçış odasına kahve götürür, Bellick'in dolabından bir sigara alır ve onu yakar. Bir süre sonra Michael ve Lincoln hapishane iş kollarında çalışırken kaçış odasının yandığını fark ederler. Michael, Westmoreland gülümser ve teşekkür eder, fakat Westmoreland ona "bunu senin için yapmadım" der. Grup odanın zeminine içinden geçebilecekleri büyüklükte bir delik açmaya başlar. Veronica ve Nick, Veronica'nın dairesindeki patlamadan kurtulurlar ve saklanmak için oradan uzaklaşırlar çünkü Kellerman ve Hale onların öldüğüne inanmalıydı. Kellerman ve Hale LJ 'nin annesini ve üvey babasını öldürür ve cinayeti LJ'nin işlediğine dair eve delil yerleştirirler. Bölümün sonunda, Kellerman ve Hale'nin konuştuğu gizemli kadın gelecek bölümde Başkan Yardımcısı Caroline Reynolds, Lincoln'nün öldürüdüğü adamın kız kardeşi olduğu ortaya çıkacak.

Dış bağlantılar
 Sezon 1 Bölüm 08 - Fox

Büyük Kaçış bölümleri

The Old Head (Büyük Kaçış bölümü)


Premiul Onorific Oscar este unul dintre premiile Oscar acordate de Academia de Film și Științe. A fost acordat prima dată în 1948. Din 2009 acest premiu este înmânat în cadrul galei Governors Awards care precede gala Oscarurilor.

Câștigători
Date preluate de pe site-ul oficial al Premiilor Oscar.

Note

Legături externe
  Premiul Onorific Oscar la oscars.org

Fondări în 1929
Liste Premiile Oscar
Academy Awards Oscar
Premiile Oscar

Premiul Oscar onorific


Ángel Ezequiel Garré (Buenos Aires, Argentina, 10 de noviembre de 1981) es un exfutbolista argentino. Jugaba de defensor y su último equipo fue Club Atlético Tigre, de la Segunda División de Argentina.

Vida personal
 Es el hijo mayor del técnico Oscar Garré y hermano del futbolista Emiliano Garré.

Clubes

Palmarés

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en BDFA.com
 Ficha en Soccerway.com

Futbolistas de la Ciudad de Buenos Aires
Futbolistas del Portimonense Sporting Clube
Futbolistas del Gimnasia y Esgrima de Jujuy en los años 2000
Futbolistas del Atlético Club San Martín
Futbolistas de la Asociación Atlética Argentinos Juniors
Futbolistas del Club Atlético Chacarita Juniors
Futbolistas del Club Almirante Brown
Futbolistas de la Comisión de Actividades Infantiles
Hermanos futbolistas

Ezequiel Garré


Mariana Secca, plus connue sous le pseudonyme MARO, est une chanteuse et multi-instrumentiste portugaise, née le  à Lisbonne. Après des études au Berklee College of Music, elle lance sa carrière solo tout en collaborant avec de nombreux artistes. Elle a notamment joué avec Jacob Collier. Elle représente le Portugal au Concours Eurovision de la chanson 2022.

Biographie
Mariana Brito da Cruz Forjaz Secca naît le  à Lisbonne dans une famille de musiciens. Elle commence le piano à quatre ans, la guitare à 12 ans et obtient son diplôme du conservatoire de Lisbonne à 17 ans. Après avoir fait une filière scientifique au lycée et avoir envisagé de devenir vétérinaire, elle décide à 19 ans de se lancer dans la musique et part étudier au Berklee College of Music à Boston aux États-Unis. Elle lance une série de collaborations musicales avec les étudiants, . L'année suivante, elle s'installe à Los Angeles et sort cinq albums d'affilée sous le nom de scène MARO. Elle a également vécu au Brésil et en France.

En 2019, elle accompagne Jacob Collier sur sa tournée . Elle rentre ensuite au Portugal.

Durant la pandémie de Covid-19, elle organise des duos musicaux à distance avec de nombreux artistes portugais et internationaux, comme Rui Veloso, António Zambujo et Eric Clapton. Appelée , cette série est postée sur sa chaîne Youtube.

Maro remporte le  2022 avec le titre  et représente le Portugal au Concours Eurovision de la chanson 2022. Son sixième album, Hortelã, sort en 2023.

Style
Le style de MARO est fait de multiples influences musicales. Il empreinte au fado, au RnB, à la soul, à la pop électronique. En plus du chant, MARO joue du piano, de la guitare et de la basse. Sa voix se caractérise par son timbre grave et profond.

Discographie

Albums

 MARO, vol. 1 (2018)
 MARO, vol. 2 (2018)
 MARO, vol. 3 (2018)
 MARO& Manel (avec Manuel Rocha) (2018)
 It's OK (2018)
 Can you see me? (2022)
 Hortelã (2023)

EPs

 Pirilampo (2021)
 MARO ilumina Sonastério (Ao Vivo no Sonastério) (2022)

Singles

 "Midnight Purple" (feat. Nasaya) (2019)
 "Why" (feat. Ariza) (2019)
 "What Difference Will It Make" (2019)
 "Mi condena" (feat. Vic Mirallas) (2020)
 "Tempo" (feat. Nasaya) (2021)
 "I See It Coming" (feat. Nasaya) (2021)
 "Saudade, saudade" (2022)
 "Am I not Enough for Now?" (2022)
 "We've Been Loving in Silence" (2022)

Notes et références

Liens externes

Chanteuse portugaise du XXe siècle
Chanteuse portugaise du XXIe siècle
Musicienne portugaise du XXe siècle
Musicienne portugaise du XXIe siècle
Participant au Concours Eurovision de la chanson 2023
Participant au Concours Eurovision de la chanson pour le Portugal
Mononyme
Nom de scène
Naissance en octobre 1994
Naissance à Lisbonne

Maro (chanteuse)


The Eurocopter (now Airbus Helicopters) AS565 Panther is the military version of the Eurocopter AS365 Dauphin medium-weight multi-purpose twin-engine helicopter. The Panther is used for a wide range of military roles, including combat assault, fire support, anti-submarine warfare, anti-surface warfare, search and rescue, and medical evacuation.

Development
During the 1980s, French aerospace firm Aerospatiale decided to develop a purpose-built military version of their popular Eurocopter AS365 Dauphin. The civil SA365 N variant of the Dauphin was used as the starting point for the project; the new rotorcraft was designed to perform utility, anti-tank, troop-transport, and maritime operations. On 28 February 1984, the military variant prototype, designated as the AS365M and later named Panther, conducted its first flight. A total of three prototypes were built.

In May 1986, Aerospatiale formally launched production of the AS365M, at which point the firm anticipated more than 400 Panthers to be sold in the long term. The first production model, which was initially designated as the AS365 K, was shortly re-designated and became widely known as the AS565 Panther. Early models were powered by a pair of Turbomeca Arriel 1M1 turboshaft engines; in 1995, Eurocopter began offering higher powered versions of the Panther that used the new Turbomeca Arriel 2C engine instead.

In February 2016, Airbus Helicopters promised to relocate the global production line for the AS565 Panther to India if it is selected by the Indian Navy for a proposed utility helicopter acquisition. In April 2016, the production rate of the AS565 Panther was announced to have been substantially increased following a switch from a static production line to a task flow line, as well as a 30 per cent reduction in component lead times.

Design

The AS565 Panther is a twin-engine medium-sized multi-mission rotorcraft. It is capable of performing various naval and land-based missions, such as maritime security, search and rescue (SAR), casualty evacuation (CASEVAC), vertical replenishment, surveillance, special forces operations, anti-submarine warfare (ASW) and Anti-surface warfare (ASuW). The Panther is powered by a pair of Turbomeca Arriel turboshaft engines, which drives the rotorcraft's main rotor as well as the fenestron anti-torque tail rotor device. The flight profile of the Panther has been described as being easy to manoeuver, possessing generous g-force limitations and a high level of stability.

In the commando-transport configuration, the Panther may carry up to 10 fully armed soldiers on board at a time in addition to the two pilots flying the aircraft. The main cabin can be rapidly reconfigured to conduct various roles, such as troop-transport, SAR, and MEDIVAC missions; optional equipment includes a full medical suite, forward-looking infrared (FLIR) camera, emergency flotation, loudspeaker, variable-speed hoist, cargo sling, search light, and a stretcher-support structure.

Various avionics are present upon the Panther; some variants are fitted with the advanced human-machine interface (HMI) glass cockpit. It features the vehicle and engine multifunction display (VEMD), integrated electronic standby instrument (ESI), usage monitoring system (UMS), traffic collision avoidance system (TCAS), terrain awareness and warning system (H-TAWS), and dedicated mission display coupled with a multi-sensor processor, a 4-axis automatic flight control system (AFCS), flight management system (FMS), and an advanced search radar. The design of the cockpit and avionics systems, such as the engine management system, provides a high level of automation as part of an effort to reduce workload upon the pilots. The cockpit was deliberately designed with extra panel space to accommodate future upgrades and additional instrumentation that may be installed.

The principle element of ASW-configured Panthers is the Helicopter Long-Range Active Sonar (HELRAS), a dipping sonar equipped with a descending array of seven projection elements and a receiving array equipped with eight extending arms, which is capable of detecting submarines up to 500 meters below the water's surface. According to Airbus Helicopters, the Panther family has been qualified to operate from the flight decks of over 100 classes of NATO vessels, and complies with NATO standardization agreements. The compact size of the Panther has enabled the type to be operated from smaller ocean-going vessels such as corvettes. To aid in shipboard landings under rough sea conditions and high winds, some variants can be furnished with the hydraulic Harpoon deck-lock securing device.

The Panther can be armed with several different sets of munitions and armaments, dependent upon the intended role. Munitions include 20mm pod-mounted cannons, 68mm rocket pods, a maximum of eight Mistral air-to-air missiles, or a maximum of eight HOT anti-tank missiles; all of which can be mounted onto a universal weapon support beam. The weapon systems are integrated with a Crouzet HDH-2A electronic sight and the autopilot, the latter of which provides automatic flight handling assistance during weapons deployment to avoid negative tendencies such as nose droop. For improved survivability, the radar signature is reduced due to the use of composite materials across the airframe and the use of the fenestron tail rather than a conventional tail rotor; low infrared paints are also typically applied to the exterior surfaces and jet exhaust dilution devices are installed on the engines to reduce the Panther's infrared signature. Damage resistance is increased by the adoption of self-sealing fuel tanks and armor-plated crew seating.

Operational history

The French Naval Aviation took delivery of 15 Panthers between 1993 and 1998 for maritime operations. As a response to increasing acts of piracy in the Gulf of Aden, since 2008, Panthers have been routinely dispatched upon multiple French frigates that have conducted deployments in support of Operation Atalanta, a long term pan-European counter-piracy operation. In the Aden, the Panther has been typically used for maritime patrol, surveillance and troop-transport missions, such as the transportation of strike teams and the retrieval of detainees.

In May 2009, France announced a major mid-life upgrade program for the Aeronavale's Panther fleet, focused on cockpit upgrades and improved defensive/offensive equipment. The additions and alterations include a new glass cockpit compatible with night vision goggles (NVG), electro-optical sensors, a new anti-jamming radio, Link 11 data-link, and a self-protection system based on that used on the Eurocopter Tiger. On 31 May 2011, the first of 16 Standard 2 Panthers was delivered back to the French Navy.

In 1988, the Brazilian Army Aviation Command took delivery of its first Panther helicopter, which was produced locally by Helibras. In January 2010, Helibras was awarded a contact to upgrade 34 AS365K Panthers to the new AS365 K2 standard. Changes on the Panther K2 include new Turbomeca Arriel 2C2CG engines which produce 40% more power, a glass cockpit containing new avionics and radio systems, a four-axis autopilot, a new weather radar, NVG-compatibility, and measures to reduce pilot workload, and shall extend the airframe's service life for a further 25 years. In March 2014, the first two Panther K2 rotorcraft were delivered to the Brazilian Army. In September 2014, the Panther K2 passed its technical operation evaluation, having reportedly demonstrated a 98% availability rating throughout the trial period, clearing the way for the full modernisation program to proceed.

Following positive experiences of operating a pair of Aerospatiale SA366G Dauphins, the Israeli Air Force opted to procure five AS565MA helicopters, locally designated as Atalef. Their mission is to extend the naval reach of Israel's defense forces, they can be deployed on board the Israeli Navy's Sa'ar 5-class corvettes when required; the rotorcraft are equipped with long range sensors to identify targets in the Mediterranean and a datalink to convey sensory data to the corvettes, their combined sensory capability has reportedly helped foil several attempted terrorist attacks. The AS565MA is the only rotorcraft in Israeli service capable of locating people at sea during day or night conditions, and can operate in nearly all sea conditions.

During the Gulf War, the Royal Saudi Navy engaged five Iraqi patrol boats using a number of Panther helicopters, a total of 15 AS 15 TT Anti-ship missiles were fired. As of 2015, more than 250 navalised variants of the AS 565MB Panther have been in service with operators across 20 nations.

In 2014, the Indonesian Navy opted to procure 11 ASW-equipped Panthers through Indonesian Aerospace (PTDI); Airbus Helicopters shall produce the base rotorcraft and deliver them to PTDI's facility in Bandung, Indonesia and separately install mission systems such as the ASW suite. In the Asian market, the European-built Panther has had limited sales mainly due to export competition from the Chinese-built Harbin Z-9, itself a license-built derivative of the Dauphin alike to the Panther.

In January 2022, an Israeli Air Force AS565MA crashed off the country's Mediterranean coast, killing the two pilots. A third crew member, a naval reconnaissance officer, survived with moderate injuries. According to an Israeli Air Force official, an engine fault was the cause of the crash.

Variants

SA 365M Panther
Prototype military variant first flown on 29 February 1984.

SA 365 FK
Original designation of SA 365 K.

SA 365 K
The first version of the Panther, based on the AS365 N2. Offered with various armaments, including podded Giat M621 20 mm cannon, 2.75 in Forges de Zeebrugge (FZ) rockets (in pods of 19) or 68mm Thales Brandt rockets (in pods of 22).

AS565 UA
Unarmed military utility variant for reconnaissance, transportation and search and rescue. Can use either Arriel 1M1 or 2C turboshaft engines.
AS565 UB
Utility version of the AS365 N3, currently in production.  This version is powered by two Turbomeca Arriel 2C turboshafts, which are equipped with full authority digital engine control (FADEC). The main missions of this version are transport of 8 to 10 fully equipped troops, casualty evacuation and logistic support.

AS565 AA
Armed military battlefield variant, can be armed with air-to-air weapons including 20-mm canon pods, rockets or up to eight Mistral air-to-air missiles. Can use either Arriel 1M1 or 2C turboshaft engines.

AS565 AB
Attack version of the AS365 N3.

AS565 MA
Multi-purpose unarmed naval variant for maritime patrol, search & rescue (fitted with a hoist) or a surveillance. Can use either Arriel 1M1 or 2C turboshaft engines.

AS565 MB
Maritime transport and search & rescue version of the AS365 N3. Offered with various armaments, including cabin-mounted 20mm cannon, AS 15 TT anti-ship missile, Mark 46 torpedo and Whitehead A.244/S torpedo.

AS565 SA
Multi-purpose armed naval variant for anti-submarine warfare using either Sonar or MAD, search and rescue and surveillance roles. Can use either Arriel 1M1 or 2C turboshaft engines.

AS565 SB
Surveillance and ASuW version of the AS365 N3.

AS565 CA
Armed military anti-armour variant with roof-mounted sight and HOT missiles. Can use either Arriel 1M1 or 2C turboshaft engines.

AS565 N3
Maritime patrol and surveillance version of the AS365 N3 for the Hellenic Coast Guard

AS565 SC
Search and rescue version for Saudi Arabia.

AS565 MBe
Improved MB with an increased payload, folding main rotors and tailfin, Arriel 2N engines and new avionics. Initially for the Mexican Navy.

HM-1 Pantera
Based on the AS565 AA, manufactured by Airbus Helicopters subsidiary Helibras for the Brazilian Army.

Panther 800
Version offered for the US Army's Light Utility Helicopter program as a replacement for the UH-1 Huey, with 2 LHTEC T800 turboshafts. Test flown only.

Harbin Z-9
The Harbin Z-9 and its variants are license-built by Harbin Aircraft Manufacturing Corporation for the Chinese People's Liberation Army.

Operators

Brazilian Army

Bulgarian Navy

French Naval Aviation

Indonesian Navy

Israeli Air Force (used by the Israeli Navy)

Mexican Navy

Royal Moroccan Navy

Korea Coast Guard

Royal Saudi Naval Forces

Turkmen Air Force

United Arab Emirates Air Force

Specifications (AS365 MB Panther)

See also

References

Citations

Bibliography

 McGowen, Stanley S. "Helicopters: An Illustrated History of Their Impact." ABC-CLIO, 2005. .
 Northham, Hugh. "Panther prowl." Flight International, 8 August 1987. pp. 30–32.

External links

Eurocopter Company Site – AS 565UB Panther
Eurocopter Company Site – AS 565MB Panther

Aérospatiale aircraft
Airbus Helicopters aircraft
Fantail helicopters
1980s French military utility aircraft
Military helicopters
1980s French helicopters
Twin-turbine helicopters
Aircraft first flown in 1984
Anti-submarine helicopters

Eurocopter AS565 Panther


Skylab, também referido retroativamente como Skylab I, é o segundo álbum de estúdio do músico brasileiro Rogério Skylab, o primeiro de sua série de dez álbuns numerados e homônimos. Foi auto-lançado em 1999 e produzido por Robertinho do Recife (famoso por suas colaborações anteriores com Xuxa Meneghel, Hermeto Pascoal, Fagner e Geraldo Azevedo, entre outros ), que também tocava violão e fazia os arranjos musicais. O álbum se destaca por conter a mais famosa composição de Skylab, "Matador de Passarinho",  entre outros sucessos que marcaram suas apresentações ao vivo, como "Motosserra", "Matadouro de Almas", "Funérea" e "Naquela Noite ", que foi regravada de seu disco anterior, Fora da Grei. "Pedigree" foi regravada vinte e três anos depois para Caos e Cosmos, vol. 2.

O álbum pode ser baixado gratuitamente no site oficial do Skylab.  Em 2022, foi relançado em edição limitada em vinil pela Bliesky Discos.

Contexto
Sete anos após o lançamento de Fora da Grei, seu álbum de estreia aclamado pela crítica, Skylab achou que era hora de assinar com uma gravadora para realizar um de seus "sonhos de vida" e foi pedir ajuda a Robertinho do Recife, já que "na época foi ele quem deu um novo nome para as grandes gravadoras".  No entanto, após o lançamento do álbum, Skylab ficou um pouco insatisfeito com o produto final, alegando que tinha pouco controle criativo sobre a produção e que tinha "teclados demais", o que o levou a desistir de assinar com gravadoras e levar um "abordagem faça-você-mesmo" para seus álbuns subsequentes.

Recepção
A Brazilian Music Review deu uma crítica favorável ao Skylab, dizendo que "embora as músicas faltem harmonicamente, [Skylab] consegue se expressar estilisticamente muito bem", e que "mesmo que as músicas tenham títulos e letras macabras, o ar cômico e o Sprechgesang estilo de canto-esque muda completamente o tom sombrio".

Lista de Faixas

Ficha Técnica

 Rogério Skylab – vocal
 Luiz Antônio – teclados
 Robertinho do Recife – violão, arranjos, produção
 Marcos Petrilo – produção executiva

Álbuns disponibilizados gratuitamente
Álbuns independentes
Controvérsias sobre obscenidade na música
Álbuns de Rogério Skylab
Álbuns de 1999

Skylab (álbum)


Trần Anh Hùng (English: Anh Hung Tran, born December 23, 1962) is a Vietnamese-born French film director and screenwriter.

Early life
Hung was born in Mỹ Tho, South Vietnam. Following the fall of Saigon at the end of the Vietnam War in 1975, he immigrated to France at age 12.

He majored in philosophy at a university in France. By chance, he saw Robert Bresson's film A Man Escaped and decided to study film instead.
He went on to study photography at the Louis Lumiere Academy, which trains cinematographers.

Film career
Hung has been at the forefront of a wave of acclaimed overseas Vietnamese cinema over the past two decades. His films have received international fame and acclaim, and his first three features were varied meditations on life in his home country Vietnam.

Hung's Oscar-nominated debut (for Best foreign film) was The Scent of Green Papaya (1993), which also won two top prizes at the Cannes Film Festival. His follow-up Cyclo (1995, which featured Hong Kong movie star Tony Leung Chiu-Wai), won the Golden Lion at the Venice International Film Festival. The Vertical Ray of the Sun, released in 2000, was the third film in his "Vietnam trilogy."

After a sabbatical, Hung returned with the noir psychological thriller I Come with the Rain (2009), which featured a star-studded international cast including Josh Hartnett and Elias Koteas.

Hung directed Norwegian Wood, an adaptation of Haruki Murakami's novel of the same name, which released in Japan in December 2010.

Films on Vietnam
In France, Hung studied at the prestigious film school Louis Lumière College. For his graduation project in 1987 he wrote and directed a short film La femme mariée de Nam Xuong, inspired by an old Vietnamese folk tale (Truyền kỳ mạn lục).

Following this Hung made another short film, La pierre de l'attente (1989), before launching the feature film The Scent of Green Papaya (1993). The Scent of Green Papaya was acclaimed for its style and its beautiful images of Vietnamese life. To date, the film is the only representative of Vietnamese cinema to be nominated for Academy Award for Best Foreign Language Film.

The success of Papaya helped Hung gain funding for the next film, Cyclo. The film tells stories of poor people living in Saigon (now Ho Chi Minh City), and was filmed on location there. Cyclo won the Golden Lion at 52nd Venice International Film Festival, and at the age of 33, Hung was one of the youngest filmmakers to be thus honored there.

Having depicted life in Ho Chi Minh City, Hung turned his attention to Hanoi in The Vertical Ray of the Sun (2000). The main characters of the film are three sisters who idolize their parents' family life, before the truth is revealed after the mother's death.

Influences and style of film-making
Hung's films are made so as to rebuild the image of Vietnam that he has lost when immigrating into France and to provide audience with another point of view on Vietnam while this topic has been long dominated by French and American cinema. The stories are based on Hung's knowledge about Vietnamese culture and (in the second and third films) his first-hand experience gained from trips to the country.

Hung is strongly influenced by French cinema and from some European and Japanese filmmakers, namely Bergman, Bresson, Kurosawa, Tarkovsky and Ozu.

Hung's style of filmmaking is expressed through the claim: "Art is the truth wearing a mask".
He denies the conventional story-telling style and pursues making films with a new language: "to challenge the audiences' feelings, making them enjoy the films not with the critical reasoning but the language of the body".

As a banner of Vietnamese films, Tran Anh Hung, a French-Vietnamese director, broke the image of poverty and backwardness in the past American and French films with his unique camera images, showing the audience a Vietnam where tenderness and cruelty coexist. In Vietnam, Hung's most famous "trilogy"—The Scent of Green Papaya (1993), Cyclo (1995), and The Vertical Ray of the Sun (2000)—expresses feelings for his country.

Filmography

Accolades

See also
 Asian Americans in arts and entertainment
 List of Academy Award winners and nominees of Asian descent

Notes

References

External links

 Dan Bloom, "Norwei no mori" goes to Hollywood RushPRnews

1962 births
Living people
French film directors
Vietnamese film directors
20th-century French screenwriters
21st-century French screenwriters
French male screenwriters
Vietnamese screenwriters
Vietnamese emigrants to France
Directors of Caméra d'Or winners
Directors of Golden Lion winners
People from Mỹ Tho
Cannes Film Festival Award for Best Director winners

Tran Anh Hung


Paul J. McAuley (n. Stroud, Gloucestershire, 23 de abril de 1955), es un escritor y botánico inglés.

Como autor de ciencia ficción, se puede indicar que McAuley escribe principalmente ciencia ficción dura, abordando temas tales como biotecnología, Ucronías/realidades alternativas, y viajes espaciales.

Su primera novela titulada Four Hundred Billion Stars, ganó el Premio Philip K. Dick en 1988, Fairyland ganó el Premio Arthur C. Clarke en 1996 y el Premio John W. Campbell Memorial en 1997 por mejor novela de ciencia ficción. The Temptation of Dr. Stein en tanto, ganó el British Fantasy Award, mientras que Pasquale's Angel ganó el Sidewise Award for Alternate History.

Obras
 Novelas
 Serie Four Hundred Billion Stars
Four Hundred Billion Stars. Londres: Gollancz, 1988. ISBN 0-575-04260-5 -- Ganador del Premio Philip K. Dick (1988).
 Secret Harmonies (vt US Of the Fall). Londres: Gollancz, 1989. ISBN 0-575-04580-9
 Eternal Light. Londres: Gollancz, 1991. ISBN 0-575-04931-6 -- Nominado al BSFA Award (1991). y al Clarke Award (1992).
 Serie Confluencia (The Confluence)
Child of the River. Londres: Gollancz, 1997. ISBN 0-575-06427-7.
Hijo del río. La Factoría de Ideas. Madrid, 2002.
 Ancients of Days. Londres: Gollancz, 1998. ISBN 0-575-06428-5.
 Los de días de antigüedad. La Factoría de Ideas. Madrid, 2003.
 Shrine of Stars. Londres: Gollancz, 1999. ISBN 0-575-06429-3
 Inédito en Castellano.
 Duología The Quiet War
The Quiet War. Londres: Gollancz, 2008. ISBN 978-0575079335 -- Nominado al Premio Clarke (2009).
 Gardens of the Sun. Londres: Gollancz, 2009. ISBN 978-0575079373

 Otras novelas
Red Dust. Londres: Gollancz, 1993. ISBN 0-575-05488-3
Pasquale's Angel. Londres: Gollancz, 1994. ISBN 0-575-05489-1 -- Nominado a los Premios Clarke y British Fantasy Awards (1995).
El ángel de Pasquale. La Biblioteca del Laberinto. Madrid, 2015
Fairyland. Londres: Gollancz, 1995. ISBN 0-575-06070-0 -- Nominado al Premio BSFA (1995) Clarke Award winner, 1996; y ganador del Premio Campbell (1997).
El beso de Milena, La Factoría de Ideas, colección Solaris Ficción 17, 2001, ISBN 978-84-8421-467-0, y como libro electrónico, El beso de Milena, 2012, ISBN 978-84-9800-900-2
The Secret of Life. Londres: Voyager, 2001. ISBN 0-00-225904-4 -- Nominado al Premio BSFA (2001) y al Premio Clarke (2002).
Whole Wide World. Londres: Voyager, 2002. ISBN 0-00-225903-6
White Devils. Londres: Simon & Schuster, 2004. ISBN 0-7432-3885-0 -- Nominado al Premio Campbell (2005).
Mind's Eye. Londres: Simon & Schuster, 2005. ISBN 0-7432-3887-7 -- Nominado al Premio Campbell (2006).
Players. Londres: Simon & Schuster, 2007. ISBN 0-7432-7617-5
Cowboy Angels. Londres: Gollancz, 2007. ISBN 978-0-575-07934-7

 Novelas cortas
Making History. Harrogate: PS Publishing, 2000. ISBN 1-902880-08-0
The Eye of the Tyger. Tolworth, Surrey: Telos Publishing, 2003. ISBN 1-903889-24-3 (una novela corta de Doctor Who)

 Colecciones
King of the Hill. Londres: Gollancz, 1988. ISBN 0-575-05001-2
The Invisible Country. Londres: Gollancz, 1996. ISBN 0-575-06072-7 -- Nominado al Premio Philip K. Dick (1998).
Little Machines. Harrogate: PS Publishing, 2005. ISBN 1-902880-94-3

 Historias cortas seleccionadas
 Gene Wars (1991).
 The Temptation of Dr. Stein (1996).

Referencias

Enlaces externos

 Perfil y bibliografía de Paul J. McAuley en The Encyclopedia of Science Fiction

 Bibliografía de Paul J. McAuley en Fantastic Fiction
 Bibliografía en español de Paul J. McAuley en La Tercera Fundación
 Ficción en línea de Paul J. McAuley en Free Speculative Fiction Online

Escritores de ciencia ficción de Reino Unido
Escritores en inglés
Escritores de Inglaterra del siglo XX

Paul J. McAuley


Carles Puigdemont i Casamajó (), )  un jurnalist și politician catalan, expreședinte ales al Generalității din Catalonia. La 10 ianuarie 2016 a fost ales președinte a Generalității de către Parlamentul Cataloniei în urma acordului realizat cu o zi înainte între Junts pel Sí (Împreună pentru Da) și CUP, unde s-a anunțat că îl va înlocui pe Artur Mas în funcția de președinte al Generalității, în schimbul garanției stabilității parlamentare, al Guvernului Generalității din Catalonia. Anterior acestei date, CUP a refuzat votarea lui Artur Mas în calitate de președinte al Generalității din Catalonia pe motiv că acesta din urmă ar fi fost implicat într-un scandal de corupție, și pentru a evita un nou scrutin au fost de acord cu învestirea lui Puigdemont. Înainte de a deveni președintele comunității autonome, a fost jurnalist, activist politic, primar al Gironei, deputat în Parlamentul Cataloniei și președinte al Asociației Municipiilor pentru Independență.

Biografie

Începuturi și cariera jurnalistică
Puigdemont s-a născut pe 29 decembrie 1962 pe strada Sant Miquel din Amer (districtul Selva), numărul 6, construcție cunoscută cu numele de Can Crous. Fiul lui Xavier Puigdemont și al Núriei Casamajó, este al doilea din cei opt fii ai unei familii de tradiție patiseri: Francesc, Carles, Enric, Quim, Anna, Montse, Dolors i Josep. Trăiește în Girona, căsătorit din anul 2000 cu o jurnalistă română, Marcela Topor. Are două fiice, Magalí și Maria. Chiar dacă familia sa nu este relaționată direct cu politica, străbunicul și unchiul său Josep Puigdemont (1979–1983) au fost primari în Amer. El vorbește catalană, engleză, franceză, română și spaniolă.

A urmat școala în satul său natal și a fost intern la Sant Maria del Collell, unde a avut, printre alții, ca profesori pe scriitorul Manel Costa-Pau și pe cantautorul Josep Tero. În timpul tinereții a ajutat în patiseria familiei. Și-a început studiile de Filologie catalană, dar nu le-a terminat, la Colegiul Universitar din Girona, o carieră pe care a combinat-o cu unele colaborări în mediile de comunicație locale. Și-a început activitatea fiind corespondent pentru Amer al ziarului Los Sitios și a ajuns redactor șef al ziarului El Punt, unde a început ca corector lingvistic să lucreze în 1982. În timpul anului 1993 a vizitat țările din Uniunea Europeană pentru a elabora diverse reportaje, care au fost publicate în acel an în revista Presència.

A făcut o școală post universitară de gestiune al jurnalismului electronic și se evidențiază în uzul rețelelor sociale. În deceniul anilor 1990, a demarat proiecte de comunicare prin Internet pentru Delegația Guvernului din Girona. Între 1999 și 2002, a fost primul director al Agenției Catalane de Știri, care s-a născut cu obiectivul de a da mijloacelor locale și regionale catalane un serviciu multimedia prin Internet. De asemenea a fost director general al publicației Catalonia Today, un ziar catalan în limba engleză, la demararea căruia a contribuit.

Este autorul cărții Cata... què? (La Campana, 1994), în care analizează cum a fost tratat naționalismul catalan de către presa internațională, de la complotul de la Prats de Molló până la Jocurile Olimpice din Barcelona din 1992. În această lucrare investighează ecoul internațional pe care l-a avut catalanismul în presa internațională, în special în Statele Unite ale Americii și în Europa în timpul franchismului; de asemenea aprofundează alte teme, cum ar fi: declarațiile starețului Escarré, personalitatea lui Josep Tarradellas, victoria naționalistă catalană, utilizarea limbii, tensiunile dintre Catalonia și restul Spaniei, independentismul, etc. Puigdemont, de asemenea, a insistat în această temă, scriind o coloană în revista "Presència". Mai mult, a publicat diverse eseuri despre comunicare și noi tehnologii și a colaborat cu mass-media. Este membru al Colegiului Jurnaliștilor din Catalonia din partea zonei Girona.

Activitatea politică

Activist al Strigării pentru Solidaritate în Apărarea Limbii, Culturii și a Națiunii Catalane, Puigdemont a aparținut Tineretului Naționalist Catalan, contribuind la deschiderea sucursalei din județele gironine, împreună cu Pere Casals. A luat parte la organizarea de acte de suport pentru independentiștii reținuți în operațiunea Garzón în 1992. Militant al Convergenței Democratice Catalane din 1983, a fost director al Casei de Cultură din Girona (2002 – 2004) și deputat pentru CiU între a opta și a zecea legislatură autonomică a Cataloniei (perioadă cuprinsă între 2006 și 2015).

În anul 2007 fost cap de listă din partea CiU pentru Primăria din Girona, în locul avocatului Carles Mascort, dar nu a câștigat alegerile și a rămas în opoziție. În alegerile din 2011, însă, a rupt hegemonia PSC-ului în Girona – socialiștii au guvernat în cei 32 de ani de democrație până atunci – și a devenit primar al orașului. A guvernat în minoritate cele doua mandate la primărie, realizând pacte cu diverse formațiuni din consiliu. Ca primar, evidențiază direcția turistică a orașului și susține proiecte ca: Timpul Florilor, Girona 10 și deschiderea către realizarea de seriale americane, ca Urzeala Tronurilor.

Considerat independentist de la finalul deceniului anilor 1970, în 2012 a fost denunțat de către Avocatul Poporului că ar fi destinat bani publici pentru contractarea de trenuri speciale pentru Renfe cu ocazia celebrării manifestației <<Catalonia – nou stat al Europei >>, iar în 2015 a fost investigat de către Procuratura Audienței Naționale pentru suportul dat de către Primăria din Girona pentru Declarația începutului procesului de independență al Cataloniei, de către Parlamentul Cataloniei. În același an, CUP, care a criticat în mod special modelul turistic al orașului, a contestat angajările pe poziții de încredere în guvernul municipal gironin.

În iulie 2015 l-a înlocuit pe Josep Maria Vila d'Abadal ca președinte al Asociației Municipiilor pentru Independență, iar puțin după a fost ales deputat în alegerile pentru Parlamentul din Catalonia din 27 septembrie 2015 pe lista Împreună pentru Da. În interiorul coaliției independentiste, ocupa a treia poziție din lista pentru județele gironine, după Lluís Llach și Anna Caula.

Președinția Generalității Cataloniei
Pe 9 ianuarie 2016, în cadrul unui acord cu CUP, Carles Puigdemont a fost desemnat de CDC drept candidat la președinția Generalității Cataloniei după retragerea lui Artur Mas. Artur Mas, președintele în exercițiu al Generalității Cataloniei, va fi implicat în 2017 în mai multe dosare judiciare, inclusiv delapidare. CDC a stabilit, cu Împreună pentru Da, sesiunea de investitură de pe 10 ianuarie 2016, ultima zi legală pentru a fi realizată. A fost investit în sesiunea parlamentară din 10 ianuarie 2016, cu 70 de voturi în favoarea sa, 63 de voturi contra și două abțineri. În următoarea zi după investitură Carles Puigdemont a renunțat la primăria Gironei, unde a fost înlocuit de către Isabel Muradàs, până atunci viceprimar, până la convocarea de noi alegeri.

Profund independentist, el și-a asumat pe deplin foaia de parcurs separatistă stabilită anterior de Mas, de a proclama independența Cataloniei în termen de 18 luni, respectând termenii declarației parlamentare. Afirmând "că nu mai este timpul să fim lași", s-a prezentat drept "primul președinte al postautonomiei și preindependenței".

Numit oficial prin decret regal în 12 ianuarie 20, a depus imediat jurământul în prezența ministrului de Interne Jorge Fernández Díaz și a primarului Barcelonei Ada Colau, dar a jurat fidelitate "voinței poporului Cataloniei reprezentat de Parlament", omițând cu bună știință să se refere la monarh și la Constituție, în textul pe care l-a pronunțat, în contradicție cu formula impusă oficial printr-un decret din 1977.

Și-a numit guvernul două zile mai târziu. Noul executiv număra 13 consilieri, toți fiind repartizați în trei mari domenii de acțiune, supervizați de vicepreședintele Oriol Junqueras, consiliera Președinției Neus Munté, și consilierul Afacerilor Externe Raül Romeva.

Referendumul pentru independența Cataloniei și urmările acestuia
La 9 iunie 2017, guvernul său, de comun acord cu deputații independiști, a anunțat data și întrebarea referendumului de independență, într-o alocuțiune solemnă susținută în curtea Portocalilor a palatului Generalității Cataloniei. Întrebarea era: «Vreți să fie Catalonia un stat independent, sub formă de republică?».
Această întrebare a fost pusă în cele trei limbi oficiale ale Cataloniei, catalană, spaniolă și occitană. Data fixată a fost 1 octombrie.

În 2017, a organizat un referendum, interzis de justiție, privind independența Cataloniei și a căutat să proclame secesiunea teritoriului pe baza rezultatelor scrutinului. În consecință, guvernul spaniol a declarat suspendarea instituțiilor autonome și l-a demis. S-a stabilit, la scurt timp după aceea, în Belgia, ceea ce i-a adus un mandat european de arestare. A condus campania coaliției Împreună pentru Catalonia (în catalană, Junts per Catalunya, abreviat, JuntsxCat) la alegerile parlamentare catalane. Nu a putut fi repus în funcții din cauza absenței sale de pe teritoriul spaniol. Și-a recâștigat un mandat de parlamentar european în 2019, cu ocazia alegerilor europene, dar a trebuit să aștepte până în 2020 pentru a-l exercita efectiv din cauza opoziției autorităților spaniole. Curând după aceea, și-a lansat noul partid, Împreună pentru Catalonia.

Urmărit de instanțele spaniole, el face obiectul unui mandat european de arestare, suspendat și reactivat de mai multe ori. Germania, unde a fost arestat în 2018, apoi Belgia doi ani mai târziu, au refuzat să-l extrădeze în Spania. A fost arestat din nou în 2021 în Italia, justiția lăsându-l în cele din urmă liber după o dezbatere juridică privind valabilitatea imunității sale parlamentare, ridicată în 2020 de Parlamentul European.

Note

Nașteri în 1962
Politicieni catalani
Oameni în viață

Carles Puigdemont


Cattleya kautskyana é uma espécie de planta do gênero Cattleya e da família Orchidaceae. Cattleya kautskyiana pertence a Cattleya série Parviflorae, no complexo de espécies relacionadas a Cattleya cinnabarina.  É a espécie de maior porte no grupo, ao mesmo tempo sendo bastante similar a C. cinnabarina, porém com um porte maior e ocupando habitats similares na região serrana do Espírito Santo enquanto C. cinnabarina ocupa esses habitats na região serrana do Rio, que é disjunta. Essa espécie pode apresentar pseudobulbos muito altos (até 55cm) e haste floral até 105cm, maior que todas do complexo. A única espécie de porte bastante alto e similar seria Cattleya angereri, que é menor. A floração parece pouco marcada, com o material tipo tendo sido descrito com flor em junho, mas relatos de floração em cultivo em março, agosto, setembro, novembro e abril.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 2008 por Cássio van den Berg.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Hoffmannseggella kautskyana  V.P.Castro & Chiron
 Sophronitis kautskyana  (V.P.Castro & Chiron) Baptista

Forma de vida
É uma espécie rupícola e herbácea.

Descrição
Esta espécie e C. angereri são as duas de maior porte no complexo de espécies de C. cinnabarina, sendo ainda maior que C. angereri. São facilmente diferenciadas nas partes florais, já que C. kaustkyana tem o labelo com as partes mais terminais laranja e base mais amarelada com veias laranja (cores muito similares a C. cinnabarina). Já C. angereri se destaca por ter uma mancha arroxeada muito marcada no interior do labelo, na base de todas as partes, que também ocorre em C. mirandae porém com menos intensidade e mais difusa.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada no estado brasileiro do Espírito Santo.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de vegetação sobre afloramentos rochosos.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de van den Berg, C. Cattleya  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Cattleya kautskyana no projeto Flora e Funga do Brasil
 Cattleya kautskyana no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Cattleya
Plantas descritas em 2008
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Cattleya kautskyana


Mulfjorden er et 4 kilometer langt sund som skiller Hjartøya og Steigens fastland  i Nordland fylke i Norge. Sundet går som en forbindelse mellem Folda og Nordfolda men Nordfoldas sydlige indløb er også sundets startpunkt.
Sydøstenden af sundet, Mulneset, markererer også overgangen til Revsfjorden og Sørfolda. Gården Mulen ligger i nordøstenden. Multinden og Middagstinden på østsiden er henholdsvis 862 og 767 moh.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland
Steigen

Mulfjorden


Otaku (おたく/オタク) este un termen din limba japoneză ce face referire la un om pasionat de anime și manga.
Persoanele care se uită la anime-uri, se numesc , dar acest cuvânt nu este cunoscut în nici o limbă.

Legături externe

Stereotipii
Subculturi
Termeni japonezi
Terminologie anime și manga

Otaku


Inženjer zvuka ili audio inženjer (eng. Sound Engineer, Audio Engineer, Recording Engineer, Balance Engineer, nje. Toningenieur ) je tehničko zanimanje. Pokriva područje tonske tehnike, studijskog i tonskog snimanja, tehnike snimanja (digitalno/analogno), obrade signala, akustike i računalne produkcije. Djelokrug inženjera zvuka djelimice se prepleće s tonskim majstorom. Za razliku od tonskog majstora koji se bavi i glazbenim stvarima poput nota, zadaća inženjera zvuka prije svega je tehnička skrb o produkciji.

Tonski snimatelj, mješač tona i tehničar za zvučne efekte blisko su povezana zanimanja.  Čine dio snimateljskog tima. Svima je zajedničko to što snimaju zvuk za sve vrste televizijskih i radijskih emisija, kao i snimanje tona za film ili snimanje glazbenog materijala. U Hrvatskoj poslovi snimatelja tona, mješača tona i tehničara za zvučne efekte nisu striktno odijeljeni, pa u mnogim ustanovama pojedinci obavljaju sva tri posla. Tehničar za zvučne efekte obogaćuje snimku zvuka dodatnim efektima. Izabire iz zbirke različitih zvučnih efekata i glazbenih podloga one koje konkretnoj snimci najviše odgovaraju. Godinama rada svatko u timu svatko postaje bolji i ostali srodni poslovi sve su mu shvatljiviji. Stoga nakon višegodišnjeg iskustva pojedince se može promaknuti u ton majstore.

Izvori

Vanjske poveznice
Audio engineering formulas and calculators
Audio Engineering Articles, Tutorials and Interviews
Online tečaj zvučnog inženjeringa  pod licencijom Creative Commons
Universität der Künste in Berlin Studium zum Tonmeister und Sound Engineer
Institut für Elektronische Musik und Akustik KU Graz

Zanimanja
Obrada zvuka
Inženjerstvo

Inženjer zvuka


Tejas puede referirse a:

Aeronaves
El caza indio HAL Tejas.
El caza indio en desarrollo HAL Tejas Mk2.

Construcción
 El plural de teja, pieza con la que se forman cubiertas en los edificios;

Toponimia
 Texas, estado de los Estados Unidos;
 Tejas, barrio del municipio de Humacao, Puerto Rico;
 Tejas, barrio del municipio de Las Piedras, Puerto Rico; o
 Tejas, barrio del municipio de Yabucoa, Puerto Rico.

Historia
 Coahuila y Tejas, uno de los 19 estados mexicanos durante la Primera República Federal;

Gastronomía
Tejas, dulce peruano, originario de Ica, que consiste en un trozo de fruta, generalmente pecanas, relleno de manjar blanco y bañado en fondant blanco.
 Tejas, pasta, seca o de té, con almendras enteras bañadas con una ligera película de yema de huevo y un suave toque cítrico, cocida al horno, y de forma que recuerda a la de una teja.

Mitología
 Agní-Tejas, uno de los derivados de la deidad hindú Agni.

Música
 Tejas, álbum de la banda estadounidense de hard rock ZZ Top;

Tejas (desambiguación)


En curette er et kirurgisk instrument, som er designet til at afskrabe eller fjerne biologisk væv eller affald ved en biopsi, bortskæring eller en rensningsprocedure. En curettes form er som et lille håndredskab og ofte lignede i form med en stylus. På en curettes spids sidder en lille skovl, krog eller hulning. Verbet at curette betyder "at skrabe med en curette", og curettage er en behandling, der omfatter en sådan skrabning.

Nogle eksempler på brug af en curette omfatter:

 Fjernelse af relevant ørevoks.
 Skrabning og curettage af livmoder, en gynækologisk procedure.
 Skrabning af adenoid (adenoidectomi) af en oto-rhino-laryngologist.
 Skrabning af tandsten fra tandemaljen med en periodontal curette.

Medicinsk udstyr

Curette


Unión de Artistas de San Petersburgo es una organización creativa y profesional de los artistas de San Petersburgo.

Historia
La Unión de Artistas de San Petersburgo se fundó el 2 de agosto de 1932 en una reunión general de los artistas de Leningrado. Reunió a pintores, artistas gráficos, escultores, artistas de teatro, maestros de las artes decorativas. Antes de 1959, se llamó la «Unión de Artistas de Leningrado Soviético». A partir de 1959 (entró en la fundación de la «Unión de Artistas de la Federación de Rusia») fue llamado como rama de Leningrado de la Unión de Artistas de la Federación Rusa. Después de cambiar el nombre de la ciudad en 1991, se conoció como la «Unión de Artistas de San Petersburgo».

Como primer presidente de la Unión de Artistas de Leningrado en 1932, fue elegido el pintor Kuzmá Petrov-Vodkin. La Unión de Artistas encuentra en un edificio histórico de la Sociedad ex-Imperial para el Fomento de las Artes en Bolshaya Morskaya, Nº 38. La Unión de Artistas tiene sus propias salas de exposición. Miembros de la Unión son más de 3500 artistas e historiadores del arte.

Conocidos miembros
Con los años, los miembros de la Unión de Artistas de San Petersburgo eran bien conocidos artistas rusos:

Taisia Afonina, Nathan Altman, Yevguéniya Antípova, Mijaíl Avilov, Vsevolod Bazhenov, Piotr Belousov, Iván Bilibin, Veniamin Borisov, Isaak Brodski, Pável Filónov, Rudolf Frentz, Nikolai Galakhov, Gevork Kotiantz, Aleksandr Laktiónov, Dmitri Maevski, Kazimir Malévich, Yuri Neprintsev, Serguéi Ósipov, Vladimir Ovchinnikov, Kuzmá Petrov-Vodkin, Nikolai Pozdneev, Lev Russov, Aleksandr Samokhvalov, Aleksandr Semiónov, Arseny Semiónov, Yelena Skuin, Víktor Teterin, Nikolai Timkov, Mijaíl Trufanov, Rostislav Vovkushevsky, y muchos otros.

Referencias

Galería

Véase también
 Arte soviético
 Acianos (Ósipov)
 Invierno Ruso (Timkov)
 Malaja Sadovaja (Semiónov)
 Amazona (Frentz)
 Cafe Gurzuf (Samokhvalov)
 Día de primavera (Pozdneev)
 Académicos Dacha

Fuentes
 Первая выставка ленинградских художников. Л., Русский музей, 1935.
 Первая выставка художников-фронтовиков. Каталог. Л., Военгиз, 1943.
 Третья выставка работ художников ленинградского фронта. Л., Военное издательство Наркомата обороны, 1945.
 Памяти И. И. Бродского. Воспоминания. Документы. Письма. Л., Художник РСФСР, 1959.
 Подвиг века. Художники, скульпторы, архитекторы, искусствоведы в годы Великой Отечественной войны и блокады Ленинграда. Л., Лениздат, 1969.
 Художники народов СССР. Биобиблиографический словарь. Т.1. М., Искусство, 1970.
 Художники народов СССР. Биобиблиографический словарь. Т.2. М., Искусство, 1972.
 Изобразительное искусство Ленинграда. Каталог выставки. - Л: Художник РСФСР, 1976.
 Выставка произведений ленинградских художников, посвящённая 60-летию Великого Октября. - Л: Художник РСФСР, 1982.
 Справочник членов Союза художников СССР. Т.1,2. М., Советский художник, 1979.
 Гусев В. А., Леняшин В. А. Ленинградскому изобразительному искусству шестьдесят лет // Гапеева В. И., Гусев В. А., Цветова А. В. Изобразительное искусство Ленинграда. Л., Художник РСФСР, 1981.
 Художники народов СССР. Биобиблиографический словарь. Т.4. Кн.1. М., Искусство, 1983.
 Справочник членов Ленинградской организации Союза художников РСФСР. - Л: Художник РСФСР, 1987. - с.130.
 L' École de Leningrad. Catalogue. Paris, Drouot Richelieu. 1990, 11 Juin.
 Этюд в творчестве ленинградских художников. Выставка произведений. Каталог. СПб., 1994.
 Художники народов СССР. Биобиблиографический словарь. Т.4. Кн.2. СПб., 1995.
 Связь времен.  1932-1997. Художники - члены Санкт-Петербургского Союза художников России. Каталог выставки. СПб., 1997.
 Matthew Cullerne Bown. A Dictionary of Twentieth Century Russian And Soviet Painters. 1900 — 1980s. London, Izomar Limited, 1998.
 Sergei V. Ivanov. Unknown Socialist Realism. The Leningrad School. Saint Petersburg, NP-Print Edition, 2007. ISBN 5-901724-21-6, ISBN 978-5-901724-21-7.
 Юбилейный Справочник выпускников Санкт-Петербургского академического института живописи, скульптуры и архитектуры имени И. Е. Репина Российской Академии художеств. 1915 - 2005. СПб., Первоцвет, 2007.
 Страницы памяти. Справочно-мемориальный сборник. Художники Ленинградского Союза советских художников, погибшие в годы Великой Отечественной войны и в блокаду Ленинграда. СПб, 2010.

Enlaces externos
 Sergei V. Ivanov. La Escuela de Leningrado de la Pintura. Reseña histórica.
 Cronología de la Escuela de Leningrado de la Pintura.
 Realismo socialista desconocido. La Escuela de Leningrado.

Colectivos de artistas
Escuela de Pintura de Leningrado
Pintores de Rusia del siglo XX
Pintores del Realismo socialista

Unión de Artistas de San Petersburgo


Misty er en af hovedpersonerne i Pokémon-serien, og er i Pokémon-spillene Pokémon Red, Pokémon Blue, Pokémon Silver, Pokémon Gold, Pokémon Crystal, Pokémon LeafGreen og Pokémon FireRed leder af styrkecentret i Cerulean City i Kanto-regionen.
Misty specialiserer Water (vand)-type Pokémon, hvilket er den type, hun repræsenterer i sit Styrkecenter.

I anime-serien rejser hun sammen med Ash og Brock, på eventyr rundt i Kanto- og Johto-regionerne i Pokémon verdenen.

Hendes nok mest populære Pokémon er en Togepi, en Fairy (fe)-type Pokémon, som Ash havde fundet.
Udover arbejder hun med Water-type Pokémon. Heriblandt Psyduck og Staryu.

Referencer

Noter

Eksterne henvisninger
Misty (anime) på Bulbapedia
Figurer fra Pokémon

Misty (Pokémon)