Vigilio, obispo de Tapso (Túnez), en latín original Vigilius Tapsensis (Primera mitad del siglo VI) escritor eclesiástico.

Biografía
Muy poco se conoce sobre él, casi solamente que fue el único obispo conocido de Tapso, en Túnez (la actual Ras Dimas, ciudad portuaria cerca de Bekalta). Nació probablemente en el último tercio del siglo V d. C. Tal vez sea el Vigilius Tapsitanus citado con otros por el rey vándalo Hunerico en Cartago el 1 de febrero de 484 para hacer una declaración de su fe, y quizá asimismo con el Vigilius Tapsensis que escribió tres libros contra el eutiquianismo. Parece probable que el primero, tras su visita a Cartago, fuera desterrado o destituido al igual que otros obispos católicos no arrianos, por lo cual, según sabemos por Teodulfo de Orleáns (De Spiritu Sancto) y Eneas de París (Adversus Graæcos), habría compuesto sus obras contra Eutiques en Constantinopla. Si fuera el Vigilio a quien Celso dirigió su De Judaica incredulitate habría sido al principio un monje que fue elevado de súbito al episcopado para evitar controversias en tiempos revueltos como los de entonces, cuando los obispos católicos corrían peligro de muerte. Sea como fuere, sus escritos no contienen alusión biográfica alguna que permita despejar estas dudas.

Se conserva a su nombre una colección de opúsculos teológicos en latín contra diversos aspectos de la herejía arriana, accesible en el tomo LXII de la Patrología latina de Migne. Pero es muy difícil determinar con seguridad si estas obras, individualmente o en conjunto, son suyas, no solo por la multitud de personas llamadas como él, sino porque han aparecido con frecuencia en colecciones de obras de otros muchos autores, entre ellos Atanasio o su homónimo Vigilio, obispo de Trento.

Obras
Contra Arianos Dialogus
Contra Arianos Dialogus Probo Judice Interlocutoribus
Contra Eutychetem Libri Quinqe
Contra Felicianum Et Arianum De Unitate Trinitatis Optatum Liber
Contra Marivadum Arianum Diaconum Libri Tres
Contra Palladium Arianum Libri Duo
De Trinitate Libri Duodecim
Contra Felicianum Et Arianum De Unitate De Trinitate Libri Duodecim.

Enlaces externos
Biobibliografía de Vigilio de Tapso
Obras completas de Vigilius Tapsensis en latín

Teólogos del siglo VI
Escritores en latín
Obispos del siglo VI

Vigilio de Tapso


Izlet je unaprijed utvrđena kombinacija od najmanje dvije pojedinačne usluge koje se sastoje od prijevoza ili drugih turističkih i ugostiteljskih usluga, a traju manje od 24 sata i ne uključuju noćenje.

U umjetnosti
Hrvatski književnik modernizma Antun Šoljan napisao je antologijski roman Kratki izlet, prema kojem je snimljen i istoimeni igrani film.

Izvori

Turizam

Izlet


Salvador Infante Meyer (n. 4 de noviembre de 1951) es un ajedrecista salvadoreño. Durante su carrera deportiva, ha conquistado cuatro títulos nacionales.

Ostenta el título de Maestro FIDE, y fue parte del equipo salvadoreño que ganó la medalla de oro de la "Contraolimpíada" de Trípoli 1976. Entre sus logros se encuentran las victorias sobre los Grandes Maestros Internacionales Joel Benjamin (1978) y James Plasket (1978); y el Maestro Internacional Joaquim Durão (1983).

Los cuatro títulos de campeón absoluto de El Salvador los alcanzó en los años 1982, 1985, 1994 y 1995. Para el mes de septiembre de 2011, tenía un Elo de 2.208.

Referencias

Enlaces externos
FIDE Chess Profile: Infante, Salvador
365Chess.com: Salvador Infante Meyer
Ajedrecistas de El Salvador

Salvador Infante


Monodelphis brevicaudata, de nom commun Opossum-musaraigne à pattes rouges, est une espèce américaine de la famille des Didelphidae.

Description
Les mâles ont une longueur de tronc de 14,3 à , une queue de 6,4 à  de long et un poids de 70 à . Les femelles sont plus petites et ont une longueur de corps de 12,8 à , ont une queue de 7,1 à  de long et ont un poids de 50 à . La forme et la taille du crâne sont inégales chez les mâles et les femelles. La queue a une longueur d'environ 50% de la longueur de la tête.

L'espèce est en grande partie glabre sur le dessous et seul le quartier proche du corps est poilu sur le dessus. Sur le dos, les animaux sont de couleur brunâtre ou gris brunâtre, certains individus sont également de couleur brun rougeâtre, comme les côtés du corps. Les côtés de la tête sont rougeâtres et une étroite bande centrale gris clair, jaunâtre ou orange est visible sur la tête et le museau. Il n'y a pas de cernes. Le péritoine est gris crème et contraste nettement avec les côtés rougeâtres du corps. Le menton et la gorge sont rougeâtres. La fourrure mesure environ  de long sur le dos et  sur le ventre. Les pieds sont brun clair ou foncé ou gris. Les oreilles sont petites, en grande partie glabres et brun clair ou foncé ou gris. La queue n'est poilue qu'à la base et est noire dessus et claire dessous, les oreilles sont glabres et brunes.

Les femelles n'ont pas de poche. Le nombre de tétines est de neuf, une au milieu et quatre de chaque côté.

Répartition
Monodelphis brevicaudata vit au Venezuela au sud de l'Orénoque, au nord de Guyana et au nord du Brésil, au nord du Rio Negro et à l'ouest de son affluent Rio Branco.

Elle vit principalement dans les forêts tropicales humides, généralement dans les forêts tropicales humides matures et secondaires, les plantations ou les jardins, y compris les bords des clairières. On ne le trouve pas aussi souvent dans les forêts sèches de feuillus. Elle vit à des hauteurs de 95 à , mais il y a des découvertes occasionnelles dans des régions plus élevées de 620 à .

Comportement
La durée de vie à l'état sauvage est inconnue, mais en captivité, l'espèce vit en moyenne environ 4 ans. Elle vit dans des zones boisées, mais est un mauvais grimpeur et reste sur le sol de la forêt. Elle est nocturne et pendant la journée reste dans des nids dans des rondins creux ou des troncs d'arbres et est active au crépuscule.

Son régime alimentaire se compose de graines, de pousses et de fruits, de charognes, d'insectes tels que les cafards, les grillons et les araignées et de quelques petits rongeurs. Les rongeurs sont tués avec une puissante morsure à l'arrière de la tête.

Reproduction
Les Monodelphis brevicaudata sont polygynes et deviennent sexuellement matures vers 4 à 5 mois. Les mâles des groupes peuvent être violents et se battre entre eux pour le territoire et les partenaires. Il y a 7 petits nés par portée, et si elles sont en assez bonne santé, les femelles peuvent avoir 4 portées par an. La saison de reproduction s'étend généralement de mai à août, mais semble être similaire à celle de Monodelphis domestica. On suppose que les femelles peuvent faire preuve d'une certaine forme de soins parentaux puisqu'elles doivent s'occuper des jeunes après la naissance pendant environ 50 jours. La poche de M. brevicaudata n'est pas aussi développée que chez les autres marsupiaux. Les jeunes s'accrochent à la fourrure et aux mamelons de la mère et montent sur son dos lorsqu'ils sont assez vieux pour s'y accrocher. La forme des rainures urétrales des organes génitaux des mâles est utilisée pour distinguer Monodelphis brevicaudata, Monodelphis domestica et Monodelphis americana. Les rainures forment deux canaux séparés qui forment les plis ventraux et dorsaux du tissu érectile.

Parasite
Monodelphis brevicaudata peut être infecté par Trypanosoma cruzi.

Notes et références

Liens externes

Didelphidae
Mammifère décrit en 1777

Monodelphis brevicaudata


Potok je naseljeno mjesto u sastavu općine Zenice, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Upravna organizacija
Godine 1981. ušao je u sastav novog naselja Gornje Gračanice, nastalog spajanjem naselja Čekota, Drinjana, Jezera, Mrgodića, Potoka i Tuganje (Sl.list NRBiH 28/81 i 33/81)

Stanovništvo
Prema popisu 1981. ovdje su živjeli:

 Srbi - 42
 UKUPNO: 42

Izvor

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Zenica

Potok (Zenica, BiH)


زوية قبيلة عربية تسكن في مناطق شرق وجنوب وجنوب غرب ليبيا.

مصادر

انظر أيضا
 إجخرة

مراجع

شعبية الكفرة
قبائل ليبيا
قبائل مصرية

زوية


Félix Sardà y Salvany (Sabadell, 21 de maio de 1841 - Sabadell , 2 de janeiro de 1916) foi um padre e escritor católico espanhol, destacado representante do integrismo católico da Restauração. Exerceu um apostolado da caridade e da palavra escrita. O historiador Roberto de Mattei relata que Sardà y Salvany "foi um padre popular na Espanha no final do século e foi considerado exemplar pela firmeza de seus princípios e pela clareza de seu apostolado".

Biografia
Pertencente a uma família rica, seu pai, herdeiro de uma empresa têxtil familiar , era natural de San Lorenzo Savall e sua mãe tinha laços com a família Oller de Manresa, da nobreza catalã.

Após concluir o ensino primário com os Escolápios de sua cidade, ingressou no Seminário Conciliar de Barcelona em 1855, sendo influenciado em sua formação pelos jesuítas que então estavam à frente da instituição. Em 1864 formou-se em Teologia no seminário de Valência e depois de ordenado sacerdote em 1865, ensinou latim e humanidades no seminário de Barcelona até 1868, ano em que voltou a Sabadell para receber um benefício na paróquia de San Félix, quando foi fechado o seminário por causa da Revolução de 1868.

Estudou Direito e formou-se em Filosofia e Letras na Universidade de Barcelona.

Ele queria entrar na Companhia de Jesus, impedido por seu delicado estado de saúde.  Por três vezes foi incluído na lista para ser eleito bispo, sem que Sardà y Salvany aceitasse a nomeação.

Foi militante do carlismo, do qual se separou em 1888, tornando-se um dos principais ideólogos do Partido Integrista liderado por Ramón Nocedal. De fato, foi Sardà y Salvany quem propôs aceitar de bom grado como nome do partido a descrição pejorativa de fundamentalista que seus inimigos políticos lhe deram. Promoveu campanhas contra os "mestiços" (católicos partidários do poder constituído).

Em 1893 assumiu a direção do jornal catalão,  órgão do partido fundamentalista em Barcelona, no qual assinaria seus artigos como "Sr. X". Acabou se separando do fundamentalismo em 1896 por divergências de estratégia política com Nocedal e El Siglo Futuro , já que Sardá e Salvany propuseram do jornal catalão apoiar alianças eleitorais locais com os conservadores alfonsinos.

Ele criou a primeira sociedade mútua de trabalhadores em Sabadell, financiando-a em grande parte com seus bens, e fundou um fundo de assistência em 1882 para facilitar a aquisição de medicamentos para trabalhadores doentes, bem como outras instituições de assistência social. Converteu a casa da sua família num lar de idosos, frequentado pelas Irmãzinhas dos Idosos Esquecidos desde a sua criação em 1905, onde passou os seus últimos anos de vida e morreu de apoplexia a 2 de Janeiro de 1916. O povo de Sabadell compareceu em massa ao seu funeral.

Integrismo

Sardà y Salvany é mais famoso por suas obras contra o liberalismo (as ideias de autonomia pessoal e a separação entre Igreja e Estado defendidas pelo Iluminismo). Sardà y Salvany estava entre aqueles que sustentavam que os liberais não eram católicos e foi chamado por seus detratores como um dos "ideólogos rígidos" nesta época da história espanhola. Ele condenou o secularismo e o liberalismo "como um pecado e uma seita venenosa por defender 'a soberania absoluta do indivíduo completamente independente de Deus e de Sua autoridade; soberania da sociedade absolutamente independente de qualquer coisa além de si mesma; liberdade de pensamento sem qualquer limitação política, moral ou religiosa... [uma condição que negava] a necessidade de revelação divina. [e resultou em um estado] pior 'do que ser um blasfemo, ladrão, Sardà y Salvany considerou que o liberalismo era um pecado grave que precisava ser combatido, desenvolvendo o pensamento do Papa Pio IX que escreveu: "Deve-se dizer que o liberalismo na ideia é o erro absoluto, e nos fatos a desordem absoluta. consequência, em ambos os casos, é pecado grave por sua própria natureza ex genere suo, e pecado gravíssimo, pecado mortal".

Fundo
A escrita de Sardà y Salvany contra o liberalismo ganhou notoriedade depois que a Revolução de 1868 levou à Primeira República Espanhola com suas promessas e decepções. Esta forma republicana de governo, por sua vez, caiu em um golpe militar liderado por Arsenio Martínez-Campos y Antón que devolveu a monarquia espanhola na Restauração Bourbon de 1874.

A Igreja Católica durante o interregno de 1868-1874 teve muitos de seus privilégios removidos junto com seu status de religião oficial da Espanha. O movimento para desestabilizar o catolicismo de um lugar de privilégio governamental foi especialmente intenso durante 1873, quando a República Espanhola abraçou o conceito de separação entre Igreja e Estado e passou a ter um Estado laico. Com o retorno dos Bourbons, o catolicismo foi devolvido ao seu status anterior de ter endosso governamental e seus privilégios de acompanhamento sobre todas as outras fés e credos. O artigo 11 da Constituição de 1876 reafirmou o catolicismo como religião oficial do estado, estendendo a tolerância a outros credos, desde que todo o seu discurso e atividades fossem feitos exclusivamente em privado.

Alguns dos radicais civis que apoiaram a Revolução de 1868 não eram apenas anticlericais, mas anti-religiosos, que o historiador Noel Valis aponta como "um sinal de uma crescente alienação da Igreja". Valis também aponta para o trabalho do sociólogo amador Hugh James Rose, que foi capelão protestante de empresas de mineração inglesas, francesas e alemãs na cidade mineira espanhola de Linares, Jaén. Rose coletou anedotas da população espanhola sobre suas visões de religião que ele incluiu no capítulo "Decay of Faith in Spain" em seu livro de 1875 Untrodden Spain. Rose concluiu que "A Igreja da Espanha... é uma instituição que perdeu seu domínio sobre as massas, educadas e não educadas". Rose também afirmou que observou nos espanhóis um "senso de deriva espiritual, de ter se desprendido de suas amarras religiosas". Ele registrou um aumento não apenas de ateus e pensadores livres, mas também um aumento no religiosamente indiferente e um declínio no comparecimento aos serviços religiosos católicos. Um literato disse a Rose que não acreditava mais nas "cerimônias ou nos ritos da minha Igreja; rezo a Deus em casa", mas que ele não "renunciou publicamente a esse credo; é mais conveniente não ter um ruptura aberta". Em 1888, outro observador encontrou coisas semelhantes às de Rose, afirmando que as classes educadas "perderam sua antiga crença e não encontraram uma nova". A própria Igreja Católica vinha pedindo um renascimento espiritual na Espanha desde os anos 1700, sentindo que havia uma presença de "decadência espiritual". Enquanto a sociedade espanhola ainda era religiosa, a questão do que significava ser católico na Espanha, ou quem era católico, estava sendo levantada pela população e isso levou a uma sensação de que a autoridade da Igreja e os fundamentos de sua fé eram sendo prejudicado.

Sardà y Salvany, seguindo a linha de pensamento da encíclica Syllabus of Errors de Pio IX, de 1864, estava entre os que denunciavam o secularismo e criticavam os liberais, sustentando que eles não eram católicos. Aqueles como Salvany, que queriam uma relação mais próxima entre a Igreja e o Estado, eram chamados de Integristas e sustentavam que o liberalismo negava "a necessidade de revelação divina". Embora vocais os Integristas permaneceram uma minoria distinta dentro da Igreja espanhola. Os integristas se opuseram aos esforços de Antonio Cánovas del Castilloapesar de ter sido um conservador que se opôs à liberdade de religião e deixou as classes mais baixas terem voto ou voz no governo. Foram as tentativas de Canova de encontrar um meio-termo (um "liberalismo conservador") que incomodou os integristas. Canovas tinha sido o principal autor da Constituição de 1876 e os Integristas fizeram uma exceção particular ao seu muito debatido artigo 11 que concedeu tolerância às minorias religiosas. Outras figuras contestadas pelos integralistas também tentaram encontrar um meio-termo entre conservadores e liberalismo, como Alejandro Pidal, Manuel Durán y Bas, Josep Coll i Vehí e Juan Mane y Flaquer. Os integristas, motivados pelo desejo de impedir a introdução das coisas temporais no espiritual, também encontraram oposição no clero católico espanhol sobre "como conciliar a fé com a mudança histórica, com a modernidade".

Os críticos dos periódicos e editoriais impressos dos Integristas e Salvany's questionaram o uso de técnicas de marketing de massa e a nova liberdade de imprensa e de expressão para divulgar sua mensagem (em vez de confiar na autoridade e nos métodos tradicionais de comunicação) - isso foi visto como participação "na própria modernidade eles acharam tão censurável." Sardà y Salvany também optou por tentar combater o liberalismo em 1884, pedindo a fundação de um partido político católico (que novamente parecia participar da coisa contra a qual lutava). Ele apresentou a convocação de um partido político católico "como parte de uma cruzada nacional, referindo-se à Espanha como 'a terra da cruzada eterna'"

O liberalismo é um pecado
A obra mais famosa de Salvany foi o livro de 1884 El liberalismo es pecado ("O liberalismo é um pecado"). O livro foi reimpresso várias vezes; em 1960 uma 20ª edição saiu na Espanha.

Revista Popular

Por mais de quarenta anos, foi editor da revista La Revista Popular, uma publicação semanal onde todos os assuntos atuais eram discutidos à luz da fé católica. De 1907 e até 1914, publicou uma série de doze volumes intitulada Progaganda catolica: é uma vasta coleção de livros curtos, panfletos , artigos e conferências. Sardà fez uso de seu diário para publicar um discurso de nove artigos anti-semitas, La judiada ("os judeus"), descrevendo os judeus como "uma mariposa roendo o tronco do povo cristão" saindo abertamente para destruir o cristianismo usando um plano baseado no maçonismo; na visão de Sardà, a compreensão do maçonismo não deve ser restrito à Maçonaria propriamente dita, mas ao liberalismo em geral.

Sob o pseudônimo Un obscurantista de bona fide, escreveu desde 1869, inúmeros artigos e cerca de duzentos livretos sobre problemas sociais e religiosos, publicados, a partir de 1871, na Revista Popular, da qual foi diretor por quarenta e três anos.

A bibliografia espanhola de referência, Enciclopédia de Orientação bibliografica, diz que Sardà y Salvany exerceu um "apostolado de imensa eficiência e ressonância". Ele também é autor de um livro sobre o Sagrado Coração de Jesus, que foi um grande sucesso e foi reimpresso até o final da década de 1950.

Obras

 O Povo e o Padre (1870;
 Jejuns e abstinências (1870);
 O Casamento Civil (1872);
 O Conselho. A Igreja. A infalibilidade (1872);
 Purgatório e sufrágios (1872);
 O Culto de São José (1872);
 O Culto de Maria (1872);
 Protestantismo: De onde vem e para onde vai (1872);
 E o espiritismo? (1872);
 Manual do Apostolado da Imprensa (1873);
 Coisas do dia (1875);
 Pobres espíritas! (1876);
 O clero e o povo (1876);
 Nimiedades católicas (1878);
 A Volta dos Frades (1880);
 A Chaminé e a Torre do Sino (1880);
 A voz da Quaresma (1884);
 Masonismo y catolicismo (1885);
 Desses pós... (1885);
 Luz e Espelho dos Jovens Cristãos (1891);
 Mês de junho dedicado ao Sagrado Coração de Jesus (1893);
 Para que servem as freiras? (1894);
 Ano sagrado ou leituras e exercícios para as principais festividades do calendário cristão (1901);
 Ideia muito breve do Apostolado da Oração;
 Oitavo devoto do Doce Menino de Belém;
 Efeitos canônicos do casamento civil;
 O dinheiro dos católicos;
 O Santo Jubileu;
 Mistério da Imaculada Conceição;
 Ricos e pobres.

Homenagens
Em 1922, por ocasião do cinquentenário da criação da Academia Católica Sabadell, foi colocada uma placa na casa senhorial da família, recordando seu nascimento, morte e trabalho.

Em 1926, um livro contendo textos anedóticos, biográficos e bibliográficos foi dedicado à sua memória.

A Câmara Municipal de Sabadell nomeou uma praça na cidade "Sardà y Salvany" em sua homenagem e memória.

Referências

Padres católicos da Espanha

Félix Sardà y Salvany


Antonio Rukavina (în , ; n. 26 ianuarie 1984) este un fotbalist sârb care joacă pe postul de fundaș pentru clubul kazah Astana și pentru echipa națională din Serbia.

Cariera pe echipe
Rukavina a început la clubul local Bežanija, făcându-și debutul la seniori în sezonul 2002-2003, cu care a promovat în Liga a doua a Serbiei și Muntenegruluii. În sezonul 2005-2006 a promovat cu Bežanija în Superliga Serbiei.

În decembrie 2006 Partizan și Bežanija au ajuns la o înțelegere pentru transferul lui Rukavina la pachet cu Žarko Lazetić. Ambii jucători au semnat contracte de patru ani în ianuarie 2007. Avându-l ca antrenor pe Miroslav Đukić, Rukavina a devenit repede titular, marcând trei goluri în 15 meciuri în a doua jumătate a sezonului 2006-2007. A fost numit căpitanul echipei înaintea sezonului 2007-2008.

În ianuarie 2008, Rukavina a fost transferat de clubul german Borussia Dortmund. El a debutat în Bundesliga în luna februarie a aceluiași an, jucând 90 de minute într-o remiză, scor 3-3 în deplasare cu MSV Duisburg. În februarie 2009, Rukavina a fost împrumutat la echipa din 2. Bundesliga 1860 München până la sfârșitul sezonului. El a fost transferat permanent de 1860 la München în iunie 2009, la schimb cu Sven Bender.

În iulie 2012, Rukavina s-a transferat în Spania și a semnat cu Valladolid o înțelegere pe trei ani, unde a fost antrenat tot de Miroslav Đukić. El a debutat în La Liga într-o victorie cu 1-0 împotriva Zaragozei în august, jucând întregul meci. În cele două sezoane de pe José Zorrilla, Rukavina a adunat 71 de meciuri și a marcat de două ori.

La 8 iulie 2014, Rukavina a semnat un contract pe doi ani cu Villarreal. A strâns 32 de meciuri în toate competițiile în primul sezon cu El Submarino Amarillo. În următorul sezon, 2015-2016, Rukavina a jucat în 31 de meciuri, dintre care 10 în UEFA Europa League.

În iulie 2018, Rukavina a semnat cu echipa kazahă Astana din postura de jucător liber de contract. În primul sezon la Astana a câștigat campionatul.

Cariera internațională
Rukavina a reprezentat Serbia la campionatul european sub 21 de ani al UEFA. El a fost titularul postului de fundaș dreapta în timpul turneului, jucând în patru meciuri, iar echipa sa terminat pe locul al doilea după ce a pierdut cu 4-1 în finală cu Olanda, țara gazdă.

La 2 iunie 2007, Rukavina a debutat pentru naționala mare a Serbiei, jucând 90 de minute într-o victorie în deplasare scor 2-0 cu Finlanda în calificările pentru UEFA Euro 2008. El a fost numit în lotul definitiv care a făcut deplasarea la Campionatul Mondial din 2010, dar nu a jucat niciun meci.

În iunie 2018, antrenorul Serbiei, Mladen Krstajić, l-a inclus pe Rukavina în lotul de 23 de jucători care a jucat la Campionatul Mondial din 2018. El a jucat în două meciuri din grupe, împotriva lui Costa Rica (victoria cu 1-0) și a Braziliei (2-0), grupă în care Serbia a terminat pe locul al treilea.

Statistici

Club

 Începând cu data de 11 mai 2019

Meciuri la națională

 Începând cu data de 11 martie 2019

Titluri

Club

 Bežanija

 Prima Ligă a Serbiei : 2005-06
 Liga Belgradului : 2002-03

 Borussia Dortmund

 Supercupa Germaniei: 2008
 DFB-Pokal: finalist 2007-08

 Astana

 Superliga Kazahstanului: 2018
 Supercupa Kazahstanului: 2019

Internațional

 Serbia

 Campionatul European sub 21 de ani: finalist 2007

Referințe

Legături externe

Oameni în viață
Nașteri în 1984
Fotbaliști ai Villarreal CF
Fotbaliști ai TSV 1860 München
Fotbaliști sârbi
Fotbaliști internaționali sârbi
Fotbaliști ai Borussia Dortmund
Fundași
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2010
Oameni din Belgrad

Antonio Rukavina


El memorial de Sobrado, que también recibe los nombres de memorial de Boavista y monumento funerario de Sobrado, es una estructura funeraria del año 1191 de cuya tipología existen pocos ejemplos. Se trata de un marco delimitador de propiedad de un monasterio vecino, donde habrían reposado los restos mortales de doña Mafalda en su viaje final entre Marco de Canaveses y el monasterio de Arouca. Tipológicamente es una transición entre las sepulturas rasas y las estructuras tumulares conmemorativas del Románico. Está situado en la freguesia de Sobrado (Castelo de Paiva), Portugal.

Técnicamente es un conjunto de bloques de granito que forman un rectángulo horizontal cuyos extremos están rematados por estelas funerarias circulares que circunscriben cruces latinas. El bloque inferior, que tiene grabados una espada, una punta de lanza y una cruz inscrita en un círculo, sugieren que se trata de un túmulo de un aristócrata desconocido. Algunas investigaciones han apuntado hacia la tumba de un caballero templario.

Es monumento nacional desde 1950 y forma parte de la Ruta del Románico del valle del Sousa.

Referencias
 (En portugués) IGESPAR Património; Marmoiral de Sobrado.

 Bibliografía
 PINHO LEAL, Augusto Soares d'Azevedo Barbosa de, Ferreira, Pedro Augusto (1990); Portugal antigo e moderno: diccionario geographico, estatistico, chorographico, heraldico, archeologico, historico, biographico e etymologico de todas as cidades, villas e freguezias de Portugal e de grande número de aldeias.... Lisboa.
 GONCALVES, António Nogueira (1959); Inventário Artístico de Portugal - Distrito de Aveiro. Lisboa.
 VITORINO, Pedro (1942); Os Marmoirais", Douro Litoral, 1ª. série, nº 5, pp.10-11. Oporto.
 PINHO, Margarida Rosa Moreira de (1947); Elementos para a história de Castelo de Paiva. Coímbra.
 SILVA, Eduardo Jorge Lopes da, ROCHA, Manuel Joaquim Moreira da, LOUREIRO, Olímpia Maria da Cunha, MONTEIRO, Carla Isabel da Silva Nunes (1996); Carta arqueológica do Concelho de Castelo de Paiva. Oporto.
 VASCONCELOS, Adriano M. Strecht de (1981); Lendas e tradições de Castelo de Paiva: poemetos. Castelo de Pavia.
 AZEVEDO, Correia de (1975); Arte Monumental Portuguesa. Oporto.ç
 ROCHA, Manuel Joaquim Moreira da, LOUREIRO, Olímpia Maria da Cunha (1988); Memórias Paroquiais de Castelo de Paiva e Outros Documentos''. Castelo de Pavia.

Esculturas de Portugal
Escultura románica
Monumentos nacionales de Portugal
Escultura en Portugal del siglo XII
1191
Castelo de Paiva

Memorial de Sobrado


Nikolaus I. (* um 1300; † um 1368) war der erste Graf von Tecklenburg aus dem Haus Schwerin.

Familie
Er war der Sohn des Gunzelin VI. aus der Linie Schwerin-Wittenburg und der Richardis von Tecklenburg.

Er selbst war in erster Ehe mit Helene von Oldenburg und in zweiter Ehe mit einer Gräfin Diepholz verheiratet. Aus der ersten Ehe ging der Erbe Otto und die Tochter Richeza hervor. Diese heiratete Otto III. Graf von Oldenburg-Delmenhorst.

Leben
Nach dem Tod Otto IV. endete 1328 die Linie der Grafen von Tecklenburg aus dem Haus Bentheim-Tecklenburg. Dieser hatte schon 1326 zu Gunsten seines Schwagers Gunzelin von Schwerin auf die Grafschaft Tecklenburg und die zugehörigen Besitzungen verzichtet. Gunzelin starb bereits 1327. Daher trat der Neffe Ottos Nikolaus von Schwerin-Dannenberg das Erbe an. Er begründete damit die Linie Tecklenburg-Schwerin.

Zur Zeit des Erbfalles war er allerdings noch nicht volljährig. Als Vormund regierte bis 1330 der Verwandte Adolf von der Mark. Nach dem Nikolaus selbst die Regierung übernommen hatte, schlug ihm als Fremden Misstrauen gegenüber. Er konnte sich allerdings behaupten. Er bekämpfte den Ritter Hermann von Cappel, der ohne gräfliche Erlaubnis eine Burg erbaut hatte. Außerdem kämpfte er gegen die Friesen und unternahm weitere Kriegs- und Eroberungszüge. Damit machte er sich weitere Feinde.

Mit Bischof Ludwig von Münster, Graf Adolf von der Mark, Bernhard von Ravensberg, Simon und Otto von der Lippe schloss 1333 ein Bündnis gegen die von Korff mit dem Ziel das neue Haus Harkotten zu zerstören und die Anlage weiterer Burgen im Bereich des Gogerichts Warendorf zu verhindern. Er erwarb 1335 das Gogericht Hümmling. Durch König Ludwig IV. wurde ihm und seinen Nachkommen eine Freigrafschaft und königlicher Bann verliehen.

Zwischen 1348 und 1352 wurde auch die Grafschaft Tecklenburg von der Pest schwer betroffen. Er verlor 1350 einige Gebiete an die Bischöfe von Osnabrück. Im Jahre 1354 nahm Nikolaus die Iburg der Bischöfe von Osnabrück ein, gab sie aber nach Geldzahlungen wieder zurück. In dieser Zeit gerieten die Grafschaft Ravensberg und die Herrschaft Rheda unter seinen Einfluss. Im Jahr 1365 fiel die Herrschaft Rheda ganz an Tecklenburg.

Mit Zustimmung seines Sohnes Otto VI. verkaufte Nikolaus im Jahre 1358 seine Rechte an der Grafschaft Schwerin an Herzog Albrecht II. und dessen Sohn Heinrich III. von Mecklenburg. Mit dem Geld konnte er den Landesausbau in Tecklenburg vorantreiben und Befestigungen anlegen. Im Jahr 1360 unternahm Nikolaus Raubzüge im Gebiet des Bischofs von Münster. Er wurde 1364 von Papst Urban V. gebannt. Erst nach seinem Tod wurde er davon wieder gelöst. Im Jahr 1366 verlieh er Bevergern die Stadtrechte. Möglicherweise etwas früher erhielt auch Tecklenburg Stadtrechte. Diese sind aber erst 1388 urkundlich nachweisbar. Mit der Stadtrechtsverleihung versuchte er den Landesausbau voranzutreiben. Sie war aber auch eine Maßnahme gegen den wachsenden Einfluss der Ritterschaft, die um 1355 das Recht der Steuerbewilligung beanspruchten.

Literatur
Friedrich Ernst Hunsche: Geschichte des Kreises Tecklenburg. In: Der Kreis Tecklenburg. Stuttgart, Aalen, 1973 S. 64–103 PDF-Datei

Weblinks
Eintrag auf his-data.de

Familienmitglied des mecklenburgisch-westfälischen Adelsgeschlechts Schwerin
Familienmitglied des Adelsgeschlechts Tecklenburg-Schwerin
Graf (Tecklenburg)
Graf (Schwerin)
Herr (Rheda)
Geboren im 13. oder 14. Jahrhundert
Gestorben im 14. Jahrhundert
Mann

Nikolaus I. (Tecklenburg)


Lúcar , İspanya'nın on yedi otonom bölgesinden en kalabalık ikinci bölge olan Endülüs'e bağlı; İspanya'nın güneyinde bulunan Almería eyaletine bağlı belediye. 2009 yılındaki nüfusu; 872 kişidir. Belediye, 95 km²'lik bir alanı kaplamaktadır.

Nüfus

Kaynak: INE (Spain)

Dış bağlantılar
  Lúcar - Sistema de Información Multiterritorial de Andalucía
  Lúcar - Diputación Provincial de Almería

Lúcar


NGC 7668 (NGC 7669, NGC 7670) je jedan do danas nepotvrđen objekt u zviježđu Ribama. Sva promatranja poslije nisu na tom položaju uočila nikoji objekt.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7668
  Auke Slotegraaf: NGC 7668 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 7668 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7650 - 7699

7668

NGC 7668


الشيطانة الصغيرة فيلم مصري تم إنتاجه عام 1958، من إخراج حسن الإمام وبطولة سميرة أحمد وأحمد رمزي.

تمثيل
 سميرة أحمد
 أحمد رمزي
 رجاء يوسف
 آمال فريد
 محمود المليجي
 حسين رياض
 أمينة رزق
 يوسف فخر الدين
 زينات صدقي

روابط خارجية

مراجع

أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام أحمد رمزي
أفلام محمود المليجي
أفلام حسين رياض
أفلام زينات صدقي
أفلام مصرية إنتاج 1958
أفلام سميرة أحمد
أفلام حسن الإمام
أفلام رجاء يوسف
أفلام أمينة رزق
أفلام يوسف فخر الدين

الشيطانة الصغيرة (فيلم)


Le fit-PC est un petit ordinateur de type nettop léger et sans ventilateur fabriqué par la société israélienne CompuLab.

De nombreux modèles fit-PC sont disponibles. fit-PC 1.0 a été introduit en juillet 2007, fit-PC Slim a été introduit en septembre 2008, fit-PC 2 a été introduit en mai 2009, fit-PC 3 a été introduit début 2012 et fit-PC 4 a été introduit au printemps 2014. L' appareil est économe en énergie (fit-PC 1 avait une consommation d'environ 5 W) et donc considéré pour être un projet informatique vert, capable d'utiliser des logiciels open source et de créer un minimum de déchets électroniques (e-waste).

Modèles actuels

fit-PC2
Le 19 février 2009, Compulab a annoncé le fit-PC2, qui est « une mise à niveau majeure de la gamme de produits fit-PC ». Les spécifications détaillées du fit-PC2 incluent un processeur Intel Atom Z5xx Silverthorne (1.1/1.6/2.0 GHz), jusqu'à 2 Go de RAM, 160 Go de disque dur SATA, GigaBit LAN et plus encore. Le fit-PC2 est également capable de lire des vidéos HD. Sa consommation électrique déclarée n'est que de 6W, et selon le fabricant, il économise 96% de l'énergie utilisée par un ordinateur de bureau standard. fit-PC2 est le PC le plus économe en énergie de la liste Energy-Star. Le fit-PC2 est basé sur le GMA 500 (Graphics Media Accelerator). Malheureusement, le pilote open source inclus dans le noyau Linux 2.6.39 ne prend pas en charge la vidéo VA-API ou l'accélération OpenGL/3D. Le fit-PC2 est progressivement supprimé et remplacé par le fitlet, le fitlet a été conçu pour remplacer le révolutionnaire (et toujours populaire) CompuLab fit-PC2.

fit-PC2i
Le 2 décembre 2009, Compulab a annoncé le fit-PC2i, une variante de fit-PC2 ciblant les applications réseau et industrielles. Fit-PC2i ajoute un deuxième port Ethernet Gbit, Wake-on-LAN, une sortie S/PDIF et un port RS232, a deux ports USB de moins et pas d'IR.

fit-PC3
Le fit-PC3 est sorti début 2012. Voir l'article fit-PC3 .

fit-PC4
Le fit-PC4 est sorti au printemps 2014.

fitlet
Le fitlet a été annoncé le 14 janvier 2015. Il comporte 3 variantes CPU/SoC et 5 variantes de fonctionnalités, bien que seuls 7 modèles aient été annoncés jusqu'à présent.

Modèles obsolètes

fit-PC Slim
Le 16 septembre 2008, Compulab a annoncé le Fit-PC Slim, qui à 11 x 10 x 3 cm est plus petit que fit-PC 1.0.

Matériel
fit-PC Slim utilise 500 Processeur AMD Geode LX800 MHz et 512 Mo de RAM soudée. L'ordinateur comprend une sortie VGA, un port série avec un connecteur personnalisé, Ethernet, b/g WLAN et 3 ports USB (2 sur le panneau avant). Le système dispose d'un disque dur ATA 2,5" 60 Go évolutif.

Logiciel
fit-PC Slim dispose d'un BIOS générique prenant en charge PXE et démarrant à partir d'un CD-ROM externe USB ou d'une clé USB. Il est pré-installé avec Windows Vista ou avec Ubuntu 8.10 ou encore Gentoo Linux 2008.0 . Windows Embedded peut également être utilisé ou pré-installé sur un FlowDrive.

Disponibilité
La fin de vie de fit-PC Slim a été annoncée le 19 juin 2009 avec le lancement de fit-PC2.

fit-PC 1.0
fit-PC 1.0 est un modèle antérieur qui présente les différences suivantes

 Limité à 256 Mo de RAM
 Pas de wifi
 Ethernet 100BaseT double
 Facteur de forme plus grand - 12 x 11,6 x 4 cm
 Seulement 2 ports USB
 Le disque dur est évolutif
 Pas de bouton d'alimentation et de voyants LED
 Alimentation 5V

Voir également

 Trim-Slice, un mini-ordinateur ARM également fabriqué par CompuLab
 PC industriel
 Centre des médias (homonymie)
 PC multimédia
 Nettop

Références

Liens externes

 site web fit-PC
 Site Web de Compulab
 site web fit-PC Australie
 Forum des utilisateurs fit-PC2
 Site Web fit-PC aux États-Unis

Produit lancé en 2007
Informatique durable

Fit-PC


Dictyothamnion, monotipski rod crvenih algi u porodici Champiaceae, dio reda Rhodymeniales. Jedina vrsta je morska alga D. saltatum iz Pacifika (centralna Polinezija, Samoa) i australske obale (Novi Južni Wales).

I rod i vrsta taksonomski su priznati.

Izvori

Vanjske poveznice

Champiaceae

Dictyothamnion


Leetonia est un village américain situé dans le comté de Columbiana, dans l'Ohio. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Notes et références

Liens externes

Village dans l'Ohio
Comté de Columbiana

Leetonia (Ohio)


Războiul de eliberare din Bangladesh [a] (în ), cunoscut și sub numele de Războiul de independență al Bangladeshului, sau pur și simplu Războiul de eliberare, a fost o revoluție și un conflict armat declanșat de ascensiunea mișcării naționaliste și de autodeterminare bengaleză în ceea ce atunci era Pakistanul de Est în timpul genocidului din  Bangladesh din 1971. Acesta a dus la independența Republicii Populare Bangladesh. Războiul a început după ce junta militară pakistaneză cu sediul în Pakistanul de Vest a lansat Operațiunea Searchlight împotriva poporului din Pakistanul de Est în noaptea din 25 martie 1971. Operațiunea a urmărit eliminarea sistematică a populației civile naționaliste bengaleze, studenți, intelectualitate, minorități religioase și a personalului armatei. Junta a anulat rezultatele alegerilor din 1970 și l-a arestat pe prim-ministrul desemnat Sheikh Mujibur Rahman. Războiul s-a încheiat la 16 decembrie 1971, după ce Pakistanul de Vest a capitulat.

În zonele rurale și urbane din Pakistanul de Est s-au desfășurat operațiuni militare extinse și lovituri aeriene pentru a suprima valul de nesupunere civilă, care s-a format în urma impasului de după alegerile din 1970. Armata pakistaneză, care avea sprijinul islamiștilor, a creat milițiile religioase radicale - Razakar, Al-Badr și Al-Shams – pentru a o asista în timpul raidurilor asupra populației locale. Vorbitori de urdu Biharis din Bangladesh (minoritate etnică) au fost, de asemenea, în sprijinul armatei pakistaneze. Membrii armatei pakistaneze și milițiile de sprijin s-au angajat în ucideri în masă, deportări și viol genocidal. Capitala Dhaka a fost scena a numeroase masacre, incluzând operațiunea Searchlight și masacrul de la Universitatea Dhaka. Se estimează că aproximativ 10 milioane de refugiați bengalezi au fugit în țara vecină India, în timp ce 30 de milioane au fost deplasate în interiorul țării. Violența sectară a izbucnit între bengalezi și imigranți vorbitori de urdu. Un consens academic prevalează că atrocitățile comise de armata pakistaneză au reprezentat un genocid.

Declarația de Independență a Bangladeshului a fost proclamată de la Chittagong de către membrii Mukti Bahini - armata de eliberare națională formată de militari, paramilitari și civili bengalezi. East Bengal Regiment și East Pakistan Rifles au jucat un rol crucial în rezistență. Conduși de generalul MAG Osmani și unsprezece comandanți de sector, forțele Bangladeshului au purtat un război de gherilă în masă împotriva armatei pakistaneze. Ei au eliberat numeroase orașe, în primele luni ale conflictului. Armata pakistaneză a recâștigat destul zone în timpul musonului. Gherilele Bengali au efectuat sabotaje pe scară largă, inclusiv Operațiunea Jackpot împotriva marinei pakistaneze. Forțele aeriene din Bangladesh, în curs de formare, au efectuat zboruri împotriva bazelor militare pakistaneze. Până în noiembrie, forțele Bangladeshului au restricționat mișcările armatei pakistaneze în cazărmi pe timpul nopții. Ei au asigurat controlul celor mai multe zone rurale.

Guvernul provizoriu al Bangladeshului a fost format la 17 aprilie 1971 în Mujibnagar si s-a mutat la Calcuta ca guvern în exil. Membrii bengalezi ai corpului civil, militar și diplomatic pakistanez au dezertat către guvernul provizoriu din Bangladesh. Mii de familii din bengaleze au fost internate în vestul Pakistanului, de unde mulți au fugit în Afganistan. Activiști culturali bengalezi au operat clandestin Stația Radio Bengalul Liber. Calvarul a milioane de civili bengalezi devastați de război a provocat indignare la nivel mondial. Statul indian condus de Indira Gandhi a oferit sprijin diplomatic, economic și militar substanțial pentru naționaliștii din Bangladesh. Muzicieni britanici, indieni și americani au organizat primul concert de binefacere din lume în New York City pentru a sprijini oamenii din Bangladesh. Senatorul Ted Kennedy din Statele Unite a condus o campanie a Congresului pentru încetarea persecuției militare pakistaneze; în timp ce diplomații americani din Pakistanul de Est au exprimat o puternică opinie separată cu legăturile strânse ale administrației Nixon cu dictatorul militar pakistanez Yahya Khan.

India a intrat în război la 3 decembrie 1971, după ce Pakistanul a lansat lovituri aeriene preventive în India de Nord. Războiul indo-pakistanez desfășurat ulterior a dus la apariția a două fronturi de război. Cu supremația aeriană indiană existentă pe teatrul de est și avansul rapid al forțelor aliate din Bangladesh și India, Pakistanul s-a predat la Dacca la 16 decembrie 1971.

Războiul a schimbat peisajul geopolitic din Asia de Sud, odată cu apariția Bangladeshului ca cel de-al șaptelea cel mai populat stat din lume. Datorită alianțelor regionale complexe, războiul a fost un episod major în tensiunile războiului rece care a implicat Statele Unite, Uniunea Sovietică și Republica Populară Chineză. Majoritatea statelor membre în Organizația Națiunilor Unite a recunoscut Bangladesh ca națiune suverană în 1972.

Context

Înainte de împărțirea Indiei Britanice, Rezoluția Lahore avea în vedere inițial, separarea statelor cu majoritate musulmană, în zonele de est și nord-vest ale Indiei britanice. O propunere pentru un Bengal Unit a fost pusă în discuție de către prim-ministrul Huseyn Shaheed Suhrawardy în 1946, dar autoritățile coloniale s-au opus. Societatea Renașterii din Pakistanul de Est a pledat pentru crearea unui stat suveran în estul Indiei britanice. În cele din urmă, negocierile politice au condus, în august 1947, la nașterea oficială a două state, Pakistan și India, țări separate pentru musulmani și hinduși după plecarea britanicilor. Dominionul Pakistanului a cuprins două zone geografice și culturale separate la est și la vest, cu India între ele. Zona de vest a fost popular (și pentru o perioadă, de asemenea, în mod oficial), numită Pakistanul de Vest și zona de est (Bangladeshul de azi) a fost inițial numită Bengalul de Est și mai târziu, Pakistanul de Est. Deși populația din cele două zone era aproape egală, puterea politică a fost concentrată în Pakistanul de Vest și percepția era că Pakistanul de Est era exploatat economic, ceea ce a dus la mai multe nemulțumiri. Administrarea a două teritorii discontinue a fost, de asemenea, văzută ca o provocare. La 25 martie 1971, după ce alegerile au fost câștigate de un partid politic din Pakistanul de Est (Liga Awami), acest lucru a fost ignorat de conducerea din Pakistanul de Vest, crescând astfel nemulțumirea politică și naționalismul cultural în Pakistanul de Est, lucru care a fost întâmpinat cu brutalitate de forța de oprimare din elita conducătoare a Pakistanului de Vest, în ceea ce a ajuns să fie numită Operațiunea Searchlight. Represiunea violentă din partea armatei pakistaneze a dus la declararea independenței Pakistanului de Est ca statul Bangladesh la 26 martie 1971, de către liderul Ligii Awami, Sheikh Mujibur Rahman. Cei mai mulți bengalezi au acordat sprijinul lor acestei mișcări, deși islamiștii și Bihari s-au opus și s-au alăturat armatei pakistaneze. Președintele pakistanez Yahya Khan a ordonat armatei pakistaneze sa restabilească autoritatea guvernului pakistanez, începând astfel războiul civil. Războiul a dus la o mare de refugiați (estimat la acel moment la aproximativ 10 milioane) care a intrat în provinciile estice ale Indiei. Confruntându-se cu o criză umanitară și economică în creștere, India a început în mod activ sprijinirea și organizarea armatei de rezistență a Bangladesh-ului cunoscută sub numele de Mukti Bahini.

Controversa limbii
În 1948, guvernatorul general Muhammad Ali Jinnah a declarat că "urdu, și numai urdu" ar fi limba federală a Pakistanului. Cu toate acestea, urdu era răspândită doar în părțile de nord, centrală și regiunea de vest a subcontinentului; în timp ce, în Bengalul de Est, limba maternă era bengali, una dintre cele două ramuri ale celor mai estice limbi indo-europene. Populația vorbitoare de bengali din Pakistan constituia peste 30% din populația țării. Poziția guvernamentală a fost văzută pe scară largă ca o încercare de a suprima cultura zonei de est. Oamenii din Bengalul de Est au cerut ca limba lor să primească statut federal, alături de urdu și engleză. Mișcarea Limbii a început în 1948, societatea civilă protestând împotriva eliminării scrierii bengaleze pe monezi și timbre, care erau în vigoare din timpul britanicilor. Mișcarea a atins punctul culminant în 1952, când la 21 februarie, poliția a tras asupra studenților protestatari și a civililor, provocând moartea mai multor persoane. Aceasta zi este sărbătorită în Bangladesh ca Ziua Mișcării Limbii. Mai târziu, în noiembrie 1999, în memoria celor decedați în 1952, UNESCO a declarat 21 februarie ca Ziua Internațională a Limbii Materne.

Disparități
Deși Pakistanul de Est avea o populație mai mare, Pakistanul de Vest a dominat țara divizată politic și a primit mai mulți bani de la bugetul comun.

Bengalezi erau sub reprezentați în armata pakistaneză. Ofițerii de origine bengaleză în diferitele părți ale forțelor armate reprezentau doar 5% din forța totală din 1965; dintre aceștia, doar câțiva erau în poziții de comandă, majoritatea în posturi tehnice sau administrative. Pakistanezi din vest credeau că bengalezi nu aveau "înclinații marțiale" (de bravură sau bine clădiți pentru luptă), spre deosebire de paștuni și punjabi; noțiunea de "rase marțiale" a fost respinsă ca ridicolă și umilitoare de bengalezi. Mai mult decât atât, în ciuda cheltuielilor de apărare imense, Pakistanul de Est a primit nici unul dintre beneficii, cum ar fi contracte, achiziții și locuri de muncă. Războiul indo-pakistanez din 1965 pentru Cașmir a subliniat, de asemenea, sentimentul de insecuritate militară între bengalezi, întrucât doar o divizie de infanterie slab pregătită și 15 avioane de luptă fără sprijinul tancurilor erau în Pakistanul de Est pentru a contracara orice posibile represalii ale Indiei în timpul conflictului.

Diferențe culturale și religioase

Singura legătură comună între cele două aripi pakistaneze a fost religia. Dar au existat diferențe chiar și în practicile religioase. Bengalezii musulmanii au avut tendința să fie mai puțin conservatori în zelul religios și au ajuns să accepte minoritatea hindusă în ciuda unor ciocniri comune. Mulți musulmani bengalezi au obiectat puternic la paradigma islamistă impusă de statul pakistanez. Cei mai mulți membri ai elitei conducătoare din Pakistanul de Vest, de asemenea, a aparținut unei societăți liberale, dar a dorit să existe o credință comună ca factor mobilizator în spatele creației Pakistanului și subsumarea multiplelor identități pakistaneze într-o singură.

Diferențele culturale și lingvistice între cele două aripi au cântărit mai mult decât orice unitate religioasă. Bengalezii erau foarte mândri de limba și de cultura lor care, cu scrierea Devanagari și cu vocabularul pali era inacceptabilă pentru elita din Pakistanul de Vest care considera că nu e potrivit pentru cultura hindusă.

Lupta de eliberare din Bangladesh împotriva Pakistanului a fost condusă de liderii seculari. Cu această realitate și sentimentul de solidaritate islamică în fundal, islamiștii din Pakistan de Est au văzut naționalismul bengalez ca fiind inacceptabil și s-au alăturat eforturilor armatei pakistaneze de a zdrobi mișcarea de independență bengaleză. Seculariștii au salutat victoria Bangladeshului ca un triumf al naționalismului bengalez secular peste împotriva naționalismului pakistanez centrat pe religie.

Cei mai mulți dintre 'Ulama activi politic în Pakistanul de Est, fie au rămas neutri, fie au luat partea statului pakistanez, deoarece ei au perceput destrămarea Pakistanului ca o pierdere pentru islam.

Diferențe politice
Deși Pakistanul de Est avea o populație puțin mai mare, puterea politică a rămas în mâinile pakistanezilor occidentali. Deoarece un sistem simplu de reprezentare bazat pe populație ar fi concentrat puterea politică în Pakistanul de Est, Pakistanel de vest a venit cu schema "Unității", în care întregul Pakistan de Vest era considerat o provincie. Acest lucru a fost făcut doar pentru a contrabalansa voturile din Est.

După asasinarea lui Liaquat Ali Khan, primul prim-ministru al Pakistanului, în 1951, puterea politică a început să revină noului președinte al Pakistanului, care a înlocuit funcția de guvernator general atunci când Pakistanul a devenit republică. Șeful executiv ales, prim-ministrul, a fost deseori demis de sistem, acționând prin președinte.

Pakistanezii din est au observat că sistemul pakistanez de vest ar înlătura rapid orice est-pakistanez ales prim-ministru al Pakistanului, cum erau Khawaja Nazimuddin, Mohammad Ali Bogra sau Huseyn Shaheed Suhrawardy. Suspiciunile lor au fost confirmate și mai mult de dictaturile militare ale lui Ayub Khan (27 octombrie 1958 - 25 martie 1969) și Yahya Khan (25 martie 1969 - 20 decembrie 1971), ambii vest-pakistanezi. Situația a atins un punct culminant în 1970, când Liga Awami din Bangladesh, cel mai mare partid politic din Pakistanul de Est, condus de Sheikh Mujibur Rahman, a câștigat o victorie răsunătoare în alegerile naționale. Partea care a câștigat 167 din cele 169 de locuri alocate pentru Pakistanul de Est, și, astfel, majoritatea din cele 313 locuri în Adunarea Națională. Aceasta a dat Ligii Awami dreptul constituțional de a forma un guvern. Cu toate acestea, Zulfikar Ali Bhutto (fost ministru de externe), liderul Partidului Popular Pakistanez, a refuzat să îi permită lui Rahman să devină prim-ministru al Pakistanului.  În schimb, el a propus ideea de a exista doi prim-miniștri, câte unul pentru fiecare parte. Propunerea a provocat indignare în est, care încerca să-și revină după surpriza apărută ca inovație constituțională, "schema unității". La 3 martie 1971, cei doi lideri ai celor două aripi, împreună cu președintele General Yahya Khan s-au întâlnit la Dacca pentru a decide soarta țării. După ce discuțiile lor nu au dus la nici un rezultat satisfăcător, Sheikh Mujibur Rahman a chemat lumea la o grevă la nivel național. Bhutto s-a temut de un război civil, de aceea, el l-a trimis pe prietenul său de încredere, Mubashir Hassan. Rahman a decis să se întâlnească cu Bhutto. Cei doi au fost de acord să formeze un guvern de coaliție cu Rahman ca premier și Bhutto în calitate de președinte. Cu toate acestea, armata nu avea cunoștință de aceste evoluții, și Bhutto a crescut presiunea asupra lui Rahman pentru a ajunge la o decizie.

La 7 martie 1971 Sheikh Mujibur Rahman (care avea să fie prim-ministru) a ținut un discurs la Racecourse Ground (acum numit Suhrawardy Udyan). În acest discurs el a menționat patru condiții suplimentare pentru a fi luate în considerare la reuniunea Adunării Naționale la 25 martie:
 ridicarea imediată a legii marțiale.
 retragerea imediată a tuturor personalului militar în cazărmi.
 o anchetă în privința pierderii de vieți omenești.
 transferul imediat al puterii reprezentantului ales al poporului înainte de reuniunea din 25 martie.

El și-a îndemnat poporul să transforme fiecare casă într-un fort de rezistență. El a închis discursul spunând: "Lupta noastră este pentru libertatea noastră. Lupta noastră este pentru independența noastră." Acest discurs este considerat evenimentul principal care a inspirat națiunea să lupte pentru independență. General Tikka Khan a fost trimis cu avionul în Dacca pentru a deveni guvernator al Bengalului de Est. Judecătorii din Pakistanul de Est, inclusiv judecătorul Siddique, au refuzat să-i accepte jurământul.

Între 10 și 13 martie Pakistan International Airlines a anulat toate rutele internaționale pentru a acoperi în regim de urgență zborurile care duceau "pasageri guvernamentali" spre Dacca. Aceștia au fost aproape toți soldați pakistanezi în haine civile. MV Swat, o navă a marinei pakistaneze, care transporta muniție și soldați, a fost adăpostită în portul Chittagong, dar muncitorii bengalezi și marinarii din port refuzat să descarce nava. O unitate de East Pakistan Rifles a refuzat să se supună comenzii de a trage asupra demonstranților bengalezi, începând o revoltă printre soldați bengalezi.

Răspunsul la ciclonul din 1970
Ciclonul Bhola din 1970au ajuns deasupra uscatului de pe coasta Pakistanului de Est, în seara zilei de 12 noiembrie, cam în același timp cu un val de maree locale, ucigând aproximativ 300.000 până la 500.000 de persoane. Deși numărul exact nu este cunoscut, este considerat cel mai mortal ciclon tropical înregistrat. La o săptămână după ciclon, președintele Khan a recunoscut că guvernul său a făcut "greșeli" în manipularea eforturilor de ajutorare din cauza lipsei de înțelegere a magnitudinii dezastrului.

O declarație lansată de unsprezece lideri politici din Pakistanul de Est la zece zile după ce a lovit ciclon a acuzat guvernul de "neglijență gravă, și indiferență totală dură". Ei au acuzat, de asemenea, președintele că a minimizat amploarea problemei în știrile prezentate. La 19 noiembrie, studenții au pornit un marș în Dacca protestând față de lentoarea răspunsului guvernului. Abdul Hamid Khan Bhashani s-a adresat unei mulțimi de 50.000 de oameni la 24 noiembrie, acuzând președintele de ineficiență și cerându-i demisia.

Pe măsură ce conflictul dintre Pakistanul de Est și cel de Vest s-a acutizat în luna martie, birourile din Dacca ale celor două organizații guvernamentale direct implicate în eforturile de ajutorare au fost închise timp de cel puțin două săptămâni, prima dată de o grevă generală și apoi de o interdicție privind activitatea guvernului în Pakistanul de Est de către Liga Awami. Cu această creștere a tensiunii, personalul străin a fost evacuate din cauza temerilor de violență. Lucrările de ajutorare ai continuat, dar planificarea pe termen lung a fost redusă. Acest conflict s-a dezvoltat în războiul de eliberare a Bangladeshului în decembrie și s-a încheiat odată cu crearea Bangladeshului. Aceasta a fost una din primele dăți când un eveniment natural a ajutat la declanșarea războiului civil.

Operațiunea Searchlight

O pacificare planificată din punct de vedere militar a fost efectuată de armata pakistaneză - numele de cod Operațiunea Searchlight - începând cu 25 martie pentru a reduce mișcarea de independență bengaleză prin preluarea controlului din marile orașe la 26 martie și apoi eliminând orice opoziție, politică sau militară, în termen de o lună. Statul pakistanez a pretins, pentru a justifica punerea în funcțiune a operațiunii Searchlight, că dorește să pună capăt violențelor împotriva populației Bihari de către bengalezi.

Înainte de începerea operațiunii, toți jurnaliștii străini au fost deportați sistematic din Pakistanul de Est.

Principala etapă a operației Searchlight s-a încheiat cu căderea ultimului oraș major aflat în mâinile bengalezilor la mijlocul lunii mai. Operațiunea a fost începutul genocidului din Bangladesh din 1971. Aceste asasinate sistematice au dus la înfurierea populației bengaleze, care a dus în cele din urmă, la secesiunea Pakistanului de Est, mai târziu, în același an. Mass-media din Bangladesh și cărți de referință în limba engleză au publicat cifrele victimelor, care variază foarte mult, de la 5.000-35.000 în Dacca, și 200.000-3.000.000 pentru Bangladesh în ansamblul său, deși cercetători independenți, printre care British Medical Journal, au prezentat cifre variind între 125.000 și 505.000. Politologul american Rudolph Rummel crede ca numărul total de decese atinge 1,5 milioane. Atrocitățile au fost denumite acte de genocid.

Conform Asia Times,
La o reuniune a importante personaje militare, Yahya Khan a declarat: "ucide 3 milioane de ei, iar restul vor mânca din mâinile noastre." Prin urmare, în noaptea de 25 martie, armata pakistaneză a lansat Operațiunea Searchlight pentru a "zdrobi" rezistența bengaleză în care membrii bengalezi ai serviciilor militare au fost dezarmați și uciși, studenții și intelectualitatea lichidați sistematic și bărbații bengalezi apți de muncă au fost ridicați și împușcați mortal.

Deși violența s-a concentrat pe capitala provinciei, Dacca, a afectat, de asemenea, toate părțile din estul Pakistanului. Incinte rezidențiale de la Universitatea din Dacca au fost vizate în mod special. Singura incintă rezidențială hindusă - Jagannath Hall - a fost distrusă de către forțele armate pakistaneze, și în jur de 600-700 rezidenți au fost uciși. Armata pakistaneză a negat orice ucideri cu sânge rece la universitate, deși Comisia Hamoodur Rahman din Pakistan a concluzionat că forța disproporționată a fost folosită la universitate. Acest fapt, și masacrul de la Jagannath Hall și din căminele studențești din apropierea Universității din Dacca, sunt susținute de o casetă video filmată în secret de profesorul Nurul Ula de la Universitatea de Inginerie și Tehnologie din Pakistanul de Est, a cărui reședință era chiar vizavi de căminele studențești.

Magnitudinea atrocităților a fost făcută prezentată în Occident, când Anthony Mascarenhas, un jurnalist pakistanez care a fost trimis în provincie de către autoritățile militare pentru a scrie o poveste favorabilă acțiunilor Pakistanului, a fugit în Regatul Unit și, la 13 iunie 1971, a publicat un articol în The Sunday Times în care descrie crimele sistematice realizate de către armată. BBC a scris: "Nu există nici o îndoială că articolul lui Mascarenhas a jucat un rol important în a pune capăt războiului. A ajutat să întoarcă opinia mondială împotriva Pakistanului și a încurajat India să joace un rol decisiv". Prim-ministrul indian Indira Gandhi însăși a afirmat că articolul lui Mascarenhas a convins-o "să pregătească terenul pentru intervenția armată a Indiei".

Zonele hinduse au suferit lovituri deosebit de grele. Până la miezul nopții, Dacca era incendiată, mai ales partea de est a orașului dominată de hinduși. Revista Time a scris la 2 august 1971, "hindușii, care reprezintă trei sferturi din refugiați și majoritatea celor morți au suportat greul urii militare pakistaneze."

Sheikh Mujibur Rahman a fost arestat de armata pakistaneză. Yahya Khan l-a numit Rahimuddin Khan să prezideze un tribunal special de urmărire penală care să îl judece pe Rahman pentru mai multe capete de acuzare. Sentința tribunalului nu a fost făcută publică, dar Yahya a făcut ca verdictul să fie suspendat. Alți lideri ai Ligii Awami, au fost arestați, în timp ce câțiva au fugit din Dacca, pentru a evita arestarea. Liga Awami a fost interzisă de generalul Yahya Khan.

Declarația de independență
Violența declanșată de forțele pakistaneze pe 25 martie 1971 s-a dovedit ultima picătură pentru eforturile de a negocia o soluționare. Ca urmare a acestor ofense, Sheikh Mujibur Rahman a semnat o declarație oficială care spunea:
Astăzi Bangladesh este o țară suverană și independentă. Joi seara, forțele armate pakistaneze de vest au atacat brusc cazarma de poliție din Razarbagh și sediul EPR de la Pilkhana în Dacca. Mulți nevinovați și neînarmați au fost uciși în orașul Dhaka și în alte locuri din Bangladesh. Au avut loc ciocniri violente între EPR și poliție pe de o parte și forțele armate ale Pakistanului pe de altă parte. Bengalezii luptă împotriva inamicului cu mare curaj pentru un Bangladesh independent. Fie ca Allah să ne ajute în lupta noastră pentru libertate. Joy Bangla [Fie ca Bangladeshul să fie victorios].

Sheikh Mujib a chemat oamenii să reziste împotriva forțelor de ocupație printr-un mesaj radio. Rahman a fost arestat în noaptea de 25-26 martie 1971 la ora 1:30 (conform știrilor Radio Pakistan din 29 martie 1971).

O telegramă ce conținea textul declarației lui Mujibur Rahman a ajuns la unii studenți din Chittagong. Mesajul a fost tradus în bengaleză de Dr. Manjula Anwar. Studenții nu a reușit să obțină permisiunea autorităților superioare pentru a difuza mesajul de la stația din apropiere de Agrabad a Pakistan Broadcasting Corporation. Cu toate acestea, mesajul a fost citit de mai multe ori de către radioul independent Swadhin Bangla Betar Kendro înființat de către unii rebeli muncitori bengalezi din Kalurghat. Maiorului Ziaur Rahman i s-a cerut să asigure securitatea stației și a citit, de asemenea, Declarația de la 27 martie 1971. Maiorul Ziaur Rahman a difuzat anunțarea declarației de independență, în numele lor Mujibur Rahman.

Aceasta este Swadhin Bangla Betar Kendra. Eu, maiorul Ziaur Rahman, la comanda Bangobondhu Mujibur Rahman, declar prin prezenta că Republica Populară Independentă Bangladesh a fost constituită. La comanda lui, am luat comanda ca șef temporar al Republicii. În numele lor Mujibur Rahman, fac apel la toți begalezii să se ridice împotriva atacului armatei pakistaneze de vest. Vom lupta până la ultimul pentru a elibera patria noastră. Victoria este, prin harul lui Allah, a noastră. Joy Bangla.

Capacitatea de transmisie a Kalurghat Radio Station era limitată, dar mesajul a fost preluat de o navă japoneză aflată în Golful Bengal. Acesta a fost apoi retransmis de Radio Australia, și mai târziu de către British Broadcasting Corporation.

M.A. Hannan, un lider al Ligii Awami din Chittagong, se spune că a făcut primul anunț al declarației de independență la radio la 26 martie 1971.

26 martie 1971 este considerată oficial Ziua Independenței Bangladeshului, iar numele Bangladesh a fost în vigoare de acum înainte. În iulie 1971, prim-ministrul indian Indira Gandhi face referire în mod deschis la fostul Pakistan de Est ca Bangladesh. Unii oficiali pakistanezi și indieni au continuat să folosească numele "Pakistanul de Est" până la 16 decembrie 1971.

Războiul de eliberare

Martie-iunie
La început, rezistența a fost spontană și dezorganizată și nu se aștepta să dureze prea mult. Cu toate acestea, când armata pakistaneză a început reprimarea populației, rezistența a crescut. Mukti Bahini a devenit tot mai activă. Armata pakistaneză a încercat să o suprime, dar un număr tot mai mare de soldați bengalezi au fugit în această "armată Bangladesh" ilegală. Aceste unități bengaleze s-au unit cu Mukti Bahini și s-au întărit cu armele provenind din India. Pakistanul a răspuns prin trimiterea pe calea aerului a două divizii de infanterie și reorganizându-și forțele. De asemenea, au format forțe paramilitare ale Razakar, Al-Badr și Al-Sham (care erau alcătuite în majoritate din membri ai Ligii Musulmane și ai altor grupări islamiste), precum și alți bengalezi care se opuneau independenței, precum și musulmani Bihari care s-au stabilit în această zonă în timpul împărțirii Indiei.

La 17 aprilie 1971 a fost creat un guvern provizoriu în districtul Meherpur din vestul Bangladeshului care se învecinează cu India, cu Sheikh Mujibur Rahman, aflat în închisoare în Pakistan, în calitate de președinte, Syed Nazrul Islam ca președinte interimar, Tajuddin Ahmad în funcția de prim-ministru și generalul Muhammad Ataul Ghani Osmani în funcția de comandant-șef al forțelor armate din Bangladesh. Pe măsură ce luptele au crescut între armata de ocupație și bengalezii Mukti Bahini, aproximativ 10 milioane de bengalezi au căutat refugiu în statele indiene Assam și Bengalul de Vest.

Iunie - septembrie

Comandamentul forțelor din Bangladesh a fost înființat la 11 iulie, iar colonelul M.A.G. Osmani, a devenit comandant-șef, cu statutul de ministru al cabinetului, Lt. Col. Abdur Rabb ca șef al personalului, căpitanul A.K. Khandker în calitate de șef adjunct al personalului și maiorul A.R. Chowdhury ca șef adjunct al personalului.

Generalul Osmani a avut diferențe de opinie cu conducerea indiană cu privire la rolul Mukti Bahini în conflict. Conducerea indiană a dorit inițial ca forțele bengaleze să fie instruite ca forță de gherilă de 8.000 de membri, condusă de soldații regimentului Bengalul de Est operand în celule mici prin Bangladesh pentru a facilita eventuala intervenție indiană, dar cum guvernul Bangladeshului era în exil, generalul Osmani avea o altă strategie:
 Forțele convenționale bengaleze urmau să ocupe zone de întărire în interiorul Bangladeshului și apoi guvernul din Bangladesh urma să ceară recunoașterea și intervenția diplomatică internațională. Inițial, Mymensingh a fost ales pentru această operațiune, dar generalul Osmani a decis ca acest loc să fie Sylhet.
 Trimiterea cât mai rapidă a numărului maxim de oameni ca parte a gherilelor din Bangladesh cu următoarele obiective:
 Creșterea pierderilor pakistaneze prin raiduri și ambuscade.
 Blocarea activității economice prin lovirea centralelor electrice, a liniilor de cale ferată, a depozitelor de stocare și a rețelelor de comunicații.
 Distrugerea mobilității armatei pakistaneze prin distrugerea podurilor, a depozitelor de combustibil, a trenurilor și a vapoarelor fluviale.
 Obiectivul strategic era acela de a-i face pe pakistanezi să-și răspândească forțele în interiorul provinciei, astfel încât atacurile ar fi putut fi realizate asupra detașamentelor pakistaneze izolate.

Bangladeshul a fost împărțit în unsprezece sectoare în iulie, fiecare cu un comandant ales dintre ofițerii dezertori din armata pakistaneză care s-au alăturat Mukti Bahini pentru a desfășura operațiuni de gherilă și a antrena luptători. Majoritatea taberelor de instruire au fost situate în apropierea zonei de frontieră și au fost operate cu asistență din partea Indiei. Sectorul al 10-lea a fost plasat direct sub comanda comandantului general, generalul M.A. G. Osmani și a inclus comandantele forțelor navale și ale forțelor speciale. Trei brigăzi (11 batalioane) au fost înjghebate pentru războiul convențional și o mare forță de gherilă (estimată la 100.000) a fost instruită.

Trei brigăzi (opt batalioane de infanterie și trei baterii de artilerie) au fost puse în acțiune între iulie și septembrie. În cursul lunilor iunie și iulie, Mukti Bahini s-a regrupat peste graniță cu ajutorul indian prin intermediul operațiunii Jackpot și a început să trimită 2.000-5.000 de luptători de gherilă peste graniță, așa-numita Ofensivă Monsoon, care din diferite motive (lipsa unei pregătiri adecvate, lipsa unei rețele de sprijin adecvate în Bangladesh) nu și-a atins obiectivele. Forțele regulate bengaleze au atacat și avanposturile de frontieră în Mymensingh, Comilla și Sylhet, dar rezultatele au fost variate. Autoritățile pakistaneze au concluzionat că au reușit să oprească ofensiva Monsoon, ceea ce s-a dovedit a fi o observație aproape exactă.

Operațiunile de gherilă, care s-au redus în timpul fazei de pregatire, au crescut in intensitate după luna august. Obiectivele economice și militare din Dacca au fost atacate. Principalul succes a fost operațiunea Jackpot, în care comandourile navale au minat și au aruncat în aer navele în Chittagong, Mongla, Narayanganj și Chandpur la 15 august 1971.

Octombrie - decembrie

Forțele convenționale din Bangladesh au atacat avanposturile de frontieră. Kamalpur, Belonia și Bătălia de la Boyra sunt câteva exemple. 90 din cele 370 de avanposturi de frontieră au căzut în mâinile forțelor bengaleze. Atacurile de gherilă s-au intensificat, la fel ca represaliile pakistaneze și ale Razakar asupra populației civile. Forțele pakistaneze au fost întărite cu opt batalioane din Pakistanul de Vest. Luptătorii independenței din Bangladesh au reușit chiar să captureze temporar cursele aeriene la Lalmonirhat și Shalutikar. Ambele au fost folosite pentru a trimite provizii și armament din India. Pakistanul a trimis alte cinci batalioane din Pakistanul de Vest ca întăriri.

Implicarea indiană

Premierul indian Indira Gandhi, a ajuns la concluzia că, în loc să preia milioane de refugiați, era mai economic să intre în război împotriva Pakistanului. Încă din 28 aprilie 1971, cabinetul indian i-a cerut generalului Manekshaw (președinte al Comitetului șefilor de stat) să "intre în Pakistanul de est". Relațiile ostile din trecut dintre India și Pakistan au contribuit la decizia Indiei de a interveni în războiul civil din Pakistan. În consecință, guvernul indian a decis să sprijine crearea unui stat separat pentru etnicii bengalezi prin sprijinirea Mukti Bahini. Pentru aceasta, RAW a ajutat la organizarea, instruirea și înarmarea acestor insurgenți. În consecință, Mukti Bahini a reușit să hărțuiască armata pakistaneză în Pakistanul de Est, creând astfel condiții favorabile pentru o intervenție militară indiană pe scară largă la începutul lunii decembrie.

Forțele aeriene din Pakistan (PAF) au lansat o lovitură preemptivă asupra bazelor forțelor aeriene indiene la 3 decembrie 1971. Atacul a fost realizat precum Operațiunea Focus a forțelor aeriene israeliene în timpul războiului de șase zile și a avut ca scop neutralizarea avioanelor indiene la sol. Lovitura a fost văzută de India ca un act deschis de agresiune neprovocată. Acesta a marcat începerea oficială a războiului indo-pakistanez. Ca răspuns la atac, atât India, cât și Pakistanul au recunoscut oficial "existența unei stări de război între cele două țări", chiar dacă niciun guvern nu a emis în mod oficial o declarație de război.

Trei corpuri indiene au fost implicate în eliberarea Pakistanului de Est. Acestea au fost sprijinite îndeaproape de trei brigăzi ale Mukti Bahini care luptau alături de ele și mulți alții care nu luptau în mod regulat. Acestea erau cu mult superioare armatei pakistaneze formată din trei divizii. Indienii au invadat rapid țara, angajându-se selectiv în lupte sau ocolind fortărețe puternic apărate. Forțele pakistaneze nu au reușit să contracareze efectiv atacul indian, deoarece au fost dislocate în unități mici în jurul frontierei pentru a contracara atacurile de guerilă ale Mukti Bahini. Imposibil să apere Dacca, pakistanezii s-au predat la 16 decembrie 1971.

Războiul aerian și naval
Forțele aeriene indiene au efectuat mai multe atacuri împotriva Pakistanului, iar într-o săptămână, avioanele indiene au dominat cerul din Pakistanul de Est. Au obținut supremația aeriană aproape totală până la sfârșitul primei săptămâni, deoarece întregul contingent aerian pakistanez din est a fost păstrat la sol din cauza bombardamentelor indiene și ale Bangladeshului la Tejgaon, Kurmitolla, Lal Munir Hat și Shamsher Nagar. Sea Hawks de pe transportatorul INS Vikrant au lovit de asemenea Chittagong, Barisal și Cox's Bazar, distrugând aripa estică a marinei pakistaneze și blocând în mod eficient porturile din Pakistanul de Est, tăindu-se astfel toate căile de evacuare ale soldaților pakistanezi. Marina Bangladeshului (care cuprindea ofițeri și marinari care au dezertat din marina pakistaneză) au ajutat indienii în războiul naval, efectuând atacuri, în special Operațiunea Jackpot.

Predarea și urmări

La 16 decembrie 1971, Gen. lt. Amir Abdullah Khan Niazi, comandant al forțelor armatei pakistaneze situate în Pakistanul de Est a semnat documentele de predare. La momentul predării, doar câteva țări au recunoscut pe cale diplomatică noua națiune. Peste 93.000 de trupe pakistaneze s-au predat forțelor indiene și forțelor de eliberare din Bangladesh, aceasta fiind cea mai mare predare de trupe de după cel de-al doilea război mondial, deși armata pakistaneză a luptat în mod galant, conform șefului armatei indiene Sam Manekshaw. Bangladesh a cerut admiterea în cadrul ONU, majoritatea votând în favoarea sa, dar China a respins acest lucru, deoarece Pakistanul era aliatul său principal. Statele Unite, de asemenea, un aliat-cheie al Pakistanului, a fost una dintre ultimele națiuni care au recunoscut Bangladeshul. Pentru a asigura o tranziție lină, în 1972 a fost semnat Acordul Simla între India și Pakistan. Tratatul s-a asigurat că Pakistanul recunoaște independența Bangladeshului în schimbul revenirii prizonierilor de război pakistanezi. India a tratat toți prizonierii de război în strictă conformitate cu Convenția de la Geneva, articolul 1925. A eliberat mai mult de 93.000 de prizonieri de război pakistanezi în cinci luni. Mai mult, ca un gest de bunăvoință, aproape 200 de soldați care au fost căutați de bengalezi pentru crime de război au fost, de asemenea, iertați de India. Acordul a oferit 13 000 km<sup\>2 de teren pe care trupele indiene le-au confiscat în Pakistanul de Vest în timpul războiului, deși India a păstrat câteva zone strategice, în special Kargil (care va fi un punct fierbinte pentru un război între cele două națiuni în 1999). Aceasta a fost făcută ca măsură de promovare a "păcii durabile" și a fost recunoscută de mulți observatori ca un semn de maturitate din partea Indiei. Cu toate acestea, persoane din India au considerat că tratatul a fost prea indulgent pentru Bhutto, care a pledat pentru iertare, argumentând că democrația fragilă din Pakistan s-ar prăbuși dacă acordul ar fi perceput ca fiind extrem de dur de către pakistanezi.

Reacții în Pakistanul de Vest față de război
Reacția la înfrângere și dezmembrarea a jumătate de națiune a fost o pierdere șocantă pentru militarii și civilii de vârf. Puțini se așteptau să piardă războiul oficial în mai puțin de două săptămâni și a existat și o neliniște față de ceea ce era perceput ca o predare blândă a armatei din Pakistanul de Est. Dictatura lui Yahya Khan s-a prăbușit și a lăsat drum liber lui Bhutto, care a profitat de ocazie să ajungă la putere. Generalul Niazi, care s-a predat împreună cu 93.000 de soldați, a fost privit cu suspiciune și dispreț la întoarcerea sa în Pakistan. El a fost evitat și marcat ca trădător. Războiul a expus de asemenea deficiențele doctrinei strategice declarate a Pakistanului conform căreia "apărarea Pakistanului de Est se află în Pakistanul de Vest."

Atrocități
În timpul războiului au existat ucideri în masă și alte atrocități - inclusiv strămutarea civililor din Bangladesh (Pakistanul de est la vremea respectivă) și încălcări mari ale drepturilor omului care au început odată cu operațiunea Searchlight la 25 martie 1971. Membrii armatei pakistaneze, sprijiniți de milițiile islamiste din Jamaat e Islami au ucis aproximativ 300.000 până la 3.000.000 de persoane și au violat între 200.000 și 400.000 de femei din Bangladesh într-o campanie sistematică de viol genocidal. [108] [109] Unii clerici islamici au emis fatwas (o hotărâre cu privire la un punct de drept islamic) în sprijinul violării femeilor bengaleze, în special a femeilor hinduse, considerând conflictul un război sfânt. În timpul războiului, o fatwa din Pakistan a declarat că luptătorii bengalezi pentru libertate erau hinduși și că femeile lor puteau fi considerate "pradă de război".

O mare parte a comunității intelectuale din Bangladesh a fost ucisă, în special de către forțele Al-Sham și Al-Badr, la instrucțiunile armatei pakistaneze. Cu doar două zile înainte de predare, la 14 decembrie 1971, armata Pakistanului și militarii Razakar (colaboratori locali) au luat din Dacca cel puțin 100 de medici, profesori, scriitori și ingineri și i-au ucis, lăsându-le corpurile într-un mormânt comun.

Multe morminte comune au fost descoperite în Bangladesh. Prima noapte de război a bengalezilor, documentată în telegramele consulatului american de la Dacca către Departamentul de Stat al Statelor Unite, a arătat că au existat ucideri nediscriminatorii ale studenților de la Universitatea Dacca și a altor civili. Numeroase femei au fost torturate, violate și ucise în timpul războiului; numărul exact nu este cunoscut și face obiectul unei dezbateri. Răpirea răspândită a femeilor din Bangladesh a dus la nașterea a mii de copii ai războiului. Armata pakistaneză ținea, de asemenea, numeroase femei bengaleze ca sclave sexuale în interiorul barăcilor din Dacca. Cele mai multe dintre fete au fost capturate de la Universitatea din Dacca și din casele particulare. A existat o violență sectariană semnificativă, nu numai comisă și încurajată de armata pakistaneză, ci și de naționaliștii bengalezi care erau împotriva minorităților non-bengaleze, în special Bihari. În iunie 1971, reprezentanții Bihari au declarat că 500.000 de bihari au fost uciși de bengalezi. R.J. Rummel oferă o estimare prudentă de 150.000 uciși.

La 16 decembrie 2002, Arhiva Națională de Securitate a Universității George Washington a publicat o colecție de documente declasificate, constând mai ales în comunicări între oficialii ambasadei americane și centrele de informații ale Statelor Unite ale Americii din Dacca și India și oficialii de la Washington, D.C.. Aceste documente arată că oficialii americani care lucrau în instituțiile diplomatice din Bangladesh au folosit termenii "genocid selectiv" și "genocid" (vezi Telegrama Blood) pentru informații despre evenimentele despre care aveau cunoștință în acel moment. Genocidul este termenul care este încă folosit pentru a descrie evenimentul în aproape toate publicațiile și ziarele importante din Bangladesh, deși în Pakistan, acuzațiile împotriva forțelor pakistaneze continuă să fie contestate.

Reacții internaționale

În urma declarației de independență a Sheikh Mujibur Rahman din martie 1971, o campanie mondială de sprijinire a fost inițiată de guvernul provizoriu din Bangladesh pentru a obține sprijin politic pentru independența Pakistanului de Est, precum și sprijin umanitar pentru poporul bengalez.

Premierul indian Indira Gandhi a oferit sprijin diplomatic și politic extins pentru mișcarea din Bangladesh. A vizitat multe țări în încercarea de a conștientiza atrocitățile pakistaneze împotriva bengalezilor. Acest efort s-a dovedit a fi vital ulterior în timpul războiului, în structurarea contextului mondial al războiului și în justificarea acțiunii militare a Indiei. De asemenea, după înfrângerea Pakistanului, a asigurat recunoașterea promptă a noului stat independent  Bangladesh.

Națiunile Unite

Deși Organizația Națiunilor Unite a condamnat încălcările drepturilor omului în timpul și după operațiunea Searchlight, nu a reușit să dezamorseze situația politică înainte de începerea războiului.

După intrarea Indiei în război, Pakistanul, temându-se de înfrângere, a făcut apeluri urgente la Națiunile Unite pentru a interveni și a forța India să fie de acord cu încetarea focului. Consiliul de Securitate al ONU s-a întrunit la 4 decembrie 1971 pentru a discuta despre ostilitățile din Asia de Sud. După discuții lungi, pe 7 decembrie, Statele Unite a creat o rezoluție pentru "încetarea imediată a focului și retragerea trupelor". Deși susținută de majoritate, URSS a respins de două ori rezoluția. În lumina atrocităților pakistaneze împotriva bengalezilor, Regatul Unit și Franța s-au abținut.

La 12 decembrie, cu Pakistanul care se confrunta cu o înfrângere iminentă, Statele Unite a cerut reunirea Consiliului de Securitate. Vice prim-ministrul și ministrul de Externe al Pakistanului, Zulfikar Ali Bhutto, a fost trimis la New York pentru a susține cauza unei rezoluții privind încetarea focului. Consiliul a continuat deliberările timp de patru zile. Până când propunerile au fost finalizate, forțele Pakistanului din Est s-au predat și războiul s-a încheiat. Bhutto, frustrat de eșecul rezoluției și de inacțiunea Organizației Națiunilor Unite, și-a rupt discursul și a părăsit consiliul.

Majoritatea națiunilor membre ale Națiunilor Unite au recunoscut rapid Bangladeshul în câteva luni de la independența sa.

Bhutan

Pe măsură ce războiul de eliberare din Bangladesh se apropia de înfrângerea armatei pakistaneze, regatul himalayan Bhutanului a devenit primul stat din lume care a recunoscut noua țară independentă la 6 decembrie 1971. Sheikh Mujibur Rahman, primul președinte al Bangladeshului, a vizitat Bhutan pentru a participa la încoronarea lui Jigme Singye Wangchuck, al patrulea rege al Bhutanului în iunie 1974.

SUA și URSS

Guvernul american a rămas alături de vechiul său aliat Pakistan, atât politic, cât și material. Președintele american Richard Nixon și consilierul său pentru securitatea națională, Henry Kissinger, se temeau de expansiunea sovietică în Asia de Sud și de Sud-Est. Pakistanul era un aliat apropiat al Republicii Populare Chineze, cu care Nixon negociase o apropiere și pe care intenționa să o viziteze în februarie 1972. Nixon se temea că o invazie indiană a Pakistanului de Vest ar însemna dominația sovietică totală în regiune și că ar submina serios poziția globală a Statelor Unite și poziția regională a noului aliat tacit al Americii, China. Pentru a demonstra chinezilor bunele intenții ale Statelor Unite ca aliați și în încălcarea directă a sancțiunilor impuse de Congresul SUA asupra Pakistanului, Nixon a trimis provizii militare în Pakistan și le-a trimis prin Iordania și Iran, încurajând în același timp China pentru a-și spori aprovizionarea cu arme în Pakistan. Administrația Nixon a ignorat, de asemenea, rapoartele pe care le-a primit despre genocidul armatei pakistaneze în Pakistanul de Est, în special telegrama Blood.

Nixon a negat implicarea în această problemă, spunând că era o chestiune internă a Pakistanului, dar când înfrângerea Pakistanului părea sigură, Nixon a trimis transportatorul de avioane USS Enterprise în Golful Bengal, o mișcare considerată de indieni ca fiind o amenințare nucleară. Enterprise a sosit la 11 decembrie 1971. La 6 și 13 decembrie, marina sovietică a trimis două grupuri de nave, înarmate cu rachete nucleare, din Vladivostok; au urmărit US Task Force 74 în Oceanul Indian din 18 decembrie până în 7 ianuarie 1972.

Uniunea Sovietică a sprijinit armatele indiene din Bangladesh și India, precum și Mukti Bahini în timpul războiului, recunoscând că independența Bangladeshului ar slăbi poziția rivalilor săi - Statele Unite și China. A dat asigurări Indiei că, dacă ar fi început o confruntare cu Statele Unite sau cu China, URSS ar lua contra măsuri. Acest lucru a fost consacrat în tratatul de prietenie indo-sovietic semnat în august 1971. Sovieticii au trimis, de asemenea, un submarin nuclear pentru a evita amenințarea reprezentată de USS Enterprise în Oceanul Indian.

La sfârșitul războiului, țările din Pactul de la Varșovia au fost printre primele care au recunoscut Bangladesh-ul. Uniunea Sovietică a recunoscut Bangladesh-ul la 25 ianuarie 1972. Statele Unite au întârziat recunoașterea timp de câteva luni, înainte de a se conforma acesteia la 8 aprilie 1972.

China

Ca aliat de lungă durată al Pakistanului, Republica Populară Chineză a reacționat alarmată la evoluția situației din Pakistanul de Est și la perspectiva invaziei Indiei în Pakistanul de Vest și în Cașmirul controlat de Pakistan. Crezând că un atac indian era iminent, Nixon a încurajat China să-și mobilizeze forțele armate de-a lungul graniței sale cu India pentru a o descuraja. Cu toate acestea, chinezii nu au răspuns acestei încurajări, deoarece, spre deosebire de războiul sino-indian din 1962, când India a fost prinsă în totalitate fără pregătire, de această dată armata indiană era pregătită și desfășurase opt divizii la frontiera sino-indiană pentru a se proteja împotriva unei astfel de eventualități. În schimb, China și-a concentrat eforturile pe cererile de încetare a focului.

Când Bangladesh a depus cererea de aderare la Națiunile Unite în 1972, China a respins cererea deoarece două rezoluții ale Națiunilor Unite referitoare la repatrierea prizonierilor de război și a civililor pakistanezi nu fuseseră încă puse în aplicare. China a fost, de asemenea, printre ultimele țări care au recunoscut independența Bangladeshului, refuzând să o facă până la 31 august 1975.

Referințe

Istoria Pakistanului
Istoria Bangladeshului
1971 în Asia

Războiul de eliberare din Bangladesh


Galaktički anticentar ili galaktičko protusredište teorijska je točka na nebu smještena izravno nasuprot središta galaktike Kumove slame. Budući da je točka odnosna, varirat će ovisno o promatračevom položaju. Ona zapravo nije čvrsta točka u prostoru.

Većinu vremena ovaj se pojam odnosi na protusredišnu točku gledano s točke gledišta promatrača na planetu Zemlji.

Štoviše, točke na nebu nisu ograničene na konačno područje. Drugim riječima, dva objekta u različitim galaktikama mogu oba biti u galaktičkoj protusredišnoj točki dokle god su u pravcu nasuprot pravca galaktičkog središta, umnogome onako kako zvijezde u zviježđu mogu u potpunosti ne biti ni u kakvom odnosu unatoč što su vizualno blizu jedna drugoj.

Sa Zemlje gledano prema galaktičkom središtu, galaktičko protusredište nalazi se u zviježđu Kočijašu, u regiji galaktičkog diska s najmanjom za promatrati zvjezdanom gustoćom. Najbliža svijetla zvijezda ovoj točki jest Alnath (Beta Tauri).

Iskazano u galaktičkom koordinatnom sustavu, galaktičko središte u zviježđu Strijelca odgovara dužini od 0°, a protusredište (anticentar) je točno na 180°. Iskazano u ekvatorskom koordinatnom sustavu, protusredište (anticentar) je otprilike na RA 05h 46m, Dec. +28° 56'.

Regija blizu protusredišta koja isijava crtu neutralnog vodika od 21 cm zove se supermjehur ili ljuska anticentra.

Vidi
supermjehur (ljuska) anticentra

Izvori

Mliječni put

Galaktički anticentar


Mi Sistema  es un libro de teoría del ajedrez escrito por Aron Nimzowitsch. Originalmente de una serie de cinco dípticos de 1925 a 1927, el libro —una de las primeras obras sobre el hipermodernismo— introdujo muchos nuevos conceptos a los seguidores de la escuela moderna de pensamiento. Es generalmente considerado como uno de los libros de ajedrez más importantes de todos los tiempos. Muchos jugadores se han inspirado en este libro, entre ellos el excampeón del Mundo Tigran Petrosian.

Contenido

El libro, en su edición en inglés, está dividido en tres partes: Elementos, juego Posicional y partidas ilustrativas. En la versión en español del libro, las partidas ilustrativas están incluidas dentro de las secciones de Elementos y de Juego de Posición (o Juego Posicional).

Los Elementos

En Elementos(en alemán: Die Elemente), Aron Nimzowitsch escribe acerca de las bases de su "Sistema". El autor se refiere a los siguientes, como los Elementos de la estrategia en ajedrez:

 El centro
 El juego en las columnas abiertas
 Juego en la séptima y octava fila
 Peones pasados
 La Clavada
 Jaques al descubierto
 Cambios de piezas
 Cadenas de peones

Juego Posicional
En la segunda parte del libro, juego Posicional (en alemán: Das Positionsspiel), está basada en los elementos enseñados en la primera parte de este. En esta sección, Nimzowitsch enseña a jugar con el objetivo de obtener ventaja Posicional. En particular, el autor argumenta que el Centro puede ser efectivamente controlado por piezas; en vez de peones, como se enseñaba en las épocas de Tarrasch. Este concepto, no ampliamente aceptado, es uno de los fundamentos del ajedrez Hipermoderno.

Partidas ilustrativas

En esta parte final, se muestra partidas ilustrativas y contiene cincuenta partidas anotadas, la mayoría del propio Nimzowitsch. En estas partidas se hace referencia a lo enseñado en las secciones anteriores del libro.

Referencias

Libros de 1925
Ajedrez en Alemania
Libros de ajedrez

Mi sistema


Hippia, biljni rod iz porodice glavočika, dio podtribusa Cotulinae.

Postoji osam vrsta, sve su južnoafrički endemi. Tipična vrsta je aromatični grm H. frutescens

Vrste
 Hippia bolusae Hutch.
 Hippia frutescens L.
 Hippia hirsuta DC.
 Hippia hutchinsonii Merxm.
 Hippia montana Compton
 Hippia pilosa Druce
 Hippia simplicior Magee & B.Busch
 Hippia trilobata Hutch.

Izvori

Vanjske poveznice

Cotulinae

Hippia (Plantae)


پاوه (فارسية: پاوه) (بالکردیة: پاوە)هي مدينة إيرانية تقع في محافظة كرمنشاه غرب إيران قرب الحدود العراقية الإيرانية ضمن منطقة تعرف باسم هورامان التي يشكل الأكراد غالبية سكانها حيث تعتبر باوه عاصمة منطقة هورامان ويتميز أكراد باوه بتحدثهم الهورامانية وهي لهجة كردية صعبة الفهم على بقية الأكراد لتميزها اللغوي، تبعد باوه حوالي 112 كم عن مدينة كرمنشاه.

أعلام
 صانع جاله
 ناصر سبحاني

مراجع

أماكن مأهولة في مقاطعة باوه
كردستان
مدن إيران
مدن محافظة كرمنشاه

باوه


Dharampur (en guyaratí: ધરમપુર ) es una ciudad de la India en el distrito de Valsad, estado de Guyarat.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 77  a 377 km de la capital estatal, Gandhinagar, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 22 775 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Guyarat

Dharampur


La rébellion militaire thaïlandaise de 1981 est une tentative de coup d'État militaire pour consolider le pouvoir du gouvernement de Prem Tinsulanonda, organisée par les chefs militaires thaïlandais de la classe 7 le  avril 1981. Cependant, le contre-coup de Prem mené par , soutenu par la famille royale le 3 avril, l'a laissé devenir une rébellion à la place.

Contexte
Les officiers de terrain de la classe 7 de l' appelés "Jeunes Turcs" comprenaient , Prajak Sawangjit et , impliqués dans le coup d'État thaïlandais de 1976 en tant que force importante et ont aidé Kriangsak Chamanan à devenir Premier ministre. Plus tard, lorsque Kriangsak est devenu impopulaire, ils ont fortement soutenu et aidé Prem Tinsulanonda, le chef de l'armée du nord-est, devenu Premier ministre de Thaïlande en 1980. Prem a réalisé qu'il ne devrait pas dépendre uniquement de la classe 7, et a commencé à rechercher le soutien d'une autre classe.

Prélude
Le 31 mars 1981, les dirigeants de la classe 7 ont rendu visite à Prem dans la nuit pour lui demander de mener un coup d'État le  avril, mais Prem a refusé. Arthit Kamlang-ek, un commandant adjoint de la 2e région de l'armée, a reconnu le plan de coup d'État. Arthit téléphona à la reine Sirikit, qui a ensuite ordonné au groupe de planification du coup d'État de laisser Prem au palais royal.

Coup d'État
Le  avril 1981, les dirigeants de la classe 7 dirigés par San Jitpathima, commandant en chef adjoint de l'armée, organisèrent un coup d'État et se firent appeler "Conseil révolutionnaire". Manoonkrit, secrétaire général du groupe, a invoqué des raisons en tant que politiciens égoïstes, problème de justice sociale et problème économique.

Prem s'est rendu à la base de Suranari de la 2e région de l'armée dans la province de Nakhon Ratchasima avec la famille royale thaïlandaise, y compris le roi Bhumibol Adulyadej dans la matinée, et a organisé un contre-coup d'État avec l'aide d'Arthit. L'influence de la famille royale a aidé Prem à obtenir le soutien des deuxième, troisième et quatrième armées régionales, la Royal Thai Navy et la Royal Thai Air Force. Le , les gardes de la reine, entrèrent secrètement à Bangkok le 3 avril et arrêtèrent les responsables des tentatives de coup d'État.

Notes et références

Avril 1981
1981 en Thaïlande
Coup d'État en Thaïlande
Rébellion du XXe siècle
Coup d'État ou tentative de coup d'État au XXe siècle

Rébellion militaire thaïlandaise de 1981


Faama en mandingues est un mot qui signifie « père », « chef » ou « roi ». Il était couramment utilisé dans la région du Mali pré-impériale. Le titre s'est répandu dans les régions conquises par le Mali et a ensuite été utilisé par l'empire Bamana et l'empire Wassoulou de Samori Touré et les groupes non mandingues de l'empire Kénédougou.

Articles connexes
 Mansa
 Empire du Mali
 Empire Kénédougou
 Empire du Wassoulou
 Empire Bamana
 Dynastie Keita

Références

Titre
Dynastie musulmane
Histoire de l'Afrique
Empire du Mali
Bambaras

Faama


Amt Arns Herred (tysk: Amt Arnsharde) er et amt i det nordlige Tyskland, beliggende i den vestlige del af Kreis Slesvig-Flensborg. Kreis Slesvig-Flensborg ligger i den nordlige del af delstaten Slesvig-Holsten (i Sydslesvig). Administrationen er beliggende i byen Sølvested. Amtet har sit navn fra Arns Herred.

Amtet blev oprettet den 1. janauar 2008.

Kommuner i amtet
 Bollingsted (ty. Bollingstedt)
 Ellingsted (Ellingstedt)
 Hollingsted (Hollingstedt)
 Husby (Hüsby)
 Jydbæk (Jübek)
 Lyrskov (Lürschau)
 Skovby (Schuby)
 Sølvested (Silverstedt)
 Treja (Treia)

Eksterne kilder/henvisninger

 Amt Arns Herred/Amt Arensharde

Arns Herred

Amt Arns Herred


Pont-d'Ouilly ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Calvados der Region Normandie.

Geografie
Pont-d'Ouilly liegt inmitten der Landschaft Normannische Schweiz, an der Mündung des Flusses Noireau in die Orne. Der Ort liegt 40 Kilometer südlich von Caen, 18 Kilometer westlich von Falaise und zwölf Kilometer östlich von Condé-sur-Noireau. Das Gemeindegebiet grenzt an das Département Orne. Die höchste Erhebung des Gemeindegebiets ist der 252 Meter hohe Mont-Pitois. Das Flussufer der Orne bildet im Norden des Gemeindegebiets auf einer Höhe von 42 Metern den niedrigsten Punkt.

Gliederung
Pont-d'Ouilly setzt sich aus den drei ehemals selbstständigen Gemeinden Saint-Marc-d'Ouilly, Saint-Christophe und Ouilly-le-Basset zusammen. Saint-Christophe war die kleinste der drei Gemeinden und wurde bereits 1826 nach Ouilly-le-Basset eingemeindet. Zu dieser Zeit lag Ouilly-le-Basset am rechten Orne-Ufer, Saint-Marc-d'Ouilly am linken. Auch weil beide Gemeinden durch den Zweiten Weltkrieg schwer beschädigt wurden, wurden sie am 23. August 1947 zusammengelegt.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Geschichte
Im Januar 1818 wurde Pont-d'Ouilly ans Postsystem angeschlossen. Drei Jahre später, im Juli 1821, wurde eine Poststelle eingerichtet. Diese änderte im Jahr 1881 ihren Standort. Das Telefon kam 1905 nach Pont-d'Ouilly. Mit der Eröffnung der Strecke von Berjou nach Caen wurde der Ort am 15. Mai 1873 ans Eisenbahnnetz angeschlossen. Ein Jahr später wurde zusätzlich die Strecke von Berjou nach Falaise eröffnet, die allerdings 1969 stillgelegt wurde. Seit dem 25. Februar 1892 hat Pont-d'Ouilly seine eigene Feuerwehr.

Die erste Schule im Ort war eine Jesuitenschule, die 1715 entstand. Die öffentliche Schule von Ouilly-le-Basset eröffnete 1852, die von Saint-Marc-d'Ouilly 1877. Die Grundsteinlegung für die aktuelle Schule erfolgte am 12. April 1953.

Kirchen
Die Kirche Sainte-Therèse im Ortszentrum entstand 1925 an der Stelle, wo schon seit dem 12. Jahrhundert eine Kapelle gestanden hatte. 1926 wurde sie gesegnet und am 16. Oktober 1932 geweiht. Als erste Kirche trug sie den Namen der Heiligen Therese von Lisieux. Die Kirche Saint-Jean-Baptiste im Ortsteil Ouilly-le-Basset besteht seit 1860 und ersetzte damals eine alte Kapelle. Ihre Glasfenster, die aus dem Jahr 1961 stammen, stellen die sieben Sakramente dar. Im Ortsteil Saint-Marc-d'Ouilly befindet sich die Kirche Saint-Medard. Sie entstand 1889 und ersetzte damit ein älteres Kirchengebäude aus dem 12. Jahrhundert. Ebenfalls in Saint-Marc-d'Ouilly liegt die Kapelle Saint-Roch. Diese Kapelle aus dem späten 16. Jahrhundert wurde 1933 komplett erneuert. Malereien im Inneren zeigen das Leben des Rochus von Montpellier, dem die Kapelle gewidmet ist.

Brücken

Die alte Brücke über die Orne wurde von acht Bögen getragen und hatte bis ins 19. Jahrhundert Bestand. Sie verband Ouilly-le-Basset mit Saint-Marc-d'Ouilly. Zwischen 1849 und 1851 wurde eine neue Brücke errichtet. Diese wurde nur wenig später, durch ein Hochwasser am 5. Oktober 1852, teilweise zerstört. Die danach reparierte Brücke bestand aus fünf Bögen. Am 12. August 1944 wurde diese Brücke endgültig zerstört, nachdem sie zuvor bereits stark beschädigt war. Schon am 19. August stellten britische Truppen eine Behelfsbrücke fertig. 1947 begannen die Arbeiten an der aktuellen Brücke, die am 17. Mai 1948 offiziell eingeweiht wurde.

Bevölkerungsentwicklung

Weblinks

 Die Gemeinde auf cassini.ehess.fr

Einzelnachweise

Ort in der Normandie
Ort an der Orne

Pont-d’Ouilly


Carsten Engtoft Holgaard (født 31. marts 1968 i København) er en dansk arkitekt.

Carsten Holgaard er uddannet fra Danmarks Designskole i 1991 og fra Det Kongelige Danske Kunstakademis Arkitektskole i 1997.

Carsten Engtoft Holgaard har undervist på Kunstakademiets arkitektskole i perioden 1997 – 2004
I perioden 2011-2016 har Carsten været medlem af bestyrelsen for Det kongelig Danske Kunstakademis skoler for Arkitektur, Design og Restaurering.

Carsten Engtoft Holgaard debuterede på Charlottenborg Forårsudstilling i 1998 og deltog efterfølgende på efterårsudstillingerne i 1998 og 1999. Carsten er medlem af kunstnersamfundet og er indvalgt i Akademiet. I perioder har han været medlem af Akademirådets jury og er i dag medlem af Akademirådets kirkekunstudvalg.
Carsten har modtaget Frits Schlegels Legat 1999, Eckersberg Medaillen 2015, Nykredits Arkitekturpris 2016

I 2004 blev Holgaard arkitekter grundlagt. Tegnestuen har opført en række præmierede byggerier primært omkring København og har modtaget en række præmieringer i danske og internationale arkitektkonkurrencer.

Arkitekter fra Danmark

Carsten Engtoft Holgaard


සැමුවෙල් මෝසෙස් ජේම්ස් "සැමී" වුඩ්ස් (13 අප්‍රේල් 1867 – 30 අප්‍රේල් 1931) යනු,  ටෙස්ට් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාවෙහිදී ඕස්ට්‍රේලියාව සහ එංගලන්තය යන කණ්ඩායම් දෙක වෙනුවෙන්ම ක්‍රීඩා කල සහ, රග්බි සංගමය සඳහා එංගලන්තය වෙනුවෙන් දහතුන්වරක් ක්‍රීඩා කල සහ ඒ අතුරින් පස්වතාවක් නායකයා වශයෙන් ක්‍රීඩා කල ඕස්ට්‍රේලියානු ක්‍රීඩකයෙකි.

සැමී වුඩ්ස්


1982 Anayasasının 126. maddesi "Türkiye merkezi idare ve kamu hizmetlerinin gereklerine göre, illere; iller de diğer kademeli bölümlere ayrılır." hükmünü getirmektedir. Merkezi hükûmetin taşrada örgütlenmesinin temelinde iller yer almaktadır. İl Özel İdareleri görevleri bakımından merkezi yönetim ile belediye ve köyler arasında "ara düzey" niteliğe sahip idari birimlerdir.

Anayasanın 127. maddesine göre il özel idareleri, il halkının yerel nitelikteki ortak ihtiyaçlarını karşılamak üzere, kuruluş esasları yasa ile belirtilen ve karar organları yine yasada gösterilen, seçmenlerce seçilerek oluşturulan kamu tüzel kişileridir. İl özel idareleri 04.03.2005 tarihli ve 5302 sayılı kanunla yönetilir. Türkiye'de büyükşehir olmayan 51 ilde il özel idaresi bulunmaktadır.

Görevleri ve yetkileri
Belediye sınırları dışında olmak kaydıyla aşağıdaki görev ve hizmetleri yerine getirirler.
 İl sınırları içindeki ilçe ve bucaklar arası ulaşımı sağlayan kara yollarının yapım, bakım ve onarımı,
 İmar, yol, su, kanalizasyon, katı atık hizmetlerinin yerine getirilmesi,
 İl gelirleri oranında bataklık ve göllerin ıslah edilmesi ve kurutulması,
 Toprağın korunması ve erozyonun önlenmesi,
 İllerin çevre düzeni planlarının yapılması,
 Ağaçlandırma, park ve bahçe tesisine ilişkin hizmetler,
 Sosyal hizmet ve yardımların sağlanması,
 Yerel endüstriye teşvik sağlanması,
 İlk ve ortaöğretim kurumlarına arsa temin edilmesi ve bu kurumların açılması,

İl özel idaresi tüzel kişiliği olan, idari ve mali özerkliğe sahip kamu kuruluşlarıdır. Tüm tüzel kişilerde olduğu gibi özel idarelerde de tüzel kişilik adına hukuken bağlayıcı eylemlerde bulunacak organlara gereksinim vardır. Bu organlar;

Vali
(İl Özel İdaresi'nin başındaki kişi, yürütme organı ve vesayet makamı)
 İl Özel İdaresi'nin bütçesini hazırlar.
 İl Encümeni'ne başkanlık eder.

İl genel meclisi
(İl Özel İdaresi'nin en üst karar organı)
 İl genel bütçesini inceler ve kabul eder.
 Yapılacak işlere ilişkin yıllık programları belirler.
 İlin mallarına ilişkin tasarrufları yapar.
 Borçlanma sözleşmelerini yapar.
 Yönetmelikleri kabul eder.

İl daimi encümeni
(İl özel idaresinin danışma organı)
 Kamulaştırma kararı alır.
 Başkanı validir.
 Bütçe ve kesin hesabı inceler ve görüş bildirir.
 İdari cezalar kesebilir.

Kaynakça

Türk kamu kurumları

İl özel idaresi


John Anthony Carmine Michael "Jackie" Basehart (* 11. Oktober 1951 in Santa Monica, Kalifornien; † 16. Mai 2015 in Mailand) war ein US-amerikanischer Schauspieler.

Leben
Jackie Basehart, Sohn der Schauspieler Richard Basehart und Valentina Cortese, begann 1976 (nach einem Auftritt als Teenager neben seinem Vater) in die Fußstapfen seiner Eltern zu treten und war bis zur Jahrtausendwende in knapp 20 italienischen Filmen und Fernsehinszenierungen zu sehen. Dem optisch leicht an Errol Flynn erinnernden Basehart gelang aber – auch wegen fehlender mimischer Fähigkeiten – nicht der Durchbruch zum Star. Auch war er ab Mitte der 1980er Jahre nur noch sehr gelegentlich an einer Fortsetzung seiner Karriere interessiert, die er immer schon mehr durch Exzesse abseits der Kamera gefördert hatte.

Filmografie (Auswahl)
 1978: Ein Haufen verwegener Hunde (Quel maledetto treno blindato)
 1980: Die Ratte des Syndikats (Mafia, una legge che non perdona)
 1981: Die Nahkampftruppe (Ciao Nemico)
 1982: Giuseppe Verdi – Eine italienische Legende (Verdi)
 1996: Die Rückkehr des Sandokan (Il Ritorno di Sandokan)
 1999: Tee mit Mussolini (Tea With Mussolini)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
US-Amerikaner
Geboren 1951
Gestorben 2015
Mann

Jackie Basehart