Sonia Pierre, también conocida como Solange Pierre (Villa Altagracia, 4 de julio de 1963 – 4 de diciembre de 2011) fue una activista y defensora de los derechos humanos que trabajó para poner fin al antihaitianismo y la discriminación contra los haitianos, nacidos tanto en Haití, como en la República Dominicana. Pierre nació en República Dominicana de padres haitianos residentes ilegales; en 2007 el gobierno dominicano le anuló la nacionalidad dominicana que ostentó, tras encontrar que esta había sido obtenida ilegalmente mediante un acta de nacimiento fraudulento.

Fue la presidenta del Movimiento de Mujeres Dominico-Haitianas (MUDHA) y ganó el Robert F. Kennedy Human Rights Award en 2006, en reconocimiento por su labor.

Primeros años
Pierre nació en Villa Altagracia, San Cristóbal, República Dominicana, en 1963, de padres haitianos. Una de doce hijos, Pierre se crio en un batey de trabajadores inmigrantes llamado Lechería, donde viven alrededor de 650.000 haitianos. Su certificado de nacimiento muestra su nombre como Solain Pie, según dijo Pierre "es el resultado de un error de un empleado del gobierno". Su nacionalidad fue cuestionada por algunos por considerar que su certificado de nacimiento es falsa, el estado de residencia de su padres haitianos y la falta de documentación haitiana.<ref>[http://dominicanoshoy.com/articulos/archivos/2010/marzo/articulo/jurista-asegura-sonia-pierre-no-es-dominicana/ "Jurista asegura Sonia Pierre no es dominicana" Dominican jurist affirms that Solange Pierre is not Dominican"] by Antonio Santana. 2010-03-11 dominicanoshoy.com</ref>

 Trabajos por los derechos humanos
A la edad de 13 años, Pierre organizó una protesta de cinco días por los trabajadores de la caña de azúcar en uno de los bateyes del país, lo que condujo a su arresto. Sin embargo, la protesta atrajo la suficiente atención pública poniendo de manifiesto las demandas de los trabajadores, y dando a conocer que necesitan que se les pinte sus viviendas y disponer de mejores herramientas y aumentos de sueldo.

Trabajó como presidenta de la organización no gubernamental Movimiento de Mujeres Dominico-Haitianas (MUDHA), que tiene como objetivo poner fin al antihaitianismo o prejuicios contra las personas de dominicanas de origen haitiano.

En 2005, Pierre solicitó a la Corte Interamericana de Derechos Humanos en el caso de dos niños haitianos étnicos quienes se les negó certificados de nacimiento dominicanos. Llamado "Yean y Bosico Vs. República Dominicana", el caso "confirmó que las leyes de derechos humanos prohíben la discriminación racial en el acceso a la nacionalidad y la ciudadanía". El tribunal también ordenó que el gobierno dominicano proveeyera los certificados de nacimiento.

Sin embargo, la Suprema Corte de Justicia de la República Dominicana resolvió más tarde que "los trabajadores haitianos fueron considerados" en tránsito, "y que sus hijos, por lo tanto, no tuvieron derecho a la ciudadanía".

 Premios y honores
Por su trabajo, Pierre ganó el Robert F. Kennedy Human Rights Award 2006 dictado por exsenador de EE.UU. Edward "Ted" Kennedy, pero no en nombre del Congreso de los EE.UU. (El senador Edward Kennedy dijo de ella que "Con certeza, puedo afirmar que Sonia es uno de los seres humanos más abnegados, valientes y compasivos de mi generación. Sonia está muy cerca del top ten de mi lista de heroínas".

Pierre también ganó el galardón para los Derechos Humanos 2003 Ginetta Sagan Fund Award de Amnistía Internacional; además ella y MUDHA fueron nominados para el Premio UNESCO de Educación para los Derechos Humanos'' en 2002.

Ella fue honrada por el Departamento de Estado de los Estados Unidos con el Premio Internacional a las Mujeres de Coraje 2010.

El Departamento de Trabajo de los Estados Unidos reconoció de manera póstuma a Sonia Pierre con el Premio Iqbal Masih 2016 para la Eliminación del Trabajo Infantil, por sus esfuerzos en la promoción de los derechos humanos.

Muerte
Solange Pierre murió el 4 de diciembre de 2011 de un infarto fulminante al miocardio en su finca en Villa Altagracia, San Cristóbal tras sufrir fuertes dolores en el pecho.

Referencias

Activistas de República Dominicana
Activistas de Haití
Activistas por los derechos humanos
Nacidos en la provincia San Cristóbal
Fallecidos por infarto agudo de miocardio
Ganadoras del Premio Internacional a las Mujeres de Coraje
Ganadores del Premio de Derechos Humanos Robert F. Kennedy

Sonia Pierre


HD1 é um corpo celeste candidato a galáxia que está a cerca de 13,5 bilhões de anos-luz de distância da Terra. Foi encontrado em 2022 e quebrou o recorde de objeto astronômico mais distante já visto desde então. HD1 tem  desvio para o vermelho espectroscópico de z = 13,27, o que corresponde a uma distância adequada de aproximadamente 33,4 bilhões de anos-luz (10,2 bilhões de parsecs). HD1 foi determinado ter surgido cerca de 330 milhões de anos após o Big Bang.

Outra galáxia similar, a HD2, foi determinado ser quase tão distante quanto a HD1.

Hipóteses
HD1 pode estar formando as primeiras estrelas do universo (estrelas da População III). Alternativamente, HD1 pode conter um buraco negro supermassivo com cerca de 100 milhões de vezes a massa do sol.

Objetos astronômicos descobertos em 2022
Astronomia extragaláctica
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

HD1


Cassandra Tollbring (født 19. marts 1993 i Rimbo, Sverige) er en svensk håndboldspiller, som spiller for Bourg-de-Péage Drôme Handball og Sveriges kvindehåndboldlandshold.

Privat
Hun er søster til den svenske herrerlandsholdsfløj Jerry Tollbring.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Sverige
Håndboldspillere fra Larvik HK
Håndboldspillere fra Bourg-de-Péage Drôme Handball

Cassandra Tollbring


The Shire of Loddon is a local government area in Victoria, Australia, located in the northern part of the state. It covers an area of  and in 2021 had a population of 7,759.

It includes the towns of Inglewood, Boort, Serpentine, Pyramid Hill and Wedderburn. It was formed in 1995 from the amalgamation of the Shire of East Loddon, Shire of Gordon, Shire of Korong, and parts of the Rural City of Marong, Shire of Bet Bet, Shire of Maldon and Shire of Tullaroop.

The Shire is governed and administered by the Loddon Shire Council; its seat of local government and administrative centre is located at the council headquarters in Wedderburn, it also has a service centre located in Serpentine. The Shire is named after the Loddon River, a major geographical feature that meanders through the LGA.

Council

Current composition
The council is composed of five wards and five councillors, with one councillor per ward elected to represent each ward.

Administration and governance

The council meets in the council chambers at the Wedderburn Municipal Offices. It also provides customer services at both its administrative centre in Wedderburn, and its service centre in Serpentine.

Traditional owners

The Dja Dja Wurrung and Barababaraba are the traditional owners of this land.

Townships and localities
The 2021 census, the shire had a population of 7,759 up from 7,516 in the 2016 census

^ - Territory divided with another LGA
* - Not noted in 2016 Census
# - Not noted in 2021 Census

See also
 List of places on the Victorian Heritage Register in the Shire of Loddon

References

External links
Loddon Shire Council official website
Metlink local public transport map
Link to Land Victoria interactive maps
Loddon Shire Promotional, Events & Investment Website

Local government areas of Victoria (state)
Loddon Mallee (region)

North Central Victoria

Shire of Loddon


Gregorio de Laferrère (* 8. März 1867 in Buenos Aires; † 30. November 1913 ebenda) war ein argentinischer Politiker und Schriftsteller.

Leben
Laferrère kam aus einer Familie sehr wohlhabender Großgrundbesitzer französischer Abstammung; seine Eltern waren Alfonso de Laferrère und Mercedes Pereda. Seinen ersten Unterricht erfuhr er, gleich seinen Brüdern, durch Hauslehrer; anschließend studierte er am Colegio Nacional de Buenos Aires. Nach erfolgreichem Abschluss begann er – unter dem Pseudonym "Abel Stewart Escalda" – für die Zeitschrift El Fígaro zu schreiben.

Politisch interessiert, war Laferrère ab dieser Zeit auch politisch tätig. Unterstützt durch seinen Freund, José María Miró (1867–1896), wurde er Mitglied der Partido Autonomista Nacional (PAN) und 1891 wählte man ihn zum Bürgermeister von Morón (Provinz Buenos Aires).

Rezeption
Laferrère gilt – neben seinem Landsmann Roberto Payró und Florencio Sánchez (Uruguay) – als einer der wichtigsten Autoren des Rioplatenser Theaters. Seine Komödien wurden und werden immer noch mit Erfolg gespielt.

Laferrères Werk besteht größtenteils aus satirischen Sittenkomödien. Seine Tragikomödien war weniger Erfolg beschieden; sein Bajo la garra wurde vom Publikum wie auch von der Kritik sehr kontrovers diskutiert. In diesem Stück hatte Laferrère versucht, gesellschaftskritisch der Gesellschaft einen Spiegel vorzuhalten.

Daneben verfasste Laferrère auch einige Erzählungen, die in Zeitschriften wie Caras y Caretas erschienen sind. Sein einziger Roman Andrea sollte von der Zensur verboten werden und blieb deshalb unveröffentlicht.

Ehrungen
Die Ortschaft Gregorio de Laferrère wurde ihm zu Ehren benannt.

Werke (Auswahl)
Einzelausgaben
 Jettatore. 1904.
 Locos de verano. 1905.
 Bajo la garra. 1906.
 Las de Barranco. 1908.
 Los invisibles. 1911.

Werkausgabe
 Obras escogidas. Buenos Aires 1943.

Literatur
 Rosa A. Fabbri: Mi amigo Gregorio de Laferrère. Editorial Plus Ultra, Buenos Aires 1981.
 Julio Imbert: Gregorio de Laferrère. Editorial Culturales Argentinas, Buenos Aires 1962.
 Adolfo Mitre: Laferrère. Señor de una época. In: Revista dd estudios de teatro, Bd. 3 (1963), Heft 7, S. 7–12.
 Dieter Reichardt (Hrsg.): Autorenlexikon Lateinamerika. Suhrkamp, Frankfurt/M. 1992, ISBN 3-518-40485-7, S. 74.
 Ricardo Rojas: Historia de la litteratura argentina, Bd. 8. Editorial Kraft, Buenos Aires 1957.
 David Viñas: Literatura argentinas y realidad política. La crisis de la ciudad liberal. Editorial Siglo Veinte, Buenos Aires 1973.

Argentinier
Bürgermeister (Morón, Argentinien)
Autor
Geboren 1867
Gestorben 1913
Mann

Gregorio de Laferrère


Maude Nepveu-Villeneuve est née à Montréal en 1985 et y vit toujours. Elle est autrice, éditrice et professeure de littérature.

Biographie
Elle étudie à l'Université du Québec à Montréal, où elle obtient en 2007 un baccalauréat en Art dramatique profil Critique et dramaturgie, puis, en 2009, un baccalauréat en Études littéraires, suivi d'une maîtrise en Études littéraires en 2013.

Vie littéraire
Elle joint l'équipe des Éditions de Ta Mère en 2006 à titre de réviseure linguistique. En 2010, elle est embauchée au département de français du cégep du Vieux Montréal, où elle enseigne toujours. En 2011, elle devient copropriétaire des Éditions de Ta Mère et y coordonne depuis la révision et la correction des ouvrages en plus d'assumer des fonctions éditoriales.

Toujours en 2011, elle publie son premier roman, Partir de rien, qui sera réédité en 2019 et qui explore les thèmes du passage de l'adolescence à l'âge adulte et des amitiés toxiques. En 2013, elle assure la codirection éditoriale du collectif Maison des jeunes, un recueil de nouvelles ayant pour thème l'adolescence. En 2015, elle fait paraître son deuxième roman, La remontée, qui s'intéresse quant à lui aux tabous reliés à l'ambivalence maternelle et à la conciliation entre création et maternité.

En 2017, elle participe comme autrice invitée au projet «Possibles» organisé par LA SERRE – arts vivants dans le cadre des célébrations du 375e anniversaire de Montréal avec le texte Objets flottants, qui examine le rapport au fleuve des Montréalais. Ce texte est publié, dans une version remaniée, sous le titre Félix et le fleuve dans la collection «Pives» chez Paulette Éditrice, une maison d'édition suisse, en 2018.

En 2019, elle publie son premier album jeunesse, Simone sous les ronces, aux éditions Fonfon. Cet album, illustré par Sandra Dumais, aborde l'anxiété chez les enfants et remporte le Prix des libraires du Québec en 2020 (catégorie Jeunesse, 0-5 ans). L'album est également finaliste la même année au Prix du livre jeunesse des bibliothèques de Montréal. Il paraît en anglais sous le titre Olivia Wrapped in Vines chez Orca Books en février 2022.

Elle publie son troisième roman, Après Céleste, en 2021, qui emprunte la forme du réalisme magique pour traiter du deuil périnatal et qui reçoit un chaleureux accueil critique. Il est finaliste au Prix des libraires du Québec de 2022 .

Œuvres

Romans et novella

 La remontée, Montréal, Les Éditions de Ta Mère, 2015, 187 p.
 Félix et le fleuve, Lausanne, Paulette éditrice, 2018, 83 p.

 Après Céleste, Montréal, Les Éditions de Ta Mère, 2021, 160 p.

Album jeunesse

 Simone sous les ronces, Montréal, Éditions Fonfon, 2019, 32 p.

Ouvrages collectifs

 « Le chat noir et autres contes », dans Monstres et fantômes (sous la direction de Stéphane Dompierre), Montréal, Québec Amérique, 2018, p 179-204.

Prix et honneurs

 2020 : Lauréate, Prix des Libraires du Québec – Jeunesse, 0-5 ans pour Simone sous les ronces (2019, Fonfon)
 2020 : Finaliste, Prix du livre jeunesse des Bibliothèques de Montréal pour Simone sous les ronces (2019, Fonfon)
 2022 : Finaliste, Prix des Libraires du Québec – Roman-Nouvelles-Récit pour Après Céleste (Ta Mère, 2021)

Notes et références

Voir aussi

Pages connexes

 Éditions de Ta Mère
 Prix des libraires du Québec
 Prix du livre jeunesse des bibliothèques de Montréal

Femme de lettres québécoise
Éditeur québécois
Naissance en 1985
Naissance à Montréal
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

Maude Nepveu-Villeneuve


Aceasta este o listă de personalități născute în județul Bacău.

Artiști

 Vasile Alecsandri (1821 Bacău-1890), poet, dramaturg, folclorist și om politic, membru fondator al Academiei Române
 George Bacovia (1881 Bacău-1957), poet de talie europeană, prozator, publicist, redactor al primei serii a revistei "Ateneu"
 Radu Beligan (1918-2016, Galbeni (Filipesti), Bacău), actor, poet, eseist, memorialist
 Gabriela Adameșteanu (n. 1942 Târgu Ocna), scriitoare, jurnalistă și traducătoare
 Nicolae Gropeanu (Gropper) (1863 Bacău- 1963); pictor evreu, la Paris semna Nicolas (Orval) Gropeano
 Paul Anghel (1931 Răcătău - 1995 ), romancier, eseist, dramaturg
 Letiția Oprișan (n. 1937, Podu Turcului) pictoriță
 Firuța Apetrei (n.1961 Frumoasa, Bacău), actriță
 Gheorghe Zărnescu (n. 1953 Cașin), pictor; soția sa, Dany Madlen Zărnescu (decedată în 2014), a fost de asemeni artist plastic.
 Maria Tacu (1949-2010 Burdusaci), poetă
 George Apostu (1936-1986 Stănișești, Bacău), sculptor de faimă internațională
 Dimitrie Berea (n.1975 Bacău), pictor de renume mondial
 George Bălăiță (n. 1935 Bacău), romancier (autorul cunoscutului roman Lumea în două zile)
 Constantin Ciosu (n.1938 Moinești), artist plastic, caricaturist prezent în toate publicațiile de masă ale vremii.
 Ovidiu Bufnilă (n. 1957, Târgu Ocna), prozator român de science-fiction.
 Maria Iosub (n.1960 Solonț), pictoriță.
 Florin Blănărescu (1921 Bacău - 2014), actor emblematic al teatrului băcăuan
 Carmen Maria Cârneci (n. 1957 Gârleni, Bacău), compozitoare și dirijoare; este fiica lui Radu Cârneci și sora Magdei Cârneci
 Magda Cârneci (n. 1955 Gârleni, Bacău), poetă, critic de artă, fiica poetului Radu Cârneci și sora compozitoarei Carmen Maria Cârneci.
 Anton Ciobanu (1939 Luizi Călugăra, Bacău - 2004), artist plastic
 Liviu Nedelcu (n. 1962 Petrești), artist plastic
 Radu Cosașu (Oscar Rohrlich) (n. 1930 Bacău), scriitor
 Ion Diaconescu (1915 Târgu Ocna - 1945)), pictor; împreună cu Nicu Enea a pus bazele Pinacotecii Municipale Bacău.
 Sile Dinicu (1919 Bacău -1993), compozitor și dirijor
 Mihai Drăgan (1937 Viișoara, Târgu Ocna - 1993), critic și istoric literar, filolog
 Ion Drăgoi (1928 Bacău - 1988), violonist
 Gianni Lazaro (Lazăr Marcovici)(n.1947 Bacău), faimos creator internațional de bijuterii evreu
 Nicu Enea (1897-1960), pictor; în anii '40 a primit comanda de a picta palatele regale. A realizat pictura Bisericii Sfinții Voievozi din cartierul CFR - Bacău și pictura cupolei Teatrului Bacovia din Bacău.
 Ion Frunzetti, istoric și critic de artă, poet, publicist, eseist și traducător
 Loredana Groza, cântăreață
 Vladimir Hanga, jurist și scriitor
 Eugen Ionescu, sculptor
 Gil Ioniță, cântăreț
 Luigi Ionescu (1927 - 1994), cântăreț
 Vasile Sporici (1931 - 2004), scriitor, critic literar
 Simona Nicoleta Lazăr,  (n. 1968 Livezi), poetă, jurnalistă, editoare
 Ionela Lăzureanu, sculptoriță
 Diana Lupescu, actriță
 Eliza Macadan, jurnalistă, poetă
 Ernest Maftei, actor
 Izabela Sadoveanu-Evan (1870-1941), militantă feministă, critic literar
 Ion Talianu (1898 — 1956), actor
 Ion Diaconescu;(1915 — 1945), pictor
 Sorin Antohi (n.1957), istoric al ideilor, eseist, traducător și editor
 B. Elvin (Elvin Bernstein)(1927 Moinești - 2011), scriitor, redactor evreu al Lettre Internationale în română ; nepotul lui Mordechai Bernstein.
 Adrian Lupu (1940 -1999 Moinești), regizor evreu, a emigrat în Eretz Israel.
 Alexandru Sever (pseudonimul lui Solo Silberman) (1921 Moinești - 2010) scriitor israelian de limbă română. A scris Memoria durerii.
 Solomon Sapira (1874 Moinești- 1944 ), memorialist evreu, în 1941 a fost deportat de Guvernul Antonescu în Transnistria
 Herșcu Goldner (n.? Moinești - d.1905), primul tipograf al operelor lui Ion Creangă; singurul evreu decorat cu Medalia de Aur a Serviciului Credincios, cl. I.
 Alphonse Sattinger(n. 1930 Moinești), renumit peisagist și portretist evreu din S.U.A.
 Abraham Clain (n. 1907 Moinești  - d.?), doctor, poet și publicist evreu, a scris Prin Moinești spre Israel.
 Jan Steiger (n. 1930 Moinești ), jurnalist, corespondent evreu la postul de radio anticomunist Europa Liberă.
 Nestor Rateș (n. 1933, Moinești), comentator evreu la postul de radio anticomunist Europa Liberă din München.
 Hary Kuller (n. 1929 Moinești), filozof, sociologia cunoașterii
 Cornel Palade, umorist și prezentator TV
 Ștefan Fay (n.1943), cineast
MIRCEA  ADRIAN  PAIU  (n 1966- d 2020) pictor
 Mihai Bejenariu (n. 1950 - Hemeiuș), sculptor, pictor, autor al bustului lui Mircea Cancicov din Parcul Cancicov - Bacău
 Miluță Flueraș (n. 1984 Onești), artist fotograf, regizor; supraviețuitor al incendiului din Clubul Colectiv din București .
 Costache Ciubotaru (n.1930 Buhuși), scriitor, cineast, regizor; cunoscut pentru filmele Dacii și Tudor.
 Dinu Tănase (n.1946), cineast, regizor, producător
 Elisabeta Bostan (n.1931), scriitoare, regizor
 Matei Alexandru (1927–2014), actor
 Dragoș Nichifor (GrasuXXL) (n.1981), rapper
 Octavian Voicu (1940 Viforeni-2014), poet; o școală din Bacău îi poartă numele
 Marcel Marcian, scriitor, fratele lui Solomon Marcus și al lui Marius Mircu
 Silvia Marcovici, violonistă
 Gelu Măgureanu, poet, sociolog
 Marius Mircu, jurnalist, scriitor, istoric, fratele matematicianului Solomon Marcus și al lui Marcel Marcian
 Gheorghe Mocanu, pictor, pedagog
 Constantin Moscu (1908-1997), pedagog, școala din Izvoru Berheciului îi poartă numele
 Isaia Răcăciuni (Isaia Nacht) (1900 - 1976) scriitor și traducător evreu, fratele actorului Nicolae Stroe.
 Nicolae Stroe (Stroe Nacht 1906 - 1990) regizor, actor și comic român, de origine evreiască, fratele scriitorului Isaia Răcăciuni.
 Ion Fercu (n.1952), scriitor
 Ion Dinvale (n. 1947), poet
 Maria Ploae, actriță
 Carmen Rădulescu (n. 1964 Onești), cântăreață
 Cristina Spătar (n. 1972 Onești), cântăreață, "regina muzicii R&B"
 Ion Rotaru (1924 Valea lui Ion, Bacău -2006), critic și istoric literar
 Viorel Savin (n. 1941 Borzești), dramaturg, poet, prozator, publicist, editor
 Florin Zăncescu (n.1956), actor
 Lori Cambos (1926 - 1972), actriță la Teatrul Bacovia, de etnie evreiască
 Ion Talianu, actor
 Olga Tudorache, actriță de teatru și film, profesor universitar
 Tristan Tzara (1896 Moinești - 1963 Paris), poet, prozator, dramaturg, eseist, publicist, fondatorul Dadaismului
 Ciprian George Purcaru (1981 Moinești), artist plastic, pictor, compozitor, membru dadaist, membru al Uniunii Artistilor Plastici UAP.
 Valentin Țigău (n. 1952 Bacău), jurnalist, Radio România Internațional
 Alexandra Ungureanu (n. 1981 Onești), cântăreață de muzică pop, house, dance
 Eugen Uricaru (n. 1946 Buhuși), scriitor
 Tinka Nyisztor (n. 1940), activistă pentru drepturile omului, etnograf
 Erzsébet László (1935-2012), interpretă de cântece populare și religioase (catolice) în dialectul secuiesc și dialectul ceangăiesc
 Ince János Petrás (1813-1886), folclorist
 Maria Petraș (n. 1957, Gioseni), cântăreață
 Mihály Petrás, cronicarul de la Faraoani (secolul XVIII, Faraoani), cantor, dascăl și cronicar ceangău
 János Zerkula (1927, Ghimeș-Făget - 2008, Lunca de Jos), interpret de muzică populară, prim-lăutar ceangău
 Monica Gabor (n. 1988), fotomodel
 Valentin Busuioc (n. 1965 Buhuși) poet, dramaturg, jurnalist
 Nicolae Vermont (1866 Bacău - 1932), pictor
 Dan Verona (n. 1947 Luncani, Mărgineni), poet, prozator,     traducător, redactor radio
 Raluca Neagu (n. 1977 Bacău), poetă
 Dan Claudiu Vornicelu (1973 Bacău - 2010), violonist
 Braea Nicolae Brăescu, tenor
 Teodora (Popa) Enache (n. 1967 Onești), cântăreață de jazz
 Geo Popa (n.1953 Galbeni, Filipești), actor
 Mariana Zavati Gardner (n. 1952 Bacău), poetă, prozatoare, traducătoare
 Calistrat Costin (n. 1942, Bacău, scriitor, traducător
 Cristina Ștefan ( N. 1957, Bacău, scriitor, poet, critic literar
 |}

Demnitari, politicieni

 * Elena Cancicov (1872), eroină, profesoară și soră de caritate decedată în Primul Război Mondial
 Constantin Galeriu, a fost unul dintre cei mai importanți duhovnici ai Ortodoxiei române, preot și profesor de teologie. A făcut pușcărie în trei rânduri sub comuniști; în vara lui 1989, a fost bătut crunt de interpuși ai Securității.
 Gheorghe Rădoi (n.1926), ministrul comunist al Construcțiilor de Mașini și vicepreședinte al Consiliului de Miniștri în România comunistă; a fost căsătorit cu Vasilica (Lica) Gheorghiu, fiica lui Gheorghe Gheorghiu-Dej
 Relu Fenechiu (n.1965), fost deputat de Iași, fost "baron local" de Iași
 Mordechai Bernstein (Moinești - d. 1934), conducător sionist, cofondator al localității Roș Pina - Israel; astfel, prima colonie sionistă a viitorului stat Israel a fost înființată de un grup din Moinești, care a plecat pe jos până la vasul care i-a dus în Palestina.
 Moșe David Iancovici;(poreclit David Șuv)(1854;Moinești - 1938 ), conducător sionist, cofondator al localității Roș Pina din Israel; astfel, prima colonie sionistă a viitorului stat Israel a fost înființată de un grup de 30 de familii din Moinești, care a plecat pe jos până la vasul care i-a dus în Palestina.
 Nicolae Matei (1863-1933 Bogdănești, Bacău), deputat, latifundiar expropriat. Violonista de renume Ioana Petcu-Colan, cetățeană britanică, este strănepoata sa.

 Moshe Sharoni (n. 1929 Buhuși) politician israelian deputat în Knesset-ul (Parlamentul) statului Israel.
 Radu Lecca (1890 - 1980), spion dublu, ziarist, fascist, antisemit, declarat de comuniști criminal de război, i s-a anunțat comutarea pedepsei capitale în închisoare pe viață în timp ce era dus împreună cu Ion Antonescu la locul execuției.
 Mihail R. Sturdza (1886 -1980 Târgu Ocna), diplomat, doctor în drept internațional, memorialist, ministru al afacerilor străine; membru al mișcării legionare; membru al Guvernului Național Român de la Viena condus de Horia Sima.
 Dumitru Mazilu (n. 1934 Bacău), om politic și dizident român, având un rol cheie în evenimentele din decembrie 1989.
 Ioachim Mareș - Vasluianul, episcop ortodox de Huși
 David Korner (1914 – 1976) comunist militant, sindicalist și jurnalist româno-francez de etnie evreiască. Activ în mișcarea sindicală din Franța până în 1960.
 Alexandru Șafran, cărturar evreu, teolog, senator al României, Șef Rabin al României, Șef Rabin al Genevei, o școală din Bacău îi poartă numele.
 Nicolae Șova (1885, Poduri, Bacău – 1966, București), politician, general de corp de armată, deținut politic.
|}

Militari

 Ștefan cel Mare (1433-1504), voievod al Moldovei
 Valerian Stan (n. 1955 Conțești Sascut), ofițer, luptător pentru drepturile omului
 Radu R. Rosetti (1877-1849), general din familia nobiliară Rosetti, considerat cel mai important istoric militar; membru în Guvernul Antonescu ca Ministru al Educației și Cultelor; închis de comuniști și mort în închisoarea Văcărești.

 Ioan Pălăghiță (1899, Onești- 1943, Kuban,Rusia), ofițer român, erou al celui de-Al Doilea Război Mondial
|}

Oameni de știință

 David "Wex" Wechsler (n. 1896- d. 1981 Lespezi, Gârleni), evreu, faimos psiholog american
 Pompei Gheorghe Samarian (n. 1879 – d. 1942 Bacău), medic, om de știință
 Constantin Avram (n. 1911, Bacău - d. 1987 Ciumași,Itești), academician, fost rector în Timișoara
 Ion Borcea (n. 1879 Buhoci - d. 1936), naturalist, profesor universitar, ministru; fondatorul oceanografiei românești.
 Constantin Cândea (n. 1887, Mărgineni, Bacău  - d. 1971), chimist, profesor universitar
 Aurora Gruescu (n. 1914 - d. 2005, Oituz) - prima femeie inginer silvic
 Costin Georgian (n. 1929 – d. 1992), inginer constructor al metroului; o stație îi poartă numele
 Moses Rosen (n. 1912, Moinești - d. 1994), Șef Rabin al României, academician
 Grigore Tăbăcaru (n. 1983 Hemeiuși - d. 1939), autor de referință în pedagogie
 Solomon Marcus, matematician de renume mondial, lingvist, academician, fratele lui Marcel Marcian și al lui Marius Mircu
 Vasile Pârvan, unul dintre cei mai importanți istorici români, arheolog, academician
 Alexandru Piru, critic literar, membru post-mortem al Academiei Române
 Gheorghe Platon (n. 1926 d. Buhuși -2006), istoric, academician
 Ion Th. Simionescu (n. 1873 Fântânele, Hemeiuși - d. 1944), geolog, paleontolog, naturalist* Gheorghe Vrănceanu (n. 1900 Valea Hogii, Lipova, Bacău - d. 1979), matematician, profesor universitar, membru al Academiei Române
 Ștefan Zeletin (Ștefan Motăș) (n. 1882 Burdusaci, Răchitoasa - d. 1934), scriitor, filosof, sociolog
 C.D. Zeletin (Constantin Dimoftache) (n. 1935 Burdusaci, Răchitoasa), poet, eseist, traducător, medic și biofizician român
 Miltiade Filipescu (n. 1901 Burdusaci, Răchitoasa - d. 1993), geolog, academician
 Constantin Filipescu (n. 1879 Burdusaci, Răchitoasa - d. 1947), agronom, autor coordonator al lucrării "Marea Enciclopedie Agricolă a României"
 Nicolae Ghica-Comănești (n. 1875 Comănești - d.1921)- explorator
 Ghiorghi Iorga (n. 1954 Bacău), traducător din limba persană
 Teodor Gheorghe Negoiță (n. 1947 Sascut - 2011), explorator polar, primul român care a atins Polul Nord.
 Dan Cristea (n. 1951, Moinești), membru corespondent al Academiei Romane, informatician, matematician, cercetător, profesor universitar și scriitor român, formator și specialist în lingvistică computațională.
 Eugen Șendrea (n.1951 Bacău- 2016), istoric.
 Puiu Nistoreanu (n.1954 Moinesti), profesor universitar, economist, cercetător, eseist, jurnalist.
 Sacha Nacht (n. 1901 Răcăciuni - d. 1977 Paris), psihiatru și psihanalist evreu.
|}

Sportivi

 Lavinia Agache-Carney (n. 1967 Căiuți), gimnastă de renume internațional
 Sorin Avram (n. 1943 Bacău, România – 2015), fotbalist
 Dumitru Berbece (n. 1963 Bacău), handbalist
 Cristina Bontaș (n. 1973 Bacău), gimnastă
 Lidia Butnărașu-Drăgănescu (n. 1967 Chetriș, Buhoci), handbalistă
 Nadia Comăneci (n. 1961 Onești), una din cele mai mari gimnaste ale secolului XX.
 Mirela Rusu (n. 1978 Bacău), dublă campioana mondială la gimnastica aerobică
 Silvia Zarzu (n. 1998 Onești), gimnastă
 Georgeta Gabor, gimnastă
 Anca Grigoraș, gimnastă
 Narcisa-Georgeta Lecușanu, handbalistă
 Daniel Munteanu (n. 1978, Onești), fotbalist

 Eduard Tismănaru (n. 1987), fotbalist
 Mihaela Melinte, atletă
 Elena Oprea-Horvat (n.1958) canotoare laureată cu aur la Los Angeles 1984.
 Lucian Vasilache (n.1955) - handbalist
 Diana Maria Chelaru (n. 1993), gimnastică artistică
 Gabriela Potorac, gimnastă
 Angela Tamaș-Alupei, canotoare
 Gabriela Trușcă (n. 1957 Bacău), gimnastă, membră a echipei olimpice a României la Olimpiada din 1976 (Montreal) și medaliată cu argint la finalele pe aparate
 Luminița Milea (n. 1962 Onești), gimnastă
 Lucian Vasilache (n. 1954), handbalist
 Neculai Vasilcă (n. 1955 Bacău), handbalist
 Crina Elena Pintea (n. Ailincăi, 3 aprilie 1990, Podu Turcului) este o handbalistă din România care joacă pentru echipa națională a României pe postul de pivot. Considerată în 2019 cel mai bun pivot din lume.
|}

Referințe

 Personalități
Bacău
Bacău
Listă

Listă de personalități născute în județul Bacău


Barbara Frey, mit dem Geburtsnamen Barbara Andrea Frey, auch Barbara A. Frey und Andrea Frey benannt (* 1. Mai 1955 in Stuttgart) ist eine deutsche Schauspielerin.

Leben
Barbara Frey verbrachte ihre Kindheit in Stuttgart bei ihren Großeltern, danach war sie Gymnasialschülerin in mehreren Schulen und Internaten. Sie studierte 1974 bis 1977 mit Abschluss Schauspieldiplom an der Hochschule für Musik und Darstellende Kunst Stuttgart. Sie war 1977/78 Ensemblemitglied am Stadttheater Basel, Schauspiel Frankfurt, Thalia Theater Hamburg, Städtischen Bühnen Heidelberg, Staatliche Schauspielbühnen Berlin West bis 1990.

Ihre erste Theaterrolle spielte sie während ihres Studiums 1976 am Württembergischen Staatstheater Stuttgart, Intendant Claus Peymann, die Sketchkrankenschwester in Sonny Boys von Neil Simon, Regie Guido Huonder. Es folgte am Landestheater Tübingen die Doris Biber in dem Grips-Theater Stück Das hältste ja im Kopf nicht aus von Volker Ludwig.

Dazu kamen seit 1976 TV-Rollen beim WDR, u. a. in der Live-Aufzeichnung Der treue Otto mit Willy Millowitsch (als Andrea Frey), in Lemmi und die Schmöker und beim SWF und SDR. Auch finanzierte sie sich ihr Studium, indem sie zweimal wöchentlich nachmittags beim SDR Regional bis zur Abendschau als Fernsehansagerin agierte, bis ihr dies von ihrem Schauspieldirektor Felix Teutoburg Müller verboten wurde.

Für die Spielzeit 1977/78 wurde sie als Anfängerin von dem Intendanten Hans Hollmann und dem Dramaturg Klaus Völker am Stadttheater Basel engagiert.

Als Mitglied des Ensembles war ihre Antrittsrolle die Eve in Der zerbrochne Krug von Heinrich von Kleist, Regie Nicolas Brieger und diese Inszenierung wurde in der Fachzeitschrift Theater Heute im Heft 12, Dezember 1977 von Reinhard Stumm besprochen. In weiteren Rollen in Basel spielte sie u. a. die Marianne in Tartuffe von Molière an der Seite von Hilmar Thate als Tartuffe, Regie Bernard Sobel, und unter der Regie von Horst Zankl die Tochter Bertha in Der Vater von August Strindberg mit Karlheinz Böhm in der Titelrolle.

1978/79 folgte sie dem Ruf von Peter Palitzsch ans Schauspiel Frankfurt, Mitbestimmungs-Theater. In dessen Inszenierung, die für das Theater Treffen Berlin nominiert wurde, Der erste Tag des Friedens einem Vier-Personen Stück von Horst Laube, sie als Icka das Geschwisterpaar mit Burghart Klaußner war und sie spielte die Bianca in der Peter Palitzsch Inszenierung Othello von Shakespeare.

Hans Hollmann war es, der sie für seine Inszenierungen von Goethes Faust I und Faust II 1979/80 ans Thalia Theater Hamburg holte, dessen Intendant Boy Gobert sie in der darauffolgenden Spielzeit an die Staatlichen Schauspielbühnen Berlin ins Schillertheater folgte, wo sie bis 1984 Ensemblemitglied war. Hier spielte sie u. a. die Tochter Solange in der deutschen. Erstaufführung Sonnenstaub von Raymond Roussel, in der Inszenierung von Hans Hollmann, die im Theater Heute, Heft 7, Juli 1981 von Hanns Zischler besprochen wurde.

1984/85 wurde sie von Peter Stoltzenberg an die Städtische Bühne Heidelberg verpflichtet, wo sie an der Seite von Ulrich Tukur die weibliche Hauptrolle Helene in Die Rassen von Ferdinand Bruckner spielte unter der Regie von Jossi Wieler und in dessen nächster Inszenierung Was ihr wollt von Shakespeare war sie die Maria war.

Nach Berlin zurückgekehrt, engagierte sie von 1987 bis 1990 der Intendant Heribert Sasse an die Staatlichen Bühnen Berlins. Zu ihren Rollen zählten dort unter anderem die Hauptrolle Phöbe Zeitgeist in Blut am Hals der Katze von Rainer Werner Fassbinder, diese Inszenierung von Claus Andre erhielt den zweiten Preis beim Edinburgh International Festival 1988. Weiter Rollen waren u. a. die weibliche Hauptrolle Marie la Rousse in Posada von Walter Serner, Regie Thomas Reichert, und in der Übernahme mit Heribert Sasse die Gräfin Juli Imperiali in Die Verschwörung des Fiesko zu Genua von Friedrich Schiller.

Neben den festen Engagements spielte sie als Gast u. a. 1985 in Berlin an der Komödie am Kurfürstendamm, 1985/1986 am Theater der Freien Volksbühne West die Katja in Ein Monat auf dem Lande von Iwan Turgenjew inszeniert von Fred Berndt und am Stadttheater Regensburg 1992/93 in Endstation Sehnsucht von Tennessee Williams die Stella, Regie Eberhard Itzenplitz. Es folgten 2003 im Scheselong Berlin/ Moabit, die Martha in Wer hat Angst vor Virginia Woolf von Edward Albee und 2009 am Brandenburger Theater mehrere Rollen in Rolf Hochhuths Wessis in Weimar und Molieres Tartuffe inszeniert von Christian Kneisel.

Im August 2014 spielte sie am BE Theater am Schiffbauerdamm in Sommer 14 von Rolf Hochhuth die Lady Jennie Randolph Churchill, die sie auch bereits 2010 an der Berliner Urania unter der Regie des Autors gab.
Neben ihrer Theaterarbeit wirkte sie in 40 Fernsehproduktionen mit, u. a. Wolffs Revier, Der letzte Zeuge, Liebling Kreuzberg und Das Traumschiff Norwegen.

Sie war in erster Ehe bis 1983 mit dem Journalisten und Autor Matthias Matussek, in zweiter Ehe mit dem Schauspieler Wolf Dieter Kabler und in dritter Ehe bis 1990 mit dem Umzugsunternehmer Klaus Zapf verheiratet. Sie lebt in Berlin und hat seit 1990 einen Sohn.

Filmografie
 1976: Direktion City
 1981: Die Laurents
 1983: Der Träumer
 1986: Gauner im Paradies
 1986: Aranka
 1987: Mrs. Harris fährt nach Moskau
 1988: Direction City
 1991: Insel der Träume
 1991: Der nächtliche Besucher
 1992: Traumschiff – Norwegen
 1993: Wolffs Revier – Roulette
 1994: Ihre Exzellenz, die Botschafterin (Folge 1)
 1995: Spreebogen
 1995: Ein unvergessliches Wochenende – Nordsee
 1995: Die Pilotinnen
 1995: Inka Connection
 1996: Liebling Kreuzberg – Eine nette Intrige
 1996: Der Schattenmann – Janus
 1996: Der Schattenmann – Mitten unter uns
 1996: Im Namen des Gesetzes – Leerlauf
 1996: Soko Classics 5113 – Der Tod der alten Dame
 1996: Soko Classics 5113 – Außer Dienst
 1996: Soko Classics 5113 – Stahlmann
 1996: Soko Classics 5113 – Geruch
 1996: Soko Classics 5113 – Ein interessanter Typ
 1996: Ein Bayer auf Rügen – Vetternwirtschaft
 1997: Frauenarzt Dr. Markus Merthin – Verwechslung
 1997: Soko 5113 – Das große und das kleine Geld
 1997: Soko 5113 – Das Lächeln des Verräters
 1997: Die Geliebte/Lust auf Liebe – Wer zuletzt weint
 1998: Das vergessene Leben
 1998: Tatort – Blick in den Abgrund
 1999: Der letzte Zeuge – Schwebende Engel
 1999: Für alle Fälle Stefanie – Am Ende der Schuld
 1999: Für alle Fälle Stefanie – Preis der Liebe
 1999: Gefährliche Hochzeit
 2007: KIKA – Kein Zurück
 2009: Zwischen heute und morgen
 2011: Familie Dr. Kleist – Anfänge

Theaterrollen

Hörspiele
 1985: Hessischer Rundfunk "Ohne Geld singt der Blinde nicht" – Teil 2
 1991: SFB "Jonny Hilversums Frauen"
 1995: Südwestfunk "Das Bildnis des Dorian Gray (Teil 1 + 2) – 2 vor Mitternacht
 1996: Radio Bremen "Wie beim Sprechen"
 1999: Hessischer Rundfunk "Dreimal Deutschland"

Lesungen

Weblinks

 Barbara Frey bei castupload.com
 Barbara Frey Homepage

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Deutscher
Geboren 1955
Frau

Barbara Frey (Schauspielerin, 1955)


Berta Golob (Kranj, 9. kolovoza 1932.), slovenska književnica i pjesnikinja, knjižničarka, učiteljica, lektorica

Životopis
Rođena je 9. kolovoza 1932. godine u Kranju. U Kranju završila gimnaziju. Nakon završenog Filozofskog fakulteta u Ljubljani, radila je kao umirovljena učiteljica i knjižničarka.

Djela
Napisala je veliki broj dječjih knjiga te je izdala i četiri pjesničke zbirke, a njena djela prožeta su religijskim temama. Neka od njenih djela su: Sveti Nikola - bojanka, Majka Terezija - dobri anđeo Kalkute, Ivan Krstitelj, Na Križnom putu s Gospodinom, Moćna žena pod križem, Božić dolazi, Oče naš (preveli na hrvatski Miro Radalj i Lidija Piskač) i mnoge druge.

Proza

Sovražim vas (1976.)
Drobne zgodbe (1980.) , (1986.)
Skrinja iz babičine bale (1983.) , Babičina skrinja (besedila povzeta iz knjige Skrinja iz babičine bale.), (1986.)  zvočni posnetek
Kako visoko je nebo (1990.)
Šolske razglednice (1990.)
Bela žena, divji mož (1997.)
Daljna preteklost naše vasi (1997.)
Kam ljudje hitijo? (1999.)
Marijine srajčke (1999.)
Zrna dedove modrosti (2000.)
Kam ta romar roma (2000.)
Napisal je knjigo (2001.)
Pogledi s hišnega praga (2003.)
Sandale in sari: blažena Mati Terezija iz Kalkute (2004.)
Svetilniki (2006.)
Kje je sreča doma? (2007.)
Kruh življenja, miru in dobrote: sv. Elizabeta Avstroogrska: 800-letnica njenega rojstva (2008.)
Preprosto pismo v raj (2008.)
Lastovka išče dom (2010.)

Poezija
Med nama, Gospod (1992.)
Senca svetlobe (1999.)
Z Gospodom na križevem potu (2000.)
Vse to se je zgodilo (2009.)
Srce, ki ljubi vse ljudi (2011.)

Nagrade
Godine 1982. osvojila je nagradu Levstik za svoju knjigu Žive besjede.

Izvori

Kranj
Slovenski književnici
Slovenski pjesnici
Knjižničari
Pisci za djecu

Berta Golob


Martis (sardinski: Màltis, galurski: Màlti) je grad i općina (comune) u pokrajini Sassariju u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 295 metara i ima 517 stanovnika. Prostire se na 22,96 km². Gustoća naseljenosti je 23 st/km².Susjedne općine su: Chiaramonti, Laerru, Nulvi i Perfugas.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Martis


() est une personnalité politique japonaise. Son nom d'usage est Yamatani ; son nom officiel est .

Biographie
Eriko Yamatani est née à Musashino (Tokyo), au Japon. Son père était journaliste au Sankei shinbun. Elle passe son enfance dans la ville de Fukui, où sa famille, aisée, possède l'auberge ryokan à geisha Beniya à Awara Onsen. Plus tard, lourdement endettée, la famille Yamatani quitte Fukui pour Tokyo.

Elle est diplômée en  de l' (une université privée catholique pour femmes de Tokyo) avec un baccalauréat ès lettres. Elle travaille aux États-Unis pour une maison d'édition. Elle devient rédactrice en chef de Sankei Living Shimbun en 1985 et devient connue comme essayiste et personnalité de la télévision.

En 1989, Yamatani se présente en vain a l'élection à la Chambre des conseillers en tant que candidate du parti démocrate socialiste.

En , elle est élue à la Diète du Japon sur la liste du parti démocrate. Elle quitte le parti en 2002 pour rejoindre le Nouveau Parti conservateur. Bien qu'elle ait prévu de briguer le siège représentant le  arrondissement de Tokyo en 2003, l'émergence d'Hirotaka Ishihara, fils du gouverneur Shintarō Ishihara, la force à se présenter dans le  arrondissement, où elle est battue. Elle revient en 2004 à la Diète en tant qu'élue au scrutin proportionnel du Parti libéral démocrate.

De décembre 2012 à novembre 2017, au sein des gouvernements Abe II et Abe III, elle est Ministre d'État, présidente de la Commission nationale de sécurité publique, Ministre d'État chargée de la Gestion des catastrophes, également chargée de la question des Enlèvements, de la consolidation du Territoire, de la Politique océanique et des Disputes territoriales.

Prises de position

Yamatani est une opposante vocale à « l'éducation non sexiste » et à l'éducation sexuelle dans les manuels d'économie domestique et dans d'autres parties des programmes scolaires.

Affiliée à l'organisation ouvertement révisionniste Nippon Kaigi, elle défend les revendications territoriales du Japon et se mobilise pour une législation spéciale qui restreindrait les ventes de terres aux étrangers sur l'île de Tsushima et mettrait en place des mesures pour relancer l'économie locale sans avoir à dépendre des touristes sud-coréens. Les Coréens possèdent environ 0,007 % des terres de Tsushima.

Yamatani a également fait des déclarations anti-LGBT, en se moquant du droit des personnes transgenres d'utiliser les toilettes pour leur genre choisi et en imaginant des situations où des athlètes transgenres voleraient des médailles à des athlètes cisgenres.

Notes et références

Liens externes

Personnalité du Parti libéral-démocrate (Japon)
Membre de Nippon Kaigi
Anticommuniste japonais
Membre de la chambre des conseillers du Japon
Membre de la chambre des représentants du Japon
Essayiste japonais
Journaliste japonais du XXe siècle
Japonais expatrié aux États-Unis
Naissance en septembre 1950
Naissance à Musashino

Eriko Yamatani


James Challis FRS (12 December 1803 – 3 December 1882) was an English clergyman, physicist and astronomer. Plumian Professor of Astronomy and Experimental Philosophy and the director of the Cambridge Observatory, he investigated a wide range of physical phenomena though made few lasting contributions outside astronomy. He is best remembered for his missed opportunity to discover the planet Neptune in 1846.

Early life
Challis was born in Braintree, Essex where his father, John Challis, was a stonemason. After attending various local schools, he graduated from Trinity College, Cambridge in 1825 as Senior Wrangler and first Smith's prizeman. He was elected a fellow of Trinity in 1826 and was ordained in 1830. He held the benefice of Papworth Everard, Cambridgeshire from the college until 1852. In 1831 Challis married Sarah Copsey, née Chandler, a widow, and consequently resigned his Trinity fellowship. The couple had a son and a daughter.

Plumian professor
In 1836, he became director of the Cambridge Observatory and Plumian Professor, holding the latter post until his death. He lectured in all areas of physics. As examiner for the Smith's prize, he appraised the early work of G. G. Stokes, Arthur Cayley, John Couch Adams, William Thomson (later Lord Kelvin), Peter Guthrie Tait and James Clerk Maxwell. For over a decade, in correspondence and publications, Challis repeatedly disagreed with Stokes's conclusions from his research.

Challis was referee for Thomson and for Stokes in their respective applications for chairs at the University of Glasgow, and for Maxwell at Aberdeen. He and Thomson together set and examined the Adams prize topic on Saturn's rings, won by Maxwell in 1857.

Cambridge Observatory
Challis succeeded George Biddell Airy at the observatory and gradually improved the instrumentation and accuracy of observations. He made some early observations of the fracture of comet 3D/Biela into two pieces on 15 January 1846 and re-observed both fragments in 1852. He published over 60 scientific papers recording other observations of comets and asteroids. He invented the meteoroscope (1848) and the transit-reducer (1849). Challis published twelve volumes of Astronomical Observations Made at the Observatory of Cambridge.

He and his wife lived at the observatory as genial hosts for 25 years, though Challis once left his wife to guard an intruder while he summoned assistance. Challis eventually resigned the observatory post because of the chronic stress that his inability to keep up with processing new astronomical observations was causing him. His predecessor Airy had taken a more relaxed attitude. He was succeeded by Adams though he maintained his professorship until his death.

The search for the eighth planet

In 1846, Airy finally persuaded a skeptical Challis to join in the search for an eighth planet in the Solar System. Adams had predicted the location of such a planet as early as 1844, based on irregularities in the orbit of Uranus. Adams failed to promote his prediction successfully and there was little enthusiasm for a systematic search of the heavens until Airy's intervention. Challis finally began his, somewhat reluctant, search in July 1846, unaware that Frenchman Urbain Le Verrier had independently made an identical prediction. German astronomer Johann Gottfried Galle, assisted by Heinrich Louis d'Arrest, finally confirmed Le Verrier's prediction on 23 September. The planet was named "Neptune". It soon became apparent from Challis's notebooks that he had observed Neptune twice, a month earlier, failing to make the identification through lack of diligence and a current star chart.

Challis was full of remorse but blamed his neglect on the pressing business of catching up on the backlog of astronomical observations from the observatory. As he reflected in a letter to Airy of 12 October 1846:

Physicist
Challis also worked in hydrodynamics and in optics where he supported the wave theory of light and advanced the theory of a luminiferous ether as a medium for its propagation. However, he rejected the idea that the ether was an elastic solid, insisting that it was a fluid, bringing him into conflict with Airy and Stokes. Driven by Sir Isaac Newton's somewhat obscure assertion of "a certain most subtle spirit which pervades and lies hid in all gross bodies", Challis was driven to attempt to derive all physical phenomena from a model of inert spherical atoms embedded in an elastic fluid ether, an enterprise described as an attempt at a "Victorian unified field theory". His work included a mechanical explanation of gravitation. His ideas won few supporters.

Theological views
Challis took issue with Charles Wycliffe Goodwin's views on Genesis expressed in Essays and Reviews (1860). Challis saw Genesis as an "antecedent plan" for creation, rather than a literal chronology, and argued that the biblical account could be reconciled with the geological record. He went on to interpret the word "law", as used in a spiritual sense by Saint Paul, in the sense of scientific law.

Assessment
Challis published 225 papers in mathematics, physics and astronomy. He was re-elected fellow of Trinity in 1870. He died in Cambridge and was buried beside his wife in Mill Road Cemetery, Cambridge. His wealth when he died was £781 ().

Despite the embarrassment over Neptune, Challis did make genuine contributions to astronomy. His blend of theology and science was in the spirit of Stokes, and his search for a unified theory akin to the endeavours of Thomson and Maxwell. However, despite his tenacity in advocating his physical and theological theories, they had little impact, and in fact Richard Carrington credited him as his professor with inspiring his decision to pursue astronomy rather than become a clergyman. Olin J. Eggen claimed that "At a later time, or under less amiable circumstances, he would have been branded a charlatan. He would now be as forgotten as his peculiar ideas had not the events surrounding the discovery of Neptune in 1845 given him a genuine opportunity for scientific immortality. But he fumbled it."

Honours and memorials
Fellow of the Royal Astronomical Society, (1836);
Fellow of the Royal Society, (1848);
Bronze medal at The Great Exhibition for his transit-reducer, (1851).
Lunar crater Challis is named after him.

References

Bibliography

Challis, J. (1861) Creation in Plan and Progress

Challis, J. (1871) A Translation of the Epistle of the Apostle Paul to the Romans
Challis, J. (1873) An Essay on the Mathematical Principles of Physics
Challis, J. (1875) Remarks on the Cambridge Mathematical Studies
Challis, J. (1879) Lectures on Practical Astronomy and Astronomical Instruments
Challis, J. (1880) Essay on the Scriptural Doctrine of Immortality

Obituary
J. W. L. G. (1882–83) "James Challis" Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 43: 160–79

About Challis
[Anon.] (2001) "Challis, James", Encyclopædia Britannica, CDROM Deluxe edition
Clerke, A. M. (2006) "Challis, James (1803–1882)", rev. David B. Wilson, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, online edn, Oct 2006, accessed 17 September 2007
Eggen, O. J. (1970–1981) "Challis, James" in

External links

1803 births
1882 deaths
People from Braintree, Essex
19th-century British astronomers
English physicists
19th-century English Anglican priests
People educated at Mill Hill School
Alumni of Trinity College, Cambridge
Fellows of Trinity College, Cambridge
Senior Wranglers
Fellows of the Royal Society
Fellows of the Royal Astronomical Society
Plumian Professors of Astronomy and Experimental Philosophy

James Challis


Balthasar von Groschlag zu Dieburg (* vor 1479; † 5. Januar 1535 in Mainz) war Domkapitular des Mainzer Domkapitels.

Leben

Familie

Er wurde als Sohn von Heinrich von Groschlag zu Dieburg († vor 1495) und Brigida von Ützlingen geboren.
Als typischer Adelskleriker mit den Sitten seiner Zeit lebte er während seiner Zeit in Mainz im offenen Konkubinat mit einer Christine Engelländerin, mit der er drei Kinder zeugte, Rochus,  Johannes  Balthasar  und  Kungundis, die er erst kurz vor oder nach seinem Tod 1535 legitimieren ließ.

Am 16. August 1524 urkundet Phillipp von Rieneck, dass er Balthasar die Rieneckischen Lehen des verstorbenen Bruders Ludwig von Groschlag mit Zustimmung seines Vetters Heinrich auf Lebenszeit übergiebt. Diese umfassten Schöllkrippen, Hochkele, Kalde und Offkalde.

Im Rahmen von Erbauseinandersetzungen mit seinem Vetter Heinrich um Familien- und Lehensgüter in den Gemeinden Altheim, Hergershausen und Sickenhofen verstrickte er sich ab 1528/29 in eine Fehde mit dem Grafen Philipp III. von Hanau-Lichtenberg. Ähnliche Auseinandersetzungen gab es schon 1506 mit seinem Bruder Ludwig um das Erbe der Eltern. Eine gütliche Einigung wurde erst unter Vermittlung seines damaligen Dienstherren und Erzbischofs von Mainz Jakob von Liebenstein in Form eines von ihm aufgestellten Erbvertrages erreicht. Dabei wurden Ludwig die meisten Güter und Lehen überlassen, Balthasar bekam eine jährliche Leibrente von 20 Gulden und den Zehnten zu Dornheim. Die Auseinandersetzungen werfen ein Schlaglicht auf den Charakter von Balthasar.

Karriere
1479 wurde Balthasar von Groschlag von dem Kanoniker und Verwandten Otto von Bach († 1497) für das Mainzer Domkapitel nominiert, dem vorher schon sein Onkel Oswald angehörte. Seine Aufnahme als Domizellar erfolgte 1490. Bei dieser Gelegenheit bestätigten Verwandte und Freunde der Familie seine Ritterbürtigkeit. Am 29. Mai 1505 wurde er als Domkapitular installiert. Als typischer Adelskleriker der frühen Neuzeit empfing er weder die Diakonen- noch die Priesterweihe, sondern erreichte lediglich das Subdiakonat. 1533 wurde er Subcustos des Kapitels. Im Zuge der Verwaltungsreformen berief Kurfürst Albrecht von Brandenburg Balthasar Groschlag 1524 gegen den Widerstand des Domkapitels, das der neuen Verwaltung ablehnend gegenüberstand, in den Rat. Damit verbunden war eine Schenkung des Kurfürsten für "trewen nutzlichen dienst" –  ein Haus samt Scheune und Areal in Dieburg. Sein, heute nicht mehr vorhandenes, Totenschild samt Inschrift ist überliefert und hing der Tradition gemäß in der Memorie des Domes: "Balthasar (von) Graslach a Diepurg, huius Metropolitanae aedis Maguntinae Canoniucs, mortem foeliciter obiit anno salutis MDXXXV Januarii nonis". Nach einer Information des Bischöflichen Dom- und Diözesanmuseums Mainz wurde der Totenschild, wie viele Andere auch, im Winter 1813 von den Napoleonischen Soldaten während der Besetzung von Mainz verheizt.

Literatur
 Archiv für mittelrheinische Kirchengeschichte  41, S. 214 ff.
 Gerhard Fridrich Albrecht: Genealogisches Handbuch: Frankfurt a. M., 1776, Genealogisches Handbuch: Groschlag S. 71 ff.
 Johann Gottfried Biedermann (Hochfürstlich Brandenburg Sulmbachischer Pfarrer zu Untersteinach): Geschlechts=Register Der Reichs Frey unmittelbaren Ritterschafft Landes zu Francken löblichen Orts Ottenwald …, Kulmbach / Untersteinach, 16. Februar 1751, ca. 460 Seiten, Groschlag S. 342–348
 Peter Murmann: Balthasar Groschlag von Dieburg: ein Mainzer Domherr der Lutherzeit, Band 11 von Dieburger Kleine Schriften, Verlag AVA, 1995.
 Johann Wilhelm Christian Steiner: Alterthümer und Geschichte des Bachgaus im alten Maingau, Darmstadt 1829; 3 Bände; hier besonders der III. Band: Geschichte des Stadt Dieburg und Topographie der ehemaligen Centen und Ämter Umstadt, Babenhausen und Dieburg

Weblinks

Einzelnachweise

Balthasar
Domherr (Mainz)
Domherr (15. Jahrhundert)
Domherr (16. Jahrhundert)
Geschichte (Rhein-Main)
Deutscher
Geboren im 15. Jahrhundert
Gestorben 1535
Mann

Balthasar von Groschlag zu Dieburg


NGC 7109 je eliptična galaktika u zviježđu Južnoj ribi.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7109
  Auke Slotegraaf: NGC 7109 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7100 - 7149

7109

NGC 7109


was a village located in Ōchi District, Shimane Prefecture, Japan.

As of 2003, the village had an estimated population of 1,881 and a density of . The total area was .

On October 1, 2004, Daiwa, along with the town of Ōchi (also from Ōchi District), was merged to create the town of Misato.

References

Dissolved municipalities of Shimane Prefecture

Daiwa, Shimane


Centriranje (prema njem. zentrieren) može značiti:
 centriranje je smještanje nečega u sredinu, na primjer teksta na stranici.
 centriranje, u tehnici, je određivanje rotacijske osi (središnjice),  na primjer centriranje osovina ili vratila.
 centriranje (nogomet), u nogometu, je dodavanje lopte s krila u sredinu.

Izvori

Centriranje


Tomislav Čale (Mostar, 1962., hrvatski pjesnik i pisac iz Hercegovine.

Životopis

Rođen je u Mostaru, 1962. godine, gdje živi do izbijanja rata.

Od 1993. godine živi u Danskoj. Završio je građevinski fakultet u Mostaru i pedagošku akademiju u Danskoj.

Pjesme i kratke proze na danskom, engleskom i maternjem jeziku objavljivane u eks-Jugoslaviji, Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj i Danskoj.
Sredinom i krajem sedamdesetih, te početkom osamdesetih sudjeluje u radu mostarskih teatarskih družina Mostarski Teatar Mladih i Teatar poezije "LIK".

Pjesme i kratke proze počinje pisati i objavljivati krajem sedamdesetih.

1989. kratka priča Zemljotres, uvrštena je u antologiju Osluškivanje tišine, izbor najboljih kratkih priča OZON -a (Beograd, mart, 1989)

1992. pred samo izbijanje rata u Mostaru, piše i s braćom Topić, Miljenkom i Veliborom, snima, antiratnu pjesmu Njima u slast.

1993. u Osječkoj Književnoj reviji objavljuju mu kratke proze Pisma iz Danske.

1994. u Danish Literary Magazine, objavljena mu je pjesma Poem on the Heart.

2001. – 2002. u časopisu za književnost Poet, objavljuju mu pjesme i prevode s danskog.

2008. u književnom časopisu Riječ, Brčko, objavljen mu je izbor iz poezije.

2010. u Mostaru izlazi zbirka poezije Ekscentričnost srca.

2011. u časopisu Lacuna Mag, Danska, reprint priče Zemljotres.

2015. objavljuje zbirku poezije U lažnom snu.

2018. pjesme mu uvrštene u antologiju Ny lyrik fra Bosnien-Hercegovina, Danska.

2019. objavljuje zbirku poezije Koještarije. Knjiga izlazi u dvostrukom izdanju - drugo izdanje uz pjesme popraćene ilustracijama Denisa Markića.

2021.objavljuje zbirku poezije Oblak

U okviru promocije antologije, sudjeluje na promocijama u Aarhusu, u okviru Literarnog festivala, te na sajmu knjiga u Kopenhagenu.
2018, u poetskom dodatku dnevnog lista Politiken, objavljena mu je pjesma Dette er ikke et digt.

Izvori

Hrvatski pjesnici iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski književni kritičari iz Bosne i Hercegovine

Životopisi, Mostar
Hrvati u Danskoj

Tomislav Čale


1910 in sports describes the year's events in world sport.

American football
College championship
 College football national champions – Harvard Crimson

Professional championship
 Ohio League champions – Shelby Blues and Shelby Tigers (shared)

Association football

England
 The Football League – Aston Villa 53 points, Liverpool 48, Blackburn Rovers 45, Newcastle United 45, Manchester United 45, Sheffield United 42
 FA Cup final – Newcastle United 2–0 Barnsley at Crystal Palace, London (replay following 1–1 draw at Crystal Palace)
 Manchester United moves from its venue at Bank Street to its present home Old Trafford
Germany
 National Championship – Karlsruher FV (0–0) 1–0 Holstein Kiel at Köln
 Foundation of FC St. Pauli (15 May)
Norway
 Foundation of Bærum SK (26 March)
Scotland
 Scottish Football League – Celtic
 Scottish Cup final – Dundee 2–1 Clyde at Ibrox Park (2nd replay, following 2–2 and 0–0 draws)
 Ayr United formed following a merger between Ayr Parkhouse and Ayr FC

Australian rules football
VFL Premiership
 St. Kilda achieves the worst start by a team that did not suffer a winless season, losing its first seventeen games before a huge upset over Carlton. This has been equalled only by Fremantle in 2001 and  in 2013.
 Collingwood wins the 14th VFL premiership, defeating Carlton 9.7 (61) to 6.11 (47) at Melbourne Cricket Ground (MCG)

Bandy
Sweden
 Championship final – IFK Uppsala 2–0 IFK Stockholm

Baseball
World Series
 17–23 October — Philadelphia Athletics (AL) defeats Chicago Cubs (NL) to win the 1910 World Series by 4 games to 1

Boxing
Events
 22 February — Ad Wolgast outlasts Battling Nelson at Point Richmond, California, to win the World Lightweight Championship by a technical knockout after 40 rounds.
 4 July — in boxing's first "fight of the century", Jack Johnson knocks out the "great white hope" James J. Jeffries in round 15 to retain his World Heavyweight Championship title.
 15 October — World Middleweight Champion Stanley Ketchel is shot and killed at Conway, Missouri, by Walter Dipley, a jealous farm worker.  Ketchel is rated by many boxing historians as the best middleweight ever.  The title remains vacant until 1913.
Lineal world champions
 World Heavyweight Championship – Jack Johnson
 World Light Heavyweight Championship – vacant
 World Middleweight Championship – Stanley Ketchel → vacant
 World Welterweight Championship – vacant
 World Lightweight Championship – Battling Nelson → Ad Wolgast
 World Featherweight Championship – Abe Attell
 World Bantamweight Championship – Monte Attell

Canadian football
Grey Cup
 26 November — 2nd Grey Cup – University of Toronto Varsity Blues 16–7 Hamilton Tigers

Cricket
England
 County Championship – Kent
 Minor Counties Championship – Norfolk
 Most runs – Johnny Tyldesley 2265 @ 46.22 (HS 158)
 Most wickets – Razor Smith 247 @ 13.05 (BB 8–13)
 Wisden Cricketers of the Year – Harry Foster, Alfred Hartley, Charlie Llewellyn, Razor Smith, Frank Woolley
Australia
 Sheffield Shield – South Australia
 Most runs – Bert Kortlang 656 @ 131.20 (HS 197)
 Most wickets – Jack Saunders 49 @ 17.32 (BB 6–35)
India
 Bombay Triangular – Europeans shared with Parsees
New Zealand
 Plunket Shield – Auckland
South Africa
 Currie Cup – not contested
West Indies
 Inter-Colonial Tournament – Trinidad and Tobago

Cycling
Tour de France
 Octave Lapize (France) wins the 8th Tour de France

Figure skating
World Figure Skating Championships
 World Men's Champion – Ulrich Salchow (Sweden)
 World Women's Champion – Lily Kronberger (Hungary)
 World Pairs Champions – Anna Hübler and Heinrich Burger (Germany)

Golf
Major tournaments
 British Open – James Braid
 US Open – Alex Smith
Other tournaments
 British Amateur – John Ball
 US Amateur – William C. Fownes Jr.

Horse racing
England
 Grand National – Jenkinstown
 1,000 Guineas Stakes – Winkipop
 2,000 Guineas Stakes – Neil Gow
 The Derby – Lemberg
 The Oaks – Rosedrop
 St. Leger Stakes – Swynford
Australia
 Melbourne Cup – Comedy King
Canada
 King's Plate – Parmer
Ireland
 Irish Grand National – Oniche
 Irish Derby Stakes – Aviator
USA
 Kentucky Derby – Donau
 Preakness Stakes – Layminster
 Belmont Stakes – Sweep

Ice hockey
Stanley Cup
 15 March — Montreal Wanderers wins the NHA championship and the Stanley Cup. The club then defeats Berlin Dutchmen in a challenge.
Events
 5 January — National Hockey Association (NHA) commences its inaugural season
 15 January — Canadian Hockey Association disbands. Ottawa and Montreal Shamrocks join the NHA.
 March — Toronto St. Michael's Majors wins the Allan Cup
 December — NHA loses its Cobalt and Haileybury teams, but gains a Quebec team. The Montreal Canadiens are taken over by George Kennedy's Club Athletique Canadien after threatening legal action.

Motorsport

Rowing
The Boat Race
 23 March — Oxford wins the 67th Oxford and Cambridge Boat Race

Rugby league
England
 Championship – Oldham
 Challenge Cup final – Leeds 26–12 Hull F.C. at Fartown Ground, Huddersfield (replay, following 7–7 draw at Fartown)
 Lancashire League Championship – Oldham
 Yorkshire League Championship – Wakefield Trinity
 Lancashire County Cup – Wigan 22–5 Leigh
 Yorkshire County Cup – Huddersfield 21–0 Batley
Australia
 17 September — the 1910 NSWRFL season culminates in a grand final between South Sydney and Newtown which is drawn 4–4. Newtown are crowned premiers by virtue of being minor premiers.

Rugby union
Five Nations Championship
 France joins the Home Nations Championship which is now called the Five Nations Championship
 28th Five Nations Championship series is won by England

Speed skating
Speed Skating World Championships
 Men's All-round Champion – Nikolay Strunnikov (Russia)

Tennis
Australia
 Australian Men's Singles Championship – Rodney Heath (Australia) defeats Horace Rice (Australia) 6–4 6–3 6–2
England
 Wimbledon Men's Singles Championship – Anthony Wilding (New Zealand) defeats Arthur Gore (GB) 6–4 7–5 4–6 6–2
 Wimbledon Women's Singles Championship – Dorothea Douglass Lambert Chambers (GB) defeats Dora Boothby (GB) 6–2 6–2
France
 French Men's Singles Championship – Maurice Germot (France) defeats François Blanchy (France): details unknown
 French Women's Singles Championship – Jeanne Matthey (France) defeats Marguerite Broquedis (France): details unknown
USA
 American Men's Singles Championship – William Larned (USA) defeats Tom Bundy (USA) 6–1 5–7 6–0 6–8 6–1
 American Women's Singles Championship – Hazel Hotchkiss Wightman (USA) defeats Louise Hammond (USA) 6–4 6–2
Davis Cup
 1910 International Lawn Tennis Challenge –  walkover

References

Sports by year

1910 in sports


Les élections parlementaires kényanes de 2022 ont lieu le  afin de renouveler pour cinq ans les membres des deux chambres du parlement du Kenya : l'Assemblée nationale et le Sénat. Une élection présidentielle est organisée simultanément.

Contexte
Les précédentes élections parlementaires organisées en  août 2017 sont une victoire en demi teinte pour le Parti du jubilé du président Uhuru Kenyatta. Bien qu'arrivé largement en tête, le parti échoue à obtenir la majorité absolue à l'Assemblée nationale et ne l'obtient que d'un seul siège au Sénat, confronté à la montée de l'opposition dont notamment le Mouvement démocrate orange mené par Raila Odinga.

L'élection présidentielle organisée simultanément voit la victoire de Kenyatta sur Odinga, mais ses résultats sont invalidés à la surprise générale par la Cour suprême pour cause d'irrégularités dans le décompte des voix. Si une nouveau présidentielle est organisée en octobre 2017, les élections parlementaires ne sont quant à elles pas remises en cause, une situation qui amène Odinga à boycotter le scrutin. Largement réélu en l'absence du principal candidat de l'opposition, Uhuru Kenyatta entame un second et dernier mandat présidentiel avec William Ruto pour vice-président. Après une période de crise politique et de violences, Kenyatta et Odinga finissent pas se réconcilier en mars 2018 en vue de mener un projet de réformes constitutionnelles. Cette réconciliation surprise se pérennise et voit le Parti du jubilé de Kenyatta apporter son soutien à Odinga pour la présidentielle d'août 2022. Le parti du jubilé et le Mouvement démocratique orange forment alors la coalition Azimio en prévision des élections. Les tensions au sein du Parti du jubilé quant à cette décision conduisent néanmoins le vice-président Ruto à le quitter pour rejoindre l'Alliance démocratique unie (UDA) en vue de sa propre candidature à la présidentielle et des élections parlementaires, le parti s'intégrant dans l'alliance Kenya Kwanza.

Système électoral

Le Kenya est doté d'un parlement bicaméral dont les deux chambres sont toutes deux renouvelées intégralement tous les cinq ans, mais selon des modalités différentes.

L'Assemblée nationale est composée de 350 sièges dont 337 pourvus au suffrage direct uninominal à un tour. Sur ce total, 290 sièges sont pourvus dans autant de circonscriptions électorales couvrant l'ensemble du pays, tandis que 47 sièges réservés aux femmes le sont dans des circonscriptions correspondant aux 47 comtés du Kenya. A ces députés directement élus s'ajoutent 12 autres nommés par les partis. Répartis entre ces derniers en proportion de leur part des sièges pourvus au suffrage direct, ils sont nommés de manière à assurer une représentation aux jeunes, aux handicapés et aux travailleurs. Enfin, le président de l'assemblée est élu ex officio par les députés et en devient membre de droit.

Le Sénat est composé de 68 sièges dont 47 pourvus au suffrage direct uninominal à un tour dans un même nombre de circonscriptions correspondant aux 47 comtés. Vingt autres sièges sont répartis aux partis en proportion de leur part des sièges pourvus au suffrage direct, dont seize réservés aux femmes, deux aux jeunes et deux autres aux handicapés, à raison d'un jeune et d'un handicapé de chacun des deux sexes. Enfin, le président du Sénat est élu ex officio par les députés et en devient membre de droit.

Résultats

Assemblée nationale

Sénat

Notes et références

2022
Kenya
2022 au Kenya
Kenya, 2022
Politique en août 2022
en:2022 Kenyan general election

Élections parlementaires kényanes de 2022


Trysfjorden er en 6 km lang fjord som ligger i Søgne kommune, Agder fylke i Norge. Fjorden ligger nordøst for Ålo, vest for Trysnes.

Fra 1770'erne frem til 1923 måtte vejfarende langs den Sørlandske hovedvej krydse fjorden med kabelfærge mellem Holmen og Ospedalen. I dag går E39 omkring Try helt i bunden af fjorden. En anden færge fragtede rejsende over sundet mellem Sønninga ved Skarpeid og Røsstadneset. Denne færge blev i 1963 afløst af Skarpeid bro. Fra Skarpeid går det stærkt kuperede Trolleneset mod  nord. Øst for Trollneset ligger Søylekilen og Neverkilen. Trysfjorden har flere øer og holme. I Røsstadkilen ligger Storholmen, Notholmen, Urholmen og St. Helena. Indenfor Holmen ligger Skottholmen og i Søylekilen ligger Knibeholmen. Mellem landsbyerne Lastad og Trysnes ligger Lastadholmen som i senere år har haft Sørlandets største ternekoloni.

Trysfjorden er en tærskelfjord. På indersiden af den 11 meter dybe tærskel er den forholdsvis dyb – store dele af fjorden er omkring 70 meter dyb, på det dybeste er den 85 meter. I slammet på bunden har forskere fundet krebsdyr som de mener er stedegne for fjorden.

Kilder og henvisninger

Søgne
Fjorde i Agder

Trysfjorden


Uma refeição aérea, comida aérea ou refeição a bordo é uma refeição servida aos passageiros a bordo de um avião comercial. Estas refeições são preparadas por serviços especializados de aprovisionamento de companhias aéreas e normalmente servidas aos passageiros através de um carrinho de serviço da companhia aérea .

Essas refeições variam muito em qualidade e quantidade nas diferentes companhias aéreas e classes de viagem . Eles variam de um simples lanche ou bebida na classe econômica de curta distância a uma refeição gourmet de sete pratos em um voo de longa distância na primeira classe . Os tipos de alimentos oferecidos também variam muito de país para país e, muitas vezes, incorporam elementos da culinária local, às vezes tanto dos países de origem quanto dos países de destino. Quando os preços das passagens foram regulamentados no mercado doméstico americano, a alimentação foi o principal meio pelo qual as companhias aéreas se diferenciaram.

História
As primeiras refeições aéreas foram servidas pela Handley Page Transport, companhia aérea fundada em 1919, para atender a rota Londres – Paris em outubro do mesmo ano. Os passageiros podiam escolher entre uma seleção de sanduíches e frutas.

No final da década de 1920, a Western Air Express foi uma das primeiras companhias aéreas a servir refeições durante os voos nos Estados Unidos.

Conteúdo

O tipo de alimentação varia dependendo da companhia aérea e da classe de viagem. As refeições podem ser servidas em uma bandeja ou em vários pratos sem bandeja e com toalha de mesa, talheres de metal e copos (geralmente na primeira classe ou na executiva). Frequentemente, a comida reflete a cultura do país em que a companhia aérea está localizada ou o país para o qual o avião está destinado (por exemplo, Refeições indianas, japonesas, chinesas ou ocidentais ).

O jantar da companhia aérea geralmente inclui carne (mais comumente frango ou carne bovina ), peixe ou macarrão; uma salada ou legumes ; um pãozinho pequeno (com manteiga ); e uma sobremesa . Os condimentos (geralmente sal, pimenta e açúcar ) são fornecidos em pequenos sachês ou saleiros .

Os fornecedores geralmente produzem refeições alternativas para passageiros com dietas restritivas. Geralmente, devem ser solicitados com pelo menos 24 horas de antecedência, às vezes no momento da compra da passagem. Alguns dos exemplos mais comuns incluem:

 Dietas culturais, como estilo turco, francês, italiano, chinês, japonês, coreano ou indiano .
 Refeições para bebês e crianças . Algumas companhias aéreas também oferecem refeições infantis, contendo alimentos que as crianças gostam, como feijão cozido, mini-hambúrgueres e cachorros-quentes .
 Dietas médicas, incluindo baixo/alto teor de fibras, baixo teor de gordura / colesterol, diabético, sem amendoim, sem lactose, baixo teor de sal / sódio, baixo teor de purina, baixo teor calórico, baixo teor de proteína, brando (não condimentado) e sem glúten refeições gratuitas .
 Dietas religiosas, incluindo kosher, halal e vegetariano hindu, budista e jainista .
 Refeições vegetarianas, normalmente definidas como refeições ovo-lacto ou veganas . Estas refeições podem seguir uma cozinha particular, como cozinha asiática ou cozinha ocidental.

Comida halal
Para várias companhias aéreas islâmicas e do Oriente Médio, de acordo com os costumes islâmicos, todas as aulas e pratos no avião são servidos com uma refeição muçulmana com certificação Halal – sem carne de porco e álcool . Enquanto Emirates, Etihad Airways, Oman Air e Qatar Airways fornecem garrafas de vinho para passageiros não muçulmanos, a tripulação de cabine não entrega bebidas alcoólicas para que não violem os costumes islâmicos, a menos que os passageiros não muçulmanos o solicitem especificamente. A Turkish Airlines não serve refeições com carne de porco ou banha, mas especialmente durante voos internacionais, uma variedade de bebidas alcoólicas são servidas mediante solicitação. Como o Irã e a Arábia Saudita aplicam regulamentos rígidos da Sharia, as companhias aéreas desses países, por exemplo A Iran Air, a Mahan Air e a Saudi Airlines não entregam carne de porco ou bebidas alcoólicas, e todas as companhias aéreas que voam de ou para o Irã ou a Arábia Saudita estão proibidas de servir também. No entanto, o Garuda Indonesia serve bebidas alcoólicas (uísque, cerveja, champanhe e vinho) mediante solicitação.

Comida kosher

No caso das companhias aéreas israelenses El Al, Arkia e Israir, todas as refeições servidas são certificadas como kosher pelos rabinos . Mesmo em destinos fora de Israel, os sky chefs devem ser supervisionados por rabinos para fazer refeições kosher e levar em seus aviões. Muitas outras companhias aéreas também fornecem refeições com certificação kosher, que compram de provedores externos certificados e são fornecidas aos passageiros lacradas. Estes podem conter alimentos em recipientes de papel alumínio com embalagem dupla que podem ser aquecidos no forno plano, juntamente com alimentos não kosher, sem quebrar as regras alimentares apropriadas.

Talheres e utensílios de mesa
Antes dos ataques de 11 de setembro de 2001, os passageiros da primeira classe costumavam receber conjuntos completos de talheres de metal. Posteriormente, itens domésticos comuns foram avaliados mais de perto quanto ao seu potencial uso como armas em aeronaves, e os passageiros da primeira classe e da classe econômica ficaram restritos a utensílios de plástico. Algumas companhias aéreas mudaram de metal para talheres totalmente de plástico ou com cabo de plástico durante o surto de SARS em 2003, uma vez que o vírus SARS se transfere facilmente de pessoa para pessoa, e os talheres de plástico podem ser jogados fora após o uso. Muitas companhias aéreas mais tarde voltaram a usar talheres de metal. No entanto, algumas companhias aéreas, como Singapore Airlines, Qatar Airways, Japan Airlines, Emirates, Garuda Indonesia e Swiss International Air Lines, continuam a usar utensílios de metal mesmo na classe econômica a partir de 2019. No entanto, após a pandemia de COVID-19, a maioria das companhias aéreas voltou a usar principalmente talheres de plástico.

Algumas companhias aéreas também adotaram talheres de plástico na classe econômica para recuperar os custos resultantes do roubo de passageiros, dos quais os talheres de metal tendem a ser um item comumente visado.

Em maio de 2010, foram levantadas preocupações na Austrália e na Nova Zelândia sobre suas respectivas companhias aéreas, Qantas e Air New Zealand, reutilizando seus talheres de plástico para voos internacionais entre 10 e 30 vezes antes da substituição. Ambas as companhias aéreas citaram economia de custos, quarentena internacional e meio ambiente como os motivos da escolha. Ambos também disseram que os talheres de plástico são lavados comercialmente e esterilizados antes de serem reutilizados. A reutilização de talheres de plástico é uma prática regular entre muitos aviões e fornecedores de alimentos .Para a higiene, a maioria das refeições vem com guardanapo e lenço umedecido . Os passageiros da primeira classe e da classe executiva normalmente recebem toalhas quentes .

Café da manhã

Durante os voos da manhã, pode ser servido um pequeno café da manhã feito ou pequeno almoço continental . Em voos de longa distância (e voos de curta/média distância na Ásia), o café da manhã normalmente inclui uma entrada de panquecas ou ovos, alimentos fritos tradicionais como salsichas e tomates grelhados e, muitas vezes, muffins ou doces, frutas e cereais matinais à parte. Em voos mais curtos, um café da manhã continental, geralmente incluindo uma caixa em miniatura de cereal matinal, frutas e um muffin, pastelaria ou bagel . Café e chá também são oferecidos e, às vezes, chocolate quente .

Custo
A comida a bordo de um voo costuma ser gratuita em companhias aéreas asiáticas de serviço completo e em quase todos os voos de longa distância, embora possa custar mais em companhias aéreas de baixo custo ou voos de companhias aéreas europeias de serviço completo. A qualidade também pode variar devido a mudanças na economia do setor aéreo.

Em voos internacionais de longa distância na primeira classe e na classe executiva, a maioria das companhias aéreas asiáticas e europeias servem refeições gourmet, enquanto as companhias tradicionais com sede nos EUA tendem a servir refeições com vários pratos, incluindo coquetel, aperitivo, sopa, salada, entrada (frango, carne, peixe ou massa), queijos com fruta e gelados . Alguns voos de longa distância na primeira classe e na classe executiva oferecem iguarias como caviar, champanhe e sorvete (intermezzo).

O custo e a disponibilidade de refeições nas companhias aéreas americanas mudaram consideravelmente nos últimos anos, pois as pressões financeiras forçaram algumas companhias aéreas a começar a cobrar pelas refeições ou abandoná-las completamente e substitui-las por lanches, como no caso da Southwest Airlines . A retirada dos pretzels gratuitos economizou US$ 2 milhões por ano para a Northwest. Atualmente, as principais companhias aéreas americanas ( American, Delta e United ) descontinuaram o serviço de refeição completa na classe econômica em voos de curta distância domésticos nos EUA e na América do Norte, mantendo-o na maioria das rotas intercontinentais; e pelo menos uma transportadora europeia, a Icelandair, também segue esta política em viagens intercontinentais.

A partir de 2018, todas as 4 principais companhias aéreas herdadas dos EUA agora oferecem lanches gratuitos a bordo na classe econômica. A United reintroduziu lanches gratuitos em fevereiro de 2016. A partir de abril de 2016, a American trouxe de volta os lanches gratuitos em todos os voos domésticos na classe econômica. Refeições gratuitas também estarão disponíveis em algumas rotas domésticas. A Delta e a Southwest já oferecem lanches gratuitos há anos.

A Air China informou que a refeição de cada voo doméstico exige RMB 50 (US$ 7,30), enquanto os voos internacionais exigem RMB 70 (US$ 10). No entanto, esse valor varia de companhia aérea para companhia aérea, já que alguns relataram custos tão baixos quanto US$ 3,50. A Air China também está minimizando os custos carregando apenas 95% de todas as refeições para reduzir as sobras e armazenando alimentos não perecíveis para emergências.

Em 1958, a Pan Am e várias companhias aéreas europeias entraram em uma disputa legal sobre se certos sanduíches de comida aérea contavam como uma "refeição".

Preparo

As refeições geralmente devem ser preparadas no solo antes da decolagem. Guillaume de Syon, um professor de história do Albright College que escreveu sobre a história das refeições aéreas, disse que as altitudes mais altas alteram o sabor da comida e a função das papilas gustativas ; de acordo com de Syon, a comida pode ter um sabor "seco e sem sabor" devido à pressurização e os passageiros, sentindo sede devido à pressurização, podem beber álcool quando deveriam beber água. Testes mostraram que a percepção de sal e doçura cai 30% em grandes altitudes. A baixa umidade nas cabines das companhias aéreas também resseca o nariz, o que diminui os sensores olfativos, essenciais para degustar o sabor dos pratos.

A segurança alimentar é fundamental na indústria de refeições para companhias aéreas. Um caso de intoxicação alimentar em massa entre os passageiros de um avião pode ter consequências desastrosas. Por exemplo, em 20 de fevereiro de 1992, o voo 386 da Aerolíneas Argentinas serviu camarão contaminado com cólera . Um passageiro idoso morreu e outros passageiros adoeceram. Por esta razão, empresas de refeições e companhias aéreas trabalharam juntas para fornecer um conjunto de diretrizes específicas para as necessidades de catering de companhias aéreas. As Diretrizes Mundiais de Segurança Alimentar para provisões de Companhias Aéreas são oferecidas gratuitamente pela International Flight Service Association.

Veja também

Referências

Ligações externas

 Airline menus from 1929 to the present at Northwestern University

Refeições
Serviço de tráfego aéreo

Comida de avião


Episcopia de Bacău (în , în ) a fost o episcopie romano-catolică cu sediul la Bacău, fondată propriu-zis în anul 1607 de papa Paul al V-lea. În anul 1818, la moartea ultimului episcop, dieceza a fost desființată iar în locul ei a fost înființat Vicariatul Apostolic al Moldovei (1818-1884), formă de organizare precursoare Episcopiei Romano-Catolice de Iași.

Înființare

Populația catolică din Moldova, la începuturile statului moldovenesc, a fost împărțită în două grupuri deosebite. Primul, mai puțin numeros, cuprindea germanii și polonezii din Siret, pe sașii și maghiarii din Suceava, Baia, Hârlău, Cotnari și Târgul Neamț. Al doilea grup, mult mai însemnat ca număr, era alcătuit din boierii și țăranii maghiari de pe văile Siretului și Trotușului și cu târgoveții sași și maghiari din Târgu Trotuș și din Bacău.

Prima mențiune directă despre episcopie catolică din Bacău s-a găsit numai în copia unei bule din anul 1439 a Papei Eugen al IV-lea. Această copie, întărită în 1520 de către episcopul de Vidin, de pe original, în bună stare atunci, a fost păstrat în arhiva mănăstirii franciscane de la Șumuleu Ciuc/Csíksomlyó în Transilvania. Documentul a fost publicat pentru prima oară de contele József Kemény.

Bula papală menționează că această episcopie a fost întemeiată în al treilea an al Pontificatului lui Papa Bonifaciu al IX-lea. Știindu-se că Bonifaciu al IX-lea fost ales la 2 noiembrie 1381 și înscăunat la 9 noiembrie în același an, prin urmare, al treilea an al Pontificatului său a început la 9 noiembrie 1391 și s-a sfârșit la 9 noiembrie 1392. Bula a făcut referire la înființarea episcopiei în acest interval.

Nicolae Iorga a menționat că episcopul Benedict al Severinului, dorind să întrunească sub ocârmuirea lui și pe catolicii din Moldova, ar fi inventat înființarea Episcopiei de Bacău de către Papa Bonifaciu al IX-lea, în scopul de a-l face pe Papa Eugen al IV-lea să-i încredințeze lui Benedict îngrijirea acestei eparhii, ceea ce a și făcut. Această teorie a fost infirmată de Radu Rosetti, întrucât bula i-a încredințat episcopului de Severin și Moldova, Secuimea și părți din Țara Românească, astfel uneltirea precum cea menționată de Iorga nefiind necesară.

Tot în bula papală din 1439, Papa Eugen al IV-lea nu a amintit și de Episcopia de Baia care funcționa la acel moment, deoarece încă de la înființarea ei a fost încredințată Arhiepiscopului polonez de Liov, pe lângă faptul că episcopia cuprindea o suprafață mică, în timp ce Episcopia de Siret aparținea direct de papă.

Faptul că Episcopia de Bacău a fost întemeiată în timpul existenței Episcopiei de Siret este explicat și justificat prin mențiunea din bula papală: "[din cauza întinderii acelei țări] și a împrăștierii neîndemânatice a populației catolice." Bacăul era cel mai bun loc pentru reședința unei a doua episcopii, pentru deservirea cele mai însemnate aglomerări de romano-catolici din Moldova, în special populația de limbă maghiară din zonă.

Catedrala episcopiei a început să fie construită în anul 1412.

Imediat după înființare, Polonia a obținut dreptul de a numi episcopii de Bacău, de-a lungul timpului fiind numiți în mare parte episcopi polonezi care nu au locuit la Bacău.

În timpul domniei lui Alexandru cel Bun, franciscani conventuali de la Csik-Somlyó au trecut în Moldova și au fondat o bărăție lângă apa Negelului, fiind probabil ajutați de domnitor. Aceștia au primit pământuri în vecinătate, la Trebeș.

În anul 1520 a fost (re)construită  bărăția franciscanilor conventuali, pe care ulterior au transformat-o în mănăstire, construită din lemn pe o fundație de piatră. În 1576 probabil că au mai rămas câțiva franciscani aici, dar ultimul dintre aceștia, un maghiar pe nume Franz, a murit la scurt timp. Ulterior, în 1580, un călugăr pe nume Ieronim, conventual grec din Chios probabil același care a fost numit episcop de Bacău după Bernandin Quirini (1601-1605) din Creta, a intrat în posesia mănăstirii. Provincialul franciscan maghiar a recuperat mănăstirea în 1594 și a primit-o înapoi în 1601, dar nu a mai fost niciodată locuită de maghiari. Episcopul Ieronim (1605-1611) a lăsat clădirea mănăstirii în paragină, iar sub episcopul Valerian Lubienecky (1611-1618) a fost refăcută, dar e posibil să nu mai fi locuit franciscani aici până în 1663.

În anul 1580 Ieronim Arsengo a fost numit "vicar apostolic și episcop ales al Moldovei", locuind în niște camere din lemn de lângă biserica Sfântul Nicolae. În negocierile cu Roma nu a intervenit mult, situația sa fiind probabil nu tocmai clară din punctul de vedere al lui Nicolae Iorga.

În anul 1590 a fost numit ca episcop Berardin Quirini, purtând titlul de "episcop de Argeș, peste Moldova și Țara-Românească". În Moldova, la curtea lui Ieremia Movilă, la înfățișat abia în 1597, ulterior făcând vizita apostolică la Roma în 1599, întorcându-se în anul următor. Cu această ocazie a adus breve apostolice și către Mihai Viteazul. În anul 1601 acesta stătea împreună cu franciscanii de aici, cu voia lor. Quirini a dispărut în împrejurări incerte, în locul lui fiind numit vicariul din 1580, Arsengo, la data de 17 septembrie 1607. După moartea acestuia, vicariul său, Valerian Lubienecky a cerut scaunul de episcop de Bacău, fiind ajutat de regele Poloniei, care și-a putut lua ușor dreptul de a numi episcop de legea sa într-o țară în care făceau domnii după plac. Lubienecky a fost numit episcop abia la 1 februarie 1611.

Printre activitățile minoriților din Transilvania se remarcă și convertirea de către un preot din Trotuș a unui număr de 2.000 de husiți maghiari din Huși și Roman, la catolicism, în timpul domniei lui Bogdan Lăpușneanu.

Episcopul Valerian Lubienecky (1611-1618) a îngrijit episcopia, fiind susținut de către Papa cu bani, construind astfel un palat apiscopal cu douăsprezece camere și a adus obiecte de cult.

În timpul funcției arhiepiscopului de Marcianopol, Marco Bandini, ca administrator apostolic la Bacău, au existat 33 de parohii catolice în subordine: Bacău, Baia, Bârlad, Bogdana, Valea Seacă, Răchiteni, Tecuci, Faraoani, Galați, Grozești, Hârlău, Fântânele, Huși, Cotnari, Leucușeni, Lucăcești, Mănești, Neamț, Pașcani, Roman, Suceava, Săbăoani, Solonț, Stănești, Tețcani, Strunga, Tămășeni, Trotuș, Trebeș, Slobozia, Vaslui, Bahna, Adjudeni. Nu toate acestea aveau parohi, datorită unei lipse de preoți, problemă raportată încă din secolele al XV-lea și al XVI-lea. În unele locuri, diacii sau cântăreții bisericești au îndeplinit această funcție. Dar chiar și puțini duhovnici care lucrau în Moldova la acea vreme erau, potrivit lui Bandini, în cea mai mare parte atât de ignoranți încât nu erau familiarizați cu obiceiurile bisericii.

Episcopia de Bacău a rămas prezentă în anuarele pontificale până în anul 1840.

Titularii episcopiei

 Bernandin Quirini (1591-1604 – franciscan)

 Ieronim Arsengo (1607-1610 – conventual)
 Valerian Lubienecki (1611-1617 – observant)
 Adam Goski (1618-1626 – conventual)
 Gabriel Fedro (1627-1631 – observant)
 Ioan-Botezătorul Zamoyski (1633-1649 – observant)

 Pietro Deodato Bácksic (1641-1644 – vizitator apostolic)
 Marco Bandini (1644-1650 – administrator-vizitator apostolic)

 Mathias-Marian Kurski (1651-1661 – observant)
Ștefan-Atanasie Rudzinski (1662-1675 – observant)

 Petru Parcevich (1668-1671 – vizitator apostolic)
Cazimir Domokos (1672 – vizitator apostolic
Stefan Taploczai – vizitator franciscan)

 Iacob Gorecki (1678-1679 – dominican)

 Vitius Pilutius (1678-1683 – vizitator apostolic)

 Iacob Dluski (1681-1693 – conventual)
 Amandus-Victorin Ciesejko (1694-1698 – dominican)
Stanislav-Francisc Bieganski (1698-1709 – conventual)
Ioan Damaschin Lubienecki (1711-1714 – dominican)
Adrian Skrzetuski (1715)
Ipsaphat Perysowicz (1717-1732 – conventual)
Toma Slubicz Zalecki (1732)
Raimund-Stanislav Jezierki (1732-1782 – dominican),

 Candidus Ossolinski (1766-1773, episcop auxiliar)
 Petru-Dominic Karwosiecki (1774-1782, episcop auxiliar)

 Petru-Dominic Karwosiecki (1782-1789, episcop auxiliar)
 Vacantarea "napoleoniană" (1789-1808)
 Bonaventura Carenzi (1808-1814 – conventual)
 Iosif-Bonaventura Berardi (1814-1818 – conventual)

Referințe

Bibliografie
 Iorga, Nicolae; Studii și documente cu privire la istoria românilor. I. Socotelile Bistriței (Ardeal). II. Acte relative la istoria cultului catolic, Editura Ministerului de Instrucție, 1901
Pejacsevich, Julan; Peter Freiherr von Parchevich, Erzbischof von Martianopel (1612-1674), în Archiv für osterreichische Geschichtet vol. 59, Viena, 1880
 Rosetti, Radu; Despre unguri și episcopiile catolice în Moldova, în Analele Academiei Române, Tom. XXVII, Memoriile Secțiunii Istorice No. 10, Institutul de Arte Grafice "Carol Göbl" București, 1905

Lectură suplimentară

  Iorga, Nicolae; Istoria Bisericii Românești și a Vieții religioase a românilor, Vol. 2 , Lista Mitropoliților și episcopilor români , p. 324
  Gaetano Moroni, Dizionario di erudizione storico-ecclesiastica, vol. 4, p. 24 e vol. 46, pp. 26-28
 Graf Joseph Kemény; Ueber das Bisthum und das Franziskanerkloster zu Bakov in der Moldau, în "Magazin für Geschichte, Literatur und alle Denk- und Merkwürdigkeiten Siebenbürgens" II/1, Kronstadt, 1846, pp. 3–82.
  Karl Auner; Începuturile episcopiei de Bacău, "Revista Catolică", I, București, 1912, pp. 383–408.
  Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 3 , p. 116; vol. 4 , p. 107; vol. 5, p. 111; vol. 6, pp. 112–113
  Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig, 1931, p. 365
  Wilhelm Schmidt; Romano-Catholici per Moldaviam episcopatus et rei Romano-Catholicae res gestae, quas ad optimorum fontium fidem publicam in lucem profert Guilielmus Schmidt, Hungarica regia scientiarum Academia patrocinante, Typis Societatis Typographicae "Athenaeum", Budapestini, 1887
 Fragmente:
 , ,
 Călători străini despre Țările Române: Vol. , VII, VIII, IX,

Legături externe
 Quirinus Bernát, lexikon.katolikus.hu

Bacău
Principatul Moldovei
Fondări în 1607
Desființări în 1818
Istoria creștinismului în România

Episcopia de Bacău


Kumys (også:  kumis fra  russisk кумыс, tyrkisk kımız tatarisk kymyz, Kasakhisk Қымыз) er naturlig gæret hoppemælk, en slags vin lavet af mælk.

I det mongolske køkken kaldes samme drik airag (eller airak), og regnes som landets nationaldrik. Det er også den traditionelle velkomstdrik en gæst får serveret straks de kommer til en jurte.

Kumys/airag er mælkehvidt og smager syrlig og køligt forfriskende med en mandel- og osteagtig bismag, som personer fra vestlige kulturer ofte skal bruge noget tid til at vænne sig til. Drikken er let alkoholholdig (1,2 til 2 % alkohol) og er en traditionel ret i asiatiske steppekulturer. Den bliver anset som nyttig i bekæmpelse af tuberkulose, jernmangel, anæmi og andre skavanker. I Europa laves lignende produkter fra æsel-, gede- og komælk. Brændevinen Araka destilleres af kumys. På grund af det høje vitamin- og mineralindhold tjener kumys til en vis grad som erstatning for frugt og grønsager. Ved regelmæssig indtagelse virker drikken let lakserende.

Se også
 Kefir

Eksterne henvisninger

 da.gbtimes.com: Hoppemælk med procenter

Alkoholiske drikke
Mejeriprodukter

Kumys


Litauens kvindefodboldlandshold repræsenterer Litauen i internationale fodboldturneringer. Holdet har endnu ikke kvalificeret sig til slutrunderne ved EM, VM eller de olympiske lege.

Referencer

Eksterne henvisninger
Officiel hjemmeside
FIFA profil

Kvindefodboldlandshold
Kvindefodboldlandshold

Litauens kvindefodboldlandshold


Marina Charlotte Kalla (født 22. juli 1987 Tärendö, Pajala, Norrbotten) er en svensk langrendsløber der har vundet tre OL-guld og to VM-guld. Hun er den første svenske kvinde, i langrendssporten, der har vundet både OL- og VM-guld. Kalla fik tildelt Jerringprisen i 2008, da hun som den første svensker vandt nytårs etapeskiløbet; Tour de Ski. Desuden har hun vundet det svenske langrends-mesterskab 32 gange fordelt på forskellige discipliner i perioden 2007-2017.

Charlotte Kallas lærte at stå på ski som syv-årig, og har desuden spillet basketball som ung. Hun bor i dag i Sundsvall og træner i klubben Piteå Elit.

Hendes fødeby Tärendö har rejst en statue af hende.

Meritter

Olympiske Lege

VM

World Cup sejre, individuelt

World Cup sejre, stafet og teamsprint

Kilder

Eksterne henvisninger

Langrendsløbere fra Sverige
Olympiske mestre fra Sverige
Personer fra Norrbotten
Olympiske sølvmedaljevindere fra Sverige
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 2010
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 2014
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 2018
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 2022
Langrendsløbere ved vinter-OL 2010
Langrendsløbere ved vinter-OL 2014
Langrendsløbere ved vinter-OL 2018
Langrendsløbere ved vinter-OL 2022

Charlotte Kalla


Dacrycarpus er ættkvísl sígrænna barrtrjáa og runna frá suðvestan við Kyrrahaf (Nýju-Kaledóníu til suður Kína).

Tegundir

Tilvísanir

Gagnviðarætt

Dacrycarpus


Munia Mayor (* 990/5; † nach dem 13. Juni 1066) war Gräfin von Kastilien und Königin von Navarra.

Leben
Munia war die älteste Tochter von Sancho García, Graf von Kastilien und seiner Gattin Urraca. Sie heiratete Sancho III. den Großen, König von Navarra. Im Jahr 1024 nahm sie den Namen Mayor an. Nach der Ermordung ihres Bruders García Sánchez, des Grafen von Kastilien, folgte sie 1029 in Kastilien. Ihr Gatte Sancho besetzte die Grafschaft Kastilien und die angrenzenden Gebiete um Cea und Pisuerga in León. Nach dem Tode Sanchos wurde sein Besitz geteilt, der älteste illegitime Sohn Ramiro wurde König von Aragón. Von Munias überlebenden Söhnen erhielt García Navarra, Ferdinand Kastilien, das Königreich wurde und Gonzalo das neu geschaffene Königreich Sobrarbe-Ribagorza. Nach dem Tod ihres Gatten zog sich Munia ins Kloster zurück. Letztmals erwähnt wurde sie am 13. Juni 1066 in einer Urkunde, in der sie ein Begräbnis im von ihr gegründeten Kloster San Martín de Frómista wünschte.

Familie
Munia heiratete vor dem 27. Juni 1011 König Sancho III. von Navarra (* um 990; † 1035). Sie hatten sechs Kinder:

 Mayor Sánchez († vor 1044) ⚭ (vor 1037) Pons-Wilhelm, Graf von Toulouse (* 995/7; † 1060)
 García III., König von Navarra (* 1005/10; † 1054)
 Gonzalo Sánchez, König von Sobrarbe-Ribagorza († 1045)
 Bernardo Sánchez († nach 17. Dezember 1024)
 Ferdinand I. Sánchez, König von Kastilien und León (* 1018; † 1065) ⚭ (1032) Sancha von León (* 1013; † 1067), Tochter von Alfons V., König von León
 Jiména Sánchez († nach 23. Dezember 1062) ⚭ (1034/5) Bermudo III., König von León (* 1017; † 1037)

Literatur

Weblinks

Graf (Spanien)
Haus Kastilien
⚭Munia Mayor
Geboren im 10. Jahrhundert
Gestorben im 11. Jahrhundert
Frau

Munia Mayor


The Prodigy. İngiltere'nin Essex şehrinde 1989 yılında Liam Howlett tarafından "Moog Prodigy" adıyla kurulan, 1991 de ismini "The Prodigy" olarak değiştirdikten sonra yaptıkları "Firestarter", Smack My Bitch Up", "Voodoo People" gibi  parçalarla tüm dünyada kendilerinden bahsettirmiş elektronik müzik topluluğudur. 1998 de yaptıkları "The Fat of the Land" albümünün satış rakamı, Beatles, Spice Girls ve Radiohead'den sonra grubu tek albüm üzerinden multiplatin plak alabilen tek İngiliz grup olarak tescillemiştir.

Prodigy, rave çevrelerinin "Dört Büyük" (Big Four) olarak isimlendirdiği gruplardan biridir. Fatboy Slim, Crystal Method ve Chemical Brothers bu Dört Büyük'ün diğer elemanları kabul edilir. Her ne kadar 1970'lerde Jean Michel Jarre, Kraftwerk, Tangerine Dream gibi isimlerin elektronik müziğin öncüleri oldukları kabul edilse de, "Dört Büyük" arasında 1990'larda başlayan müthiş rekabet dans müziğini farklı boyutlara taşımış, bu rekabetten doğan ürün 1990'lı yılları dans müziğinin miladı olarak kabul ettirmiştir.

Yaptıkları müziğe "jungle", "breakbeat", "punk-vokal", "big beat" gibi isimler takılsada The Prodigy hiçbir zaman sabit bir müzik türü yapmayarak rave dünyasını ve hayranlarını her zaman şaşırttı. Grubun beyni Liam Howlett'ın yaptığı bu müzik 1990'lı yıllarda tüm dünyayı etkisi altına aldı. Birçok rave otoriterine göre Liam Howlett elektronik müziğin kurucusu Robert Moog ve geliştiricisi Brian Eno'dan sonra en büyük elektronik müzik dehası olarak kabul edilir. The Prodigy'nin böyle bir başarı elde etmesinin nedeni Liam'ın tekno rüyasına zamanının en uç Mc örnekleri olan Keith Flint ve Maxim Reality ile devam etmiş olmasıdır. Aynı zamanda lise arkadaşı olan bu üç kafadar unutulmayacak başarılara imza atacaklardır.

Albümleri
Grup, old Floppy Disk formatında 1989-1991 yılları arasında kulüplerde yaptıkları çalışmalarını; "What Evil Lurks" ismiyle 1991 ile CD olarak yayımladı. Bu underground çalışmadan sonra 1989-1993 yılı arasında geçen süre zarfında yaptıkları çalışmalarını ilk albümleri "The Prodigy Experience" adlı albumde topladı ve İngiltere'de büyük bir hayran kitlesine sahip oldu. Özellikle İngiliz gençliği gelen bu ciddi çalışma ile Jungle, Breakbeat gibi yeni müzik türleriyle buluşmuş ve bu kapsamlı çalışma lokal de olsa grubun popularitesini büyük ölçüde arttıran etmenlerin başında gelmiştir.

1994'te "Music For The Jilted Generation" adlı ikinci albumlerini piyasaya sürdüler. Bu albüm müzik çevrelerinin The Prodigy'nin adının ülke dışına çıktığına önayak olduğunu ileri sürseler de 1997 yılında yaptıkları üçüncü albümleri "The Fat of The Land" gelmiş geçmiş en iyi elektronik müzik albümü kabul edilir. Bu albüm The Prodigy'nin tüm dünyaya açılmasını sağlayan, tüm dünyada hayran kitlesine sahip olmasını sağlayan albümdür.

Bu albümün tanıtım turnesinde İstanbul'a da gelen The Prodigy 1998 yılında Abdi İpekçi Spor Kompleksinde de konser vermiştir.

"Fat of the Land" albümünde yer alan "Smack My Bitch Up" parçasının videosu birçok kadın hakları örgütünden sert tepki aldıktan sonra MTV gibi popüler TV kanallarından kaldırılmış, fakat bu parçanın popularitesini engelleyememiştir. Zaten grubun videolarıda defalarca MTV ve diğer müzik kanalları tarafından sözleri ve ritimleri şiddet içerdiği gerekçesiyle 02:00 kuşağından sonra verilmiş MTV2 gibi alternatif müzik kanallarının kurulması en çok Prodigy'nin işine yaramıştır.

Prodigy, 1990'ların başındaki İngiltere'de bir grup anarşist gence hitap eden klasikleşmiş imajını Moskova Kızıl Meydan'da 1997 yılında toplanan yaklaşık 1 milyon izleyiciyle tamamen değiştirmiştir. Bu konser aynı zamanda Avrupa kıtasında verilmiş en büyük konser olarak kayıtlara geçecektir.

Liam Howlett daha sonraları tek başına bir albüm yapsa da (Dirtchamber Sessions Volume One) istediği satış rakamını yakalayamamıştır. Bu başarıyı yakalayamamasındaki en büyük etken bu albumü Maxim ve Keith olmadan yapmış olmasıdır. Grubun birlikte yaptığı "Baby's Got a Temper" adlı single müzik çevrelerince olumsuz tepkiler alsa da grubun hızının kesmemiş, bilakis 2004 yılında çıkardıkları "Always Outnumbered Never Outgunned" adlı 4. albümün çıkmasına önayak olmuştur. Prodigy'nin dönüşü niteliğindeki bu album grubu uzun bir aradan sonra yeniden listelere taşımıştır.

Grup bu albümün tanıtım turnesinde 3 Ekim 2004 günü Parkorman-İstanbul'da da konser vermiştir.

The Prodigy 2005 yılında şu ana kadar yaptıkları en iyi parçaların içinde bulunduğu "Best of" kategorisindeki beşinci albümlerini "Their Law: The Singles 1990-2005" adıyla dvd formatında piyasaya sürülmüştür. Bu DVD içerisinde hediye olarak verilen bonus CD de, Prodigy fanatikleri olan Audiobullys, Pendulum gibi üst seviye grupların Prodigy için yaptıkları remixlerde vardır.

The Prodigy, Mart 2009'da, 5 yıl aradan sonra çıkarttığı beşinci stüdyo albümü "Invaders Must Die" ile müzik piyasasındaki yerini aldı.

Grubun canlı performansı dünyaca ünlü Q Magazine, Rolling Stone gibi dergiler tarafından ölmeden önce görülmesi gereken 50 konser arasında gösterilir.

Hackers, The Sopranos, Dobermann, Matrix (film), Closer, The Fast and the Furious, Spawn, Charlie's Angels, Wasabi, Tomb Raider (film) ve Need For Speed Most Wanted (video oyunu) gibi yapımların müziklerine imza atmışlardır.

Grup Üyeleri
 Liam Howlett (asil üye, klavye-prodüksiyon)
 Keith Flint (dans, vokal)
 Maxim Reality (MC, vokal)

Gruptan ayrılan üyeler
 Leeroy Thornhill (dans) (1990-2000)
 Sharky (vokal) (1990-1991)
 Keith Flint (1990-2019)

Diskografi

Britanyalı elektronik dans müziği grupları
İngiliz dans müziği grupları
İngiliz alternatif rock grupları
İngiliz tekno müzik grupları
Big beat grupları
Elektronika grupları
MTV Video Müzik Ödülü sahipleri
BRIT Ödülü sahipleri
Kerrang! Ödülü sahipleri
XL Recordings sanatçıları
1990'da kurulan müzik grupları
1990'da İngiltere'de kurulan oluşumlar
Elektronik müzik ikilileri
Elektra Records sanatçıları
İngiliz müzikal ikililer
Cooking Vinyl sanatçıları
Maverick Records sanatçıları

The Prodigy