قحطان العطار هو مغني عراقي في فترة السبعينيات والثمانينات من القرن الماضي قدم الكثير من الأغاني الرومانسية التي غناها الكثير من المطربين العراقيين فيما بعد.

سيرته الشخصية

ولد الفنان قحطان صالح مهدي الكناني، المشهور ب«قحطان العطار» في قضاء علي الغربي التابع للعماره جنوب العراق عام 1950، سافر في بداية شبابه إلى الولايات المتحدة وعند عودته إلى العراق في مطلع الثمانينيات كانت الحرب العراقية - الإيرانية.. وقد ترك العراق بعدها بفترة وجيزه إثر مضايقات وملاحقات النظام السياسي آنذاك..

بدايته الفنية وغربته

دخل الفنان قحطان العطار عالم الغناء لأول مرة عن طريق برنامج «ركن الهواة» بتقديمه أغنية «سبتني الحلوة البنية» وهي إحدى أغاني المطرب حسين نعمة، وكان الملحّن كوكب حمزة ضمن لجنة الاختبار، وحين سمع صوت العطار أُعجب به كثيرا حتى أنه حاول في عام 1971 أن يقدّمه كصوت جديد إلى الجمهور العراقي بأغنية «المحطات» ولكنه لم يتمكّن من ذلك بسبب تزمّت بعض القائمين على المؤسسات الفنية في تلك الفترة، فاستطاع الفنان حميد البصري أن يُقدّم العطار لأول مرة من خلال أغنية «الفرح جنحانة عشرة» من كلمات الشاعر /كاظم إسماعيل الكاطع، بعدها سافر الفنان قحطان العطار وهو في ريعان شبابه بصحبة المطربين ياس خضر وحسين نعمة وصباح السهل إلى أمريكا منتصف عام 1976 لإقامة عدّة حفلات غنائية بدعوة من الجالية العراقية هناك لتكون هذه المحطة الفنية نقطة تحوّل كبيرة في مسيرته الفنية ليقرر بعدها الإقامة في أمريكا، وفي هذه المرحلة أحيا العطار العديد من الحفلات الغنائية وقدّم أغنية (تتنور الأيام) التي قام بكتابتها وتلحينها عام 1977 وعبّر فيها عن طعم الغربة القاسية التي كان يتجرّعها في أغلب أيامه حيث تقول كلمات الأغنية (تتنور الأيام، لمن أشوفك، ظلمه ولكيتك ضوه، وشلون أعوفك، يا قُمر غيبتك طالت، وهاي روحي صدك الغيرك ما مالت، أنت وسط القلب باقي، وانة ذاك آنة العراقي، شما يدور الفلك بيه أبقى ذاك آنة العراق)، وبعد خمس سنوات من الغربة في أمريكا عاد العطار إلى العراق عام 1980 فارتأى أن يصقل موهبته الفنية بالدراسة الأكاديمية فتوجّه إلى معهد الفنون الجميلة ليتخرّج من قسم الموسيقى عام 1982 وتخصص بآلة العود بعد أن تتلمذ على كبار أساتذة الموسيقى العراقية، وشكّل مع صديقه الشاعر الكويتي فايق عبد الجليل ثنائيا رائعا وقدّما عدة أغاني معا مثل أغنية «أنت أنت» و«بس ودّي أشوفك»، وفي عام 1990 غادر الفنان قحطان العطار الكويت ليحط رحاله هذه المرة في الدانمارك وقدّم عدّة أغنيات من ألحان كمال السيد منها أغنية «حذاره» كلمات كاظم السعدي وأغنية «يا غريب الدار» للشاعر زامل (سعيد فتاح)، وبعدها ترك عالم الفن وتوقّف صوته عن الغناء منذ عام 1993.

من أشهر أغانيه

 مو غريبة، كلمات داود الغنام، ألحان نامق أديب..
 سهلة عندك، كلمات جبار الغزي ألحان محسن فرحان..
 ترحلين..
 يا فيض، كلمات كاظم الرويعي..
 بعد بعيوني أثر فرحة كلمات الشاعر الراحل كامل العامري وألحان محمد جواد أموري..
 زمان يازمان..
 لعيونك أنت يا حلو، كلمات طاهر سلمان ألحان طارق الشبلي
 يكولون غني بفرح، كلمات جبار الغزي ألحان محسن فرحان..
 لو غيّمت دنياي كلمات عريان السيد خلف ألحان محسن فرحان..
 أنت أنت..
 آه يازماني..
 متى الجيّة..
 فرح يا أهل الفرح كلمات فائق عبد الجليل ألحان محمد جواد أموري..
 نطرته وراح..
 بالكيف هو القلب لمن يحب بالكيف..
 يا غريب الدار - كلمات زامل سعيد فتاح، ألحان كمال السيد..
 لا يا حبيب لا تنساني..
 إلما يثمنك عوفه - كلمات جبار النجدي، ألحان نامق أديب..
 أنا روحي وياك..
 يا ضوى ولاياتنا - كلمات غازي ثجيل..
 سلمت وأنت ما رديت السلام - كلمات الشاعر عريان السيد خلف ألحان كمال السيد
 ولفي وأريده من هله
 تتنور الأيام / كلمات وألحان قحطان العطار أثناء تواجده في أميركا..
 شكول عليك أكول أنساك روحي وياك - كلمات زامل سعيد فتاح، ألحان محسن فرحان..
 كل سنة وأنت طيب - كلمات الشاعر رياض النعماني، ألحان كمال السيد..
 وله تجارب لحنية قليلة، فقد لحّن للمطربة أديبة وكانت سبب في شهرتها أغنية بصراوي عينه مكحله..

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من محافظة ميسان (العراق)
شيعة عراقيون
مغنون ذكور عراقيون في القرن 20
مغنون عراقيون
مغنون وكتاب أغان ذكور عراقيون
ملحنون عراقيون
مواليد 1370 هـ
مواليد 1950
موسيقيون عراقيون

قحطان العطار


ගල් යනු:

 පාෂාණ -
 අශ්මරී - වෛද්‍ය විද්‍යාවේ දී එන Calculus.

ගල් (වක්‍රෝක්තිහරණය)


Tapaculo, tapaculo gorgiblanco, sau tapacola comună, ((Scelorchilus albicollis) este o specie de pasăre paseriforme, una dintre cele doi care alcătuiesc genul Scelorchilus, din familia Rhinocryptidae. Este distribuit endemic în centrul Chile.

Distribuție și habitat
Acesta este distribuit în nordul și centrul din Chile, din Atacama până la Curico.

Este o pasăre în mare parte terestră, care trăiesc în valea centrală a țării Chile, cordillera de la Costa și Anzi, de la nivelul mării până la altitudinea de 1700 de metri deasupra nivelului mării. Este mai puțin frecvent în zonele cu floră mai densă, cea mai mare parte sub 1000 m.

Descriere
Lungimea sa cariază între 18/19 cm. Pe partea dorsală este brun cu nuanțe de roșu. Sprânceana este alb-crem, aidoma părții ventrale, cu dungi negre transversale.

Comportamentul
Merge, deobicei, împreună cu turca Pteroptochos megapodius, dar rămâne cu mult mai mult sub acoperire și deci, este mai greu de văzut, uneori, zboară rapid de la un petic de vegetație la altul, coada lunga este ridicată perpendicular cu solul. În fața unui posibil pericol, scapă fugind, mai degrabă decât zburând. Își marchează teritoriul cu puternice și distinctive sunete vocale.

Alimentație
Sapă pământul cu puternicile lui picioare negre, în căutarea hrănii: insecte, arahnide, și moluște, complementat de șopârle mici.

Reproducerea
Se reproduce în septembrie sau octombrie. Construiește peșteri pe stânci, și în interiorul său pune 2 sau 3 ouă albe, de 27 mm și 22 mm de diametru.

Vocalizare
Cântul ei e onomatopeic "tá-pa, tá-pa-cu-lo, tá-pa-cu-lo, tá-pa-cu, tá-pá-cu, tá-cu, tá-cu". Sau "jua-pu, jua-pu, jua-pu..." ori "pu-pu-pu-pu-pu-pah".

Sistematică

Descriere originală
Această specie a fost inițial descris de ornitologul German Friedrich Heinrich von Kittlitz în anul 1830, sub numele științific : Pteroptochos albicollis. Localitate de tip este: "Valparaiso, Chile".

Subspecii și distribuție
În conformitate cu clasificarea de la Congresul Ornitologice Internațional (IOC) (Versiunea 6.3, 2016) și Clements lista de Verificare v. 2015, sunt recunoscute 2 subspecii, cu ale lor corespunzătoare distribuție geografică:
 (Scelorchilus albicollis atacamae Hellmayr, 1924 - locuiește în partea de nord a Chile, în quebrada de Paposo în partea de sud-vest de Provincia Antofagasta, în Regiunea Antofagasta, și la sud de Regiunea Atacama până la provincia Elqui în Regiunea Coquimbo.
 (Scelorchilus albicollis albicollis (Kittlitz, 1830) - Locuiește în centrul Chile, de la sud de Coquimbo, până la Curico, în Regiunea Maule.

Referințe

Legături externe

Scelorchilus albicollis


Dama, iki kişinin karşı karşıya oynadığı bir masa oyunudur. Genellikle 8×8, 10×10 ya da 12×12'lik dama tahtaları üzerinde oynanır. Satrancın aksine bütün taşlar aynı biçimde hareket eder.

Çapraz damanın oynanışı
Taşlar, ancak üzerlerinde bulundukları koyu karelerde, yani çapraz olarak ve her hamlede birer kare gidecek şekilde hareket ederler. Yol üzerinde kendi renklerinden bir taş varsa bu yol, o taş çekilene kadar kapalıdır. Karşı tarafın bir taşı bulunursa ve arkasındaki kare de boşsa bu taşın üzerinden atlayıp karşı tarafın taşını tahtadan uzaklaştırabilir. Eğer taşlardan biri tahtanın karşı tarafına ulaşırsa üzerine bir tane taş daha konarak bir dama elde edilir. Dama, normal taşların aksine çaprazlar üzerinde her hamlede birden fazla kare kat ederek hareket edebilir, normal taş gibi tahtadan uzaklaştırılabilir. İki taraftan kimin bütün taşları tahtadan önce uzaklaştırılırsa oyunu kaybetmiş olur.

Türk damasının oynanışı
Taşlar bir kare ileri, sağa ve sola doğru hareket edebilir. 1. ve 8. yataya ulaşan taşlar üzerine bir taş daha koyarak dama niteliği kazanır. Dama taşı istenilen yönde istenilen kadar kare ilerler (çapraz hariç).

Dış bağlantılar
 Dünya Dama Federasyonu

Dama


مول الإمارات  هو مركز تسوق في البرشاء بمدينة دبي، الإمارات العربية المتحدة. يمتلكها الآن ماجد الفطيم (شركة ماجد الفطيم القابضة ام.ايه.اف). وقد صممته الشركة الأمريكية المعمارية، معماريين الـ اف + ايه. وقبل افتتاح مركز دبى التجارى (أكبر المراكز التجارية في العالم)، كان مركز الإمارات التجارى أكبر مركز تسوق في الشرق الأوسط.

ومساحته التي تشمل  المحلات التجارية والمركز ككل تصل إلى ما يقرب من 6,5 مليون قدم مربع. وفي المنظور العالمي، يعتبر مركز جنوب الصين «دنجوان» هو ثاني أكبر مراكز التسوق في العالم، حيث يحتوي على  مساحات للتسوق بمجمع أبنية تقدر تقريبيا. ،

سماته

على الرغم من أنه يبرز نقاط الجذب المعتادة لمراكز التسوق (دور سينما 14 شاشة، وساحة الألعاب، والمجموعة المعتادة من المتاجر المتنوعة، ومسرح كبير)، فإن أكبر ادعاء لها بالشهرة هو أول منحدر تزلج داخلي في الشرق الأوسط، تزلج دبي. وبمنطقة التزلج، واحدة من أكبر المناطق في العالم، فإن مركز الإمارات يسعى إلى تمييز نفسه عن الاثنى عشر مركز ،أو ما يقارب، التي انشاؤها حديثا في دبي والإمارات المجاورة. تم افتتاح نصف المركز في سبتمبر 2005، ثم افتتح رسميا في أواخر نوفمبر 2005 مع افتتاح منطقة التزلج، على الرغم من أنه قد بدأ تشغيلها منذ عدة أسابيع. والمركز متصل بمحطة مترو دبي (محطة مركز الإمارات) على الخط الأحمر.

وقد افتتحت مجموعة العقاد متجر كبير للمنتجات الخالية من المواد الكيماوية على مساحة 10،000 قدم مربع بالقرب من المركز، وهو الثاني في تاريخ البلاد.

المحلات

 ألفريد دنهيل
 اكسيوم تليكوم
 بى.سى.بى.جى ماكس ازيرا
 بوردرز
 بروكس براذرز
 بربري
 سنتربوينت
 بولجاري
 كارولينا هيريرا
 كارفور
 دبنهامز
 دي أند جي
 ديزل اس.بى.ايه.الديزل ل.أ.
 دكني
 دولشي أند جابانا
 إيرمينيجيلدو زيجنا
 امبريو ارماني
 إسكادا
 فور ايفر 21
 جوتشى
 اتش اند ام
 هارفي نيكولز
 هوجو بوس
 هوغو بوس أورانج
 جمبو للالكترونيات
 كينيث كول
 لاكوست
 لويس فويتون
 مونت بلانك
 بول سميث
 روبرتو كافالي
 سالفاتور فيراجامو
 تيفاني آند كو
 فيرساتشي
 فيرجن ميجاستور
 إيف سان لورنت

المطاعم

 مطعم ترايبس للمأكولات الأفريقية
 مطعم الجناح الهندي
 مطعم سلمونتيني
 جست فلافل
 مطعم ألماظ باي مومو
 مطعم زعتر وزيت
 مطعم الحلاب
 ذا تشيز كيك فاكتوري

معرض الصور

المراجع

وصلات خارجية

 »ماجد الفطيم« ام ايه اف موقع الشركة القابضة
 مطاعم في مول الإمارات موقع فيو دبي

مجمعات تسوق في دبي
مراكز تسوق أسست في 2005

مول الإمارات


Das Hotel Lürzerhof ist ein Gaststättenbetrieb der Vier-Stern-Kategorie in Untertauern im Südosten des österreichischen Bundeslandes Salzburg. Der frühere Gasthof ist in einem Gebäude untergebracht, das ins 14. Jahrhundert zurückgeht. Heute wird der Betrieb als Wellnesshotel geführt.

Lage
Das Hotel liegt an der Nordseite des Radstädter Tauernpasses in der Gemeinde Untertauern auf genau  und gehört zur Tourismusregion Obertauern. Der Radstädter Tauernpass war seit jeher eine wichtige Nord-Süd-Verbindung.

Geschichte

Das Haus ist erstmals im 14. Jahrhundert nachgewiesen; Anfang des 20. Jahrhunderts wurde es zum Gasthof ausgebaut. Mit dem aufstrebenden Skitourismus in Obertauern wurde auch der Lürzerhof immer wieder erweitert und modernisiert. 1998 wurde das Hotel um ein Hallenbad erweitert. Im Jahr 2002 wurde das Gebäude bis zum Erdgeschoss abgerissen und neu aufgebaut. 2008 kam nach einjähriger Bauzeit der Wellnessbereich hinzu. Der letzte Umbau fand im Jahre 2011 statt, wobei die Hotelbar, ein Restaurant sowie Foyer und Wirtschaftsräume neu gestaltet wurden. Rechtlich ist der Familienbetrieb als GmbH organisiert.

Ausstattung
Das Hotel bietet 38 Zimmer und Suiten, mehrere Restaurantbereiche und eine Bar. Zur Ausstattung gehören außerdem zwei Seminarräume und eine Tiefgarage. Der Wellnessbereich umfasst Saunen und Dampfbäder, einen Fitnessraum, ein Hallenbad und einen beheizten Außenpool.

Auszeichnungen
Das Wellnesshotel Lürzerhof erhielt mehrere Auszeichnungen, darunter:
 Relax Guide – 2 Lilien
 Österreichisches Umweltzeichen – 2009

Literatur
 Joachim Lörzer: Familienchronik Lürzer – Lörzer. Herausgegeben im Selbstverlag Andreas Lörzer, 2. Auflage 1998.

Weblinks
 Website des Lürzerhofs

Lurzerhof
Bauwerk in Untertauern

Hotel Lürzerhof


Osmanlı Devleti ve Türkiye Cumhuriyeti dönemlerinde yaşamış birden fazla Hüseyin Avni vardır. Doğum tarihine göre bunlar;

 Hüseyin Avni Paşa (1820 - 1876) Serasker, vali ve sadrazam olarak görev yapmış Osmanlı devlet adamı.
 Hüseyin Avni (Arıburun) - (1874 - 13 Ağustos 1915) Türk asker, Çanakkale Savaşı'nda ünlü 57.Alay'ın Komutanı.
 Hüseyin Avni Abanozoğlu - (1864-1933) Erzurum Kongresi delegesi.
 Tirebolulu Hüseyin Avni Bey, (1877 - 30 Ağustos 1921), (Tirebolulu Alparslan), Türk asker, yazar.
 Hüseyin Avni Lifij - (1886 - 2 Haziran 1927) Türk ressam.
 Hüseyin Avni Ulaş - (1887 - 23 Şubat 1945) Son Osmanlı Mebusan Meclisi ve TBMM üyesi.
 Hüseyin Avni Aker - (1899 - 1944) Trabzon şehir stadına adı verilen, Türk öğretmen.
 Hüseyin Avni Göktürk - (1901-1983) Türk hukukçu, milletvekili, adalet bakanı, Millî Emniyet Reisi.
 Hüseyin Avni Satır - (1 Ocak 1955 - 7 Ocak 2010) Türk ressam.
 Hüseyin Avni Dede - (d. 1954) Türk şair.

Hüseyin Avni


Osmanlı Amele Cemiyeti (Amele-i Osmani Cemiyeti) 1894-1895 yıllarında İstanbul'da Tophane fabrikalarında gizli olarak kurulmuş; 1908'den sonra Osmanlı Terakki-i Sanayi Cemiyeti ve daha sonra da Osmanlı Sanatkâran Cemiyeti adlarıyla yasal olarak faaliyet gösterdiği sanılan işçi örgütü.

Gelişimi
Osmanlı Amale Cemiyeti, Türkiye'deki işçilerin ilk sınıfsal örgütlenmelerinden biridir. Aydınlık dergisinde yayımlanan ve 1921 yılında yapılmış bir toplantıda "Agah'ın verdiği konferans" olarak nakledilen bilgilere göre, cemiyet II. Abdülhamid döneminde, baskıların yoğunlaştığı yıllarda, 4.000'i aşkın işçinin çalıştığı Tophane fabrikalarında gizli olarak kurulmuştu.

Kurucuları, "gördükleri insanlık dışı muameleden ötürü her şeyi göze almış olan" işçilerdi. Bunlar, aralarından 8 kişilik bir "heyet-i faale" (yürütme kurulu) seçerek güçlü bir örgüt oluşturmakla görevlendirdiler. Faaliyetini ancak bir yıl sürdürebilen cemiyetin kurucuları tevkif edilip sürüldüler. Bundan sonra işyerindeki işçiler de daha sıkı bir baskı altına alındı.

Derneğin sürülmüş olan yöneticileri gizlice İstanbul'a geri dönerek 1901-1902 yıllarında işçileri yeniden toplantılar yapmaya teşvik ettiler. Bu toplantı ve tartışmalarda "işçiler kurtuluş günü için her türlü fedakârlıkta bulunacaklarını" dile getirdiler. Avrupa'daki sosyalist hareketle ilgili haberler Türkçeye çevrilerek dağıtıldı. Dernek Topkapı mezarlığında gizli bir toplantı yaptı, burada alınan kararlar ingiliz, Fransız ve Rus elçilikleri aracılığıyla padişaha duyuruldu. Daha sonra toplantıyı hazırlayanlar tutuklanıp işkenceden geçirildi. Derneğe önayak olanlar yurtdışına kaçtı.

II. Meşrutiyet'in ilanından ve II. Abdülhamit'in tahttan indirilmesinden sonra Osmanlı Terakki-i Sanayi Cemiyeti adlı bir örgüt kuruldu. Yine adı geçen konferansta bu dernek Osmanlı Amale Cemiyeti'nin yasal yoldan devamı olarak değerlendirilmektedir. Bu cemiyet de 1909 yılında çıkartılan Cemiyetler Kanunu'na uymadığı, içinde askerleri barındırdığı gerekçesiyle kapatılmış, yerine 1910 yılında Osmanlı Sanatkâran Cemiyeti kurulmuştur.

Bu örgütlerde Jön Türk geleneğinden kaynaklanan hürriyetçi düşüncelerin ağır bastığı, derneğin Rumeli ve büyük şehirlerdeki sosyalist örgütlerle önemli bağları olmadığı, bu sebeplerle, daha sonraki işçi hareketi ve örgütlenmeleriyle bağ kuramadığı sanılmaktadır.

Amele Cemiyeti

Osmanlı Amele Cemiyeti


Mars ima orbitu s velikom poluosi od 1,524 astronomske jedinice (228 milijuna km) i ekscentričnosti od 0,0934. Planet prijeđe putanju oko Sunca za 687 dana i pritom prijeđe 9,55 AJ, prosječnom orbitalnom brzinom koja iznosi 24 km/s.

Ekscentričnost je veća od one na svakom drugom planetu, osim Merkura, i to uzrokuje veliku razliku između udaljenosti afelija i perihela - one su 1,6660 i 1,3814 AJ.

Promjene u orbiti
Mars je usred dugotrajnog porasta ekscentričnosti. Dostigao je minimum od 0,079 prije otprilike 19 tisućljeća, a vrhunac će doseći oko 0,105 nakon otprilike 24 tisućljeća od sada (a s udaljenostima perihela tek 1,3621 astronomske jedinice). Orbita je ponekad skoro kružna: takva je bila prije 1,35 milijuna godina (ekscentričnost je bio 0,002), a u budućnosti će biti oko 0,01 za milijun godina. Maksimalna ekscentričnost između ta dva minimuma iznosi 0,12.

Opozicije
Mars doseže opoziciju kada postoji razlika od 180° između njegovih geocentričnih duljina i Sunca. U vrijeme uoči ili nakon opozicije (u roku od 8½ dana) udaljenost Zemlja – Mars je mala tijekom tog 780-dnevnog sinodičkog razdoblja. Svaka opozicija ima neko značenje jer je Mars sa Zemlje vidljiv cijelu noć, visoko na nebu i potpuno osvijetljen, ali oni od posebnog interesa događaju se kada je Mars blizu perihela, jer je tada Mars također najbliži Zemlji. Jednu perihelsku opoziciju slijedi druga 15 ili 17 godina kasnije. Zapravo, svaku opoziciju slijedi slična opozicija 7 ili 8 sinodičkih razdoblja kasnije, a vrlo slična opozicija 37 sinodičkih razdoblja kasnije (79 godina) kasnije. U takozvanoj perihelskoj opoziciji Mars je najbliži Suncu, a posebno je blizak Zemlji: opozicije se kreću od oko 0,68 AJ kada je Mars blizu afela do samo oko 0,37 AJ kada je Mars blizu perihela.

Bliski prilazi Zemlji
Mars se približava Zemlji više od bilo kojeg drugog planeta, osim Venere kada nam je najbliže - 56 naspram 40 milijuna km. Udaljenost se s godinama smanjivala, a 2003. minimalna udaljenost iznosila je 55,76 milijuna km, bliže od bilo kojeg takvog susreta u gotovo 60 000 godina (57617 pr. Kr.). Ovaj moderni rekord bit će srušen 2287. godine, a rekord prije 3000. godine postavljen je 2729. godine na 55,65. Nakon, 3818. godine, rekord će iznositi 55,44. Udaljenost će se nastaviti smanjivati oko 24 000 godina.

Povijesni značaj
Do rada Johannesa Keplera (1571. – 1630.), njemačkog astronoma, vjerovalo se, ili se pretpostavljalo, da planeti putuju u kružnim orbitama oko Sunca. Kad je Kepler proučavao pažljiva promatranja danskog astronoma Tychoa Brahea na položaju Marsa na nebu mnogo noći, Kepler je shvatio da Marsova orbita ne može biti kružna. Nakon obavljenih analiza, Kepler je otkrio da je Marsova orbita ustvari elipsa, pri čemu Sunce zauzima jednu od dvije žarišne točke eliptične orbite. To je pak dovelo do Keplerovog otkrića da svi planeti kruže oko Sunca u eliptičnim putanjama, a Sunce je u jednoj od dviju žarišnih točaka. Ovo je postao prvi od tri Keplerova zakona planetarnog kretanja.

Orbitalni parametri
U sljedećoj tablici Marsovih orbitalnih elemenata nije predstavljeno više od pet značajnih brojki. Do ove razine preciznosti, brojevi se vrlo dobro podudaraju s elementima VSOP87 i proračunima izvedenima iz njih, kao i 250-godišnjim najboljim prilagođavanjem i proračunima koristeći stvarne položaje Marsa tijekom vremena (E. Myles Standish).

Izvori

Mars
Dinamika Sunčevog sustava

Marsova orbita


Major James Rennell,  (3 December 1742 – 29 March 1830) was an English geographer, historian and a pioneer of oceanography. Rennell produced some of the first accurate maps of Bengal at one inch to five miles as well as accurate outlines of India and served as Surveyor General of Bengal. Rennell has been called the Father of Oceanography. In 1830, he was one of the founders of the Royal Geographical Society in London.

Early life
Rennell was born at Upcot near Chudleigh in Devon. His father, John Rennell, an officer in the Royal Artillery, was killed in action in the Low Countries in July 1747 during the War of the Austrian Succession. His mother Anne subsequently married Mr Elliott, a widower with children of his own and unable to care for additional ones, leading to Rennell being brought up by a guardian, the Rev. Gilbert Burrington, vicar of Chudleigh. The ancient paternal Devonshire family name was formerly spelt Reynell and was of French origin.

Rennell entered the Royal navy as a midshipman at the age of fourteen under Captain Hyde Parker, who was in the process of commissioning the frigate  (launched in October 1757) at the beginning of the Seven Years' War. He was present at the Raid on Cherbourg (1758), and at the disastrous Battle of Saint-Cast in the same year. In 1760, he went out to East India, and served in  under Captain Hyde Parker during the three following years, when he saw some active service, including a cutting-out expedition at Pondicherry. He soon mastered the theory and practice of marine surveying, and, on account of his proficiency in this regard, Parker lent his services to the East India Company. He served for a year on board one of the company's ships bound to the Philippines, with the object "of establishing new branches of trade with the natives of the intervening places". Rennell accompanied the hydrographer Alexander Dalrymple and drew several charts and plans of harbours on journeys in the schooner Cuddalore (1759–62), the London (1762-63) and the Neptune (1763–64).

In 1763, at the end of the Seven Years' War, seeing no chance of promotion, Rennell entered the service of the East India Company's sea service. He at once received command of a vessel of two hundred tons; but it was destroyed by a hurricane in Madras Roads in March 1763. Fortunately, his captain was on shore, and he was at once appointed to command a small yacht called the Neptune, in which he executed surveys of what is now called the Palk Strait and the Pamban Channel. Rennell became a good friend of the Governor of Madras, Robert Palk, who also came from Devon. His next cruise was to Bengal, and he arrived at Calcutta at a time when Governor Vansittart was anxious to initiate a survey of the British territory. Owing to the friendship of an old messmate Mr Topham, who had become the governor's secretary, he was chosen for survey duties and was initially commissioned as an ensign in the Bengal Engineers, dated 9 April 1764.

Survey work in India

Rennell initially surveyed the Ganges river starting in the autumn of 1764, encountering in 1766 the mountains that he called the Tartarian mountains (the Himalayas). The main purpose of the survey was to find a navigable waterway from Calcutta to the northern regions. In the same year Captain Rennell was nearly killed when the party of surveyors were attacked by sanyasis on the Bhutan border. Injured badly in the shoulder blade, he was taken by boat to Dacca, a journey that took six days. He was treated by Dr Francis Russell and was fortunate to recover although he never gained full function of his right arm. On return Rennell's work was much appreciated and he was recommended for a handsome salary of £1000 a year. Rennell immediately sent money home to his mother and sister while also showing gratitude by sending gifts to Rev. Burrington's children.  In 1767 Lord Robert Clive, the then Governor of Bengal and Bihar, appointed him as surveyor-general of the East India Company's dominions in Bengal. After this Rennell was always accompanied by a company of Sepoys.

The headquarters of the surveyor-general were at Dacca, and in the successive working seasons he gradually completed his difficult, laborious, and dangerous task. Mapping was accomplished on the field by army men with distances measured using a perambulator - a calibrated wheel whose revolutions were counted to calculate distance - and a compass. Economic pressures further forced a reduction in pay and there was dissatisfaction among the native ranks on the question of double batta (part payment). The surveys were sometimes dangerous, a party of his men were attacked by a leopard and Rennell had to use his bayonet to save his men. Malaria was common and in 1771 he was briefly diverted to military duties in an expedition against a band of raiders. The mapping project was originally a general survey of newly acquired lands, but the job soon gained a wider scope under Warren Hastings, who was appointed as Governor-General in 1773.  One of Hastings' first projects was to begin a Domesday-style reckoning of property, land, people, and culture for taxation of revenue. As for Rennell's part in this, his project was carried out much like a military survey, searching for safe passage through territory, with information gathering a secondary object. Rennell received the rank of major of Bengal engineers on 5 April 1776, and retired from active service in 1777. The government of Warren Hastings granted him a pension of £600 per annum, which the East India Company somewhat tardily confirmed.

The remaining fifty-three years of his life were spent in London, and were devoted to geographical research chiefly among the materials in the East India House. He took up his residence in Suffolk Street, near Portland Place, where his house became a place of meeting for travellers from all parts of the world.

Achievements

Rennell's first and most influential work was the Bengal Atlas (1779) which was followed by the first detailed map of India (1783), the Geographical System of Herodotus (1800), the Comparative Geography of Western Asia (1831), and important studies on the geography of northern Africa—apparent in introductions to the Travels of Mungo Park and Hornemann. He however forged the geographic data of Park by introducing a mountain range, the Mountains of Kong, supposedly located in the western part of Africa. The fake was intended to support his own theory on the course of the Niger River. The Mountains of Kong remained present in maps until the early 20th century. He also contributed papers to Archaeologia on the site of Babylon, the island of St Paul's shipwreck, and the landing-place of Caesar in Britain. Rennell published a book titled Memoir of a map of Hindoostan (1788) and dedicated to Sir Joseph Banks.

Beside his geographical and historical works, James Rennell is known today for his hydrographical works on the currents in the Atlantic and Indian oceans. He started his research on these topics when he was travelling by a sailing ship with his family from India to Britain after his retirement in 1777. During the extraordinary prolonged voyage around the Cape of Good Hope he mapped "the banks and currents at the Lagullas" and published in 1778 the work on what is today called the Agulhas Current. This was one of the first contributions to the science of Oceanography. He was the first to explain the causes of the occasional northern current found to the south of the Isles of Scilly, which has since been called as Rennell's Current.

After the death of his wife in 1810, he returned to the oceanographic topics. His numerous naval friends gave him a mass of data from their logs, which he assimilated into a chart of all currents in the Atlantic Ocean. During his last years, he wrote his last work Currents of the Atlantic Ocean, published posthumously by his daughter Jane in 1832.

He was elected a fellow of the Royal Society in 1781; and he received the Copley Medal of the Royal Society in 1791, and the gold medal of the Royal Society of Literature in 1825. James Rennell has been called the Father of Indian Geography, and for his pioneering work on oceanography as the Father of Oceanography.

In later life Rennell suffered from gout and in 1829 he fell from a chair and broke his thigh. He died on 29 March 1830 at his home on Suffolk Street. He was interred in the nave of Westminster Abbey, and there is a tablet to his memory, with a bronze bust by Ludwig Hagbold, near the western door. The year of his death saw the foundation of the Royal Geographical Society. His collection of books were gifted by his heirs to the Royal Geographical Society.

In 1851, botanist Pieter Willem Korthals published Rennellia, a genus of flowering plants from Indo-China and western Malesia, belonging to the family Rubiaceae and it was named in James Rennell's honour.

Personal life
Rennell was "of middle height, well proportioned, with a grave yet sweet expression of countenance. He was diffident and unassuming, but ever ready to impart information. His conversation was interesting, and he had a remarkable flow of spirits. In all his discussions he was candid and ingenuous". Rennell was however irrational in proposing that the Niger ended in a lake without reaching the sea. He was also strongly opposed to the methods of William Lambton in his proposed trigonometrical survey. His opposition had to be neutralized by Sir Nevil Maskelyne before Lambton's plan was approved.

While at Dacca, Rennell became a close friend of John Cartier. It was in Cartier's home that he met Jane Thackeray (d. 1810), daughter of Dr Thomas Thackeray, headmaster of Harrow, and a great-aunt of the novelist William Makepeace Thackeray and he married her in 1772. Their older son Thomas (born 1779) died unmarried in 1846, while the second son William (born 1781) worked in the Bengal civil service and died in 1819 without leaving any children. One daughter named Jane (born 1773) died young and was buried in Dhaka, whilst another daughter, also Jane, born in 1777 on St Helena where he had stopped on his way to England married Admiral Sir John Tremayne Rodd, KCB in 1809. Lady Rodd devoted several years publishing her father's current charts and revising new editions of his principal works. She died in December 1863.

References

Attribution

Further reading

 Biographical notices of officers of the Royal (Bengal) engineers

External links

The journals of Major James Rennell ... 1764 to 1767. Print edition, 1910. Wikimedia commons, Internet Archive

1742 births
1830 deaths
Royal Navy officers
Fellows of the Royal Society
Recipients of the Copley Medal
English geographers
People from Teignbridge (district)
Royal Navy personnel of the Seven Years' War
Burials at Westminster Abbey
History of the Corps of Engineers (Indian Army)
Bengal Engineers officers
English oceanographers
18th-century English historians
19th-century English historians
English surveyors

James Rennell


Ljestvice i sastavi liga liga četvrtog ranga nogometnog prvenstva Bosne i Hercegovine u sezoni 2019./20.
Zbog pandemije COVID 19 u svijetu i u Bosni i Hercegovini, u ožujku 2020. je došlo do prekida nogometnih natjecanja, koja potom nisu nastavljena, te su po postojeći rezultati u prvenstvima proglašeni konačnima.

Federacija BiH

MŽNL Hercegbosanske i Zapadnohercegovačke županije

 Izvori:
 sportdc.net, rezultati
 sportdc.net, ljestvica
 sportsport.ba, ljestvica
 sportsport.ba, raspored i rezultati
 futbolas.lietuvai.lt, BiH 2019./20. – 4. stupanj lige

ŽNL Zeničko-dobojska
Također kao Kantonalna liga ZDK

 Izvori:
 sportdc.net, rezultati
 sportdc.net, ljestvica
 sportsport.ba, ljestvica
 sportsport.ba, rezultai
 futbolas.lietuvai.lt, BiH 2019./20. – 4. stupanj lige

Povezani članci
 Nogometno prvenstvo Bosne i Hercegovine – 3. ligaški rang 2019./20.
 Nogometno prvenstvo Bosne i Hercegovine – 5. ligaški rang 2019./20.

Vanjske poveznice

Izvori

2019-20
 4

Nogometno prvenstvo Bosne i Hercegovine – 4. ligaški rang 2019./20.


La ciudad de  es una ciudad que se encuentra al centro de la península de Izu.
Es famosa por los balnearios de aguas termales esparcidas por los torrentes montañosos.

Según datos del 2009 la ciudad tiene un población de 35,397 habitantes y una densidad de 97 personas por km². El área total es de 363.97 km².
Esta ciudad fue fundada el 1 de abril de 2004 por la fusión de cuatro municipalidades turísticas de Shuzenji, Amagiyugashima, Nakaizu, y Toi. La parte principal de esta ciudad es Shuzenji.

Geografía

La mayor parte del área se rodea de la divisoria de aguas de la altura de 500 a 1,000 metros, así que el área se divide en dos partes: la montañosa y la marítima de la bahía de Suruga. La parte marítima tiene el clima más templado que la montañosa debido a la corriente cálida. Al contrario a veces nieva en la parte cercana al monte Amagi en invierno. También en esa parte llueve mucho a lo largo del año.

Turismo

La ciudad de Izu es una localidad turística que tiene muchos balnearios de aguas termales, hoteles de estilo japonés (ryokan), y lugares de quintas. La parte principal está en la zona montañosa que sigue el curso del río Kano, que corre hacia el norte, y que es famoso por la pesca de ayu (plecoglossus altivelis).
La parte marítima que se llama Toi tiene una playa que se pone llena de bañistas en verano.

Ciudades hermanadas
 2005:  Nelson, Colombia Británica, Canadá
 2005:  Hope, Colombia Británica, Canadá
 1991:  Minamiminowa, Nagano, Japón

Referencias

Enlaces externos

 Página de Información del Área de la Ciudad de Izu (inglés)

Localidades de Shizuoka

Izu (Shizuoka)


Togkatastrofen i Forlev er en dokumentarfilm om en togulykke i Forlev. Filmens instruktør er ukendt.

Handling
22. januar 1916 afsporede og væltede ni vogne i et godstog ved Forlev station. De væltede vogne lå ind over nabosporet, hvor de blev påkørt af et modkørende godstog. Et jernrør var under kørslen gledet ned mellem vognene og havde forårsaget afsporingen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1916
Dokumentariske optagelser
Stumfilm fra Danmark

Togkatastrofen i Forlev


Gambir ist ein indonesischer Kecamatan (Distrikt) vom Kabupaten (Regierungsbezirk) Zentral-Jakarta (DKI Jakarta).

Sehenswürdigkeiten sind Istana Merdeka, das Indonesische Nationalmuseum und Medan Merdeka, der Standort des Monumen Nasional.

Kecamatan in Jakarta
Geographie (Java)

Gambir (Jakarta)


Buranovskie Babusjki (Бурановские бабушки) er en russisk rockgruppe. Gruppen repræsenterede Rusland ved Eurovision Song Contest 2012, med sangen "Party for Everybody".

Medlemmer
 Natalia Jakovlevna Pugacheva
 Alevtina Gennadievna Begisheva
 Granja Ivanovna Baisarova
 Zoya Sergeevna Dorodova
 Galina Nikolaevna Koneva
 Valentina Semyonovna Pjatchenko
 Olga Nikolaevna Tuktareva
 Ekaterina Semjonovna Shikljaeva
 Elizaveta Filippovna Zarbatova

Eksterne henvisninger

Musikgrupper fra Rusland
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2012
Ruslands Eurovision Song Contest-deltagere

Buranovskie Babusjki


රෝමානු සාහිත්‍යය

13 වන ශත වර්ෂයේදී ප්‍රංශ භාෂාව සාහිත්‍යමය භාෂාවක් ලෙස විශාල දියුණුවක් ලැබීය. ස්කොට්ලන්තයේ සිට පැමිණි සෙල්ටික නොවන පළමු ස්වභාෂා සාහිත්‍යය නිර්මාණය Romanstv Fergus ය. මීට අමතරව ආතුරීයන් චක්‍රයේ ප්‍රංශ භාෂාවෙන් රචිත හා ස්කොට්ලන්තයෙන් පිටත පමණක් සංරක්ෂිත කෘත්‍යයන් ඇතැම් අධ්‍යාපනඥයන් විසින් (DDR ඕවන්) ස්කොට්ලන්තයේ රචිත කෘතීන් ලෙස උගන්වනු ලැබෙයි.

ප්‍රංශ භාෂාවට අමතරව ලතින් භාෂාව ද සාහිත්‍යමය භාෂාවකි. ප්‍රසිද්ධ උදාහරණයන් වන්නේ Imchcolm atiphoner හා Carmen de morte sumerledi එය ගැස්ලෝ ජනතාවගේ Somailre Mac gilla brigte ට එරෙහිව ලැබු විජයග්‍රහණයෙන් පිනායමින් රචිත කෘත්‍යයන්ය. ස්කොට්ලන්තයේ මධ්‍යතන යුගයේ වැදගත්ම නිර්මාණය වන්නේ වීටා කොලොම්බේ වන අතර එය ද ලතින් භාෂාවෙන් රචනා කොට ඇත.

http://en.wikipedia.org/wiki/Scottish_literature#Romance_literature

රෝමානු සාහිත්‍යය


Bugewitz er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Anklam-Land i den centrale del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern. Ind til 31. december 2004 var kommunen en del af Amt Ducherow. Kommunen er arealmæssigt den største i amtet, men også den med den laveste befolkningstæthed.

Geografi
Bugewitz ligger øst for Bundesstraße B 109. Anklam er beliggende ca. 15 km mod nordvest og Ueckermünde ca. 18 km øst for kommunen. Mod nordøst grænser kommunen op til (landsbyen Kamp) til Stettiner Haff. Store dele af kommunen er skovdækket.

Inddeling
I kommunen ligger ud over Bugewitz landsbyerne.
 Bugewitz I
 Lucienhof
 Kalkstein
 Kamp
 Rosenhagen

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side  på amtets websted
 Statistik

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Anklam-Land
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Bugewitz


Rapid Creek may refer to:

Rapid Creek (Iowa River), a river in Iowa
Rapid Creek (South Dakota), a tributary of the Cheyenne River in the United States
Rapid Creek, Northern Territory in Australia

Rapid Creek


Raimo Ilmari Helminen (born 11 March 1964 in Tampere, Finland) is a Finnish former professional ice hockey player. He is often called "Raipe" or "Maestro" by his fans. He is the world record holder for most international games played by a hockey player, as well as for tied for being the hockey player in the most Olympic Games, and his 26 seasons as a professional is one of the longest careers in professional hockey history. He was inducted into the IIHF Hall of Fame in 2012.

In the 2022-223 season he is serving as the assistant coach of Ilves. Helminen is credited with invention of the saucer pass.

Personal life
He has a wife, Leena, and two children, Anssi and Nelli.

Professional career

Early years
Helminen has himself said that he developed most of his skills when he was young and spent all his free time playing in outdoor ice rinks in Koivistonkylä, Tampere. Before he focused on ice hockey he had also played football.

Helminen started his career in his native town, playing for one of oldest teams in the country, Ilves. After two gold medals in junior leagues, Helminen got to play for Ilves in the SM-liiga, Finland's top ice hockey league, in 1982. His first international success came in 1984 when Finland won silver in the U20 World Championship tournament in Sweden. Helminen broke the record for most points scored in an under-20 tournament and was selected for the All-Star team. This attracted the attention of people scouting new talent for the professional teams in the National Hockey League in North America. That spring Helminen also took part in his first Olympic Games in Sarajevo.

NHL
The following season he was one of the best players for Ilves, being the second highest scorer for his team and third overall in the league. As the centre of the first line, he led Ilves to a league championship victory for the first time in the league's history.

The New York Rangers drafted him in the 1984 NHL Entry Draft as their second pick (2nd round, number 35), and Helminen headed for the NHL in the fall of 1985. He finished his rookie season with an outstanding 40 points in 66 games. The next fall, however, the new team management sold most of their young players and Helminen ended up with the Minnesota North Stars.

Difficulties and success
The next season proved more difficult, and Helminen ended up playing a lot in the minor leagues. In the fall of 1987 he returned to home soil to play for Ilves again. He proved to be a success and secured a place in the national team for the 1988 Winter Olympics. There he helped his country win their first Olympic medal (silver) in ice hockey.

His performance included 10 points in seven games and assisting two goals in Finland's surprise 3–1 victory over gold medal hopefuls Canada. The tournament left NHL scouts wondering why this player was not playing in North America. Eventually Helminen got another chance to play in the NHL, this time for the New York Islanders.

Back problems and Sweden
In the spring of 1988 Helminen started having back problems that would hinder his career for the next couple of years. Because of this injury his 1988–89 season for the Islanders was a disappointment—although he played spectacularly for New York's AHL Springfield Indians farm team for a month—and he left the Islanders for Malmö IF in Sweden.

Helminen's play in Malmö IF was at times very good and he earned the respect of the fans. However, his back would not heal properly until the summer of 1992 after Malmö had won the Swedish Elitserien, the top ice hockey league in the country. After being Elitserien's first ever foreign scoring winner in 1993, Helminen helped Malmö IF win another championship in 1994.

Late career
In 1996 Helminen returned again to his home town to play for Ilves and quickly became a fan favorite again. In 1998 Ilves won silver medals in the SM-liiga and Helminen was voted the best player of the season. He was also selected for the league's All-Star team in three consecutive years having remained one of the top scorers. Helminen also made the SM-liiga record for most penalty minutes in one game with  (55PIM), when he first spat towards the referee and after that tried to assault him, first with his stick and then with his fists, verbally abusing the referee all the while. In 2014 Markus Palmroth broke the record with 59 PIM. Helminen served as the captain of Ilves from 1999 until the end of his career in 2008, although he was temporarily stripped of his captaincy during the 2006–07 season after being thrown out during a game (he was reinstated after one game). At 44 years of age, Helminen was the oldest active player during the SM-liiga 2007–08 season.

Helminen officially retired after the 2007–08 SM-liiga season ended for Ilves, when they were defeated by Kärpät in the quarter-finals of the SM-liiga playoffs.

International play

Helminen played in a few international tournaments throughout the 1980s and was on the silver winning team of the 1988 Winter Olympics. This was almost the last international glory Helminen was ever to get as then current National team head coach Pentti Matikainen decided that Helminen's time in the national team was over. After Matikainen was fired and the new head coach, Swede Curt "Curre" Lindström took over in 1994 Helminen was re-instated to the national team. In the 1990s Finland began gaining consistent success in international ice hockey. This included World Championship medals 1994 (silver) and 1995 (gold) and Olympic medals in 1994 (bronze) and 1998 (bronze). Helminen remained a favourite pick in the national team consistently through the decade and played an important role in the national team's successes. Helminen participated in 11 World Championships tournaments between 1985 and 2002. Helminen holds a world record of most international games. Helminen played a total of 331 times for Finland and scored 52 goals and assisted 155, totaling 207 points.

His number originally was 14, but he had to change it to 41 when Ilves retired 14 in honour of Lasse Oksanen, a former player of the team. Helminen continued to wear 14 when he played for Team Finland. At the beginning of the 2008–09 season, Ilves announced that Helminen's number 41 would also be retired.

The 2002 World Championship Tournament was Helminen's last World Championship tournament callup since Helminen was dropped as the last player from the 2003 World Championship squad by Hannu Aravirta

In February 2008, Helminen returned to the national team for one game, his farewell match. Finland faced the Czech Republic in the LG Hockey Tournament, which is part of the European Hockey Tour. Although the tournament is held in Sweden, the match was played in Tampere, which is Helminen's hometown. Helminen recorded an assist on a goal scored by Tuomas Pihlman four seconds before the end of the game. Finland won the game 6–1.

In 1998, Helminen and Dieter Hegen (Germany) became the third and fourth ice hockey players to compete at five Olympics, after Udo Kießling (Germany) and Petter Thoresen (Norway). Helminen's appearance at the 2002 Olympics made him the first ice hockey player to compete at six Olympics, with compatriot Teemu Selänne becoming the second in 2014.

Coaching career
Helminen has been assistant coach of Ilves since late parts of the 2009–10 season, when Juha Pajuoja got the job as the head coach. Pajuoja was sacked in late October in 2011 and replaced by Seppo Hiitelä.

He was also assistant coach of the Finnish U20 team in the 2010 and 2011 World Championship, before being promoted to head coach for the 2012 tournament.

Career statistics

Regular season and playoffs

International

Coaching history
Head coach
 Finland U20, World Junior Ice Hockey Championships: 2012, 2020
 Ilves 2013, Liiga
 TPS 2020-21, Liiga
 HC Pustertal 2021-2022, ICEHL

Asst. coach
 Ilves 2010–2012, SM-liiga
 Finland U20, World Junior Ice Hockey Championships: 2010, 2011, 2015
 Barys Astana 2014-2015, KHL
 Dinamo Riga 2015-2016, KHL
 Jokerit 2016-2019, KHL
 Ilves 2022-2023, Liiga

Awards
 SM-liiga, Kanada-malja champion – 1984-85
 SM-liiga, Runners-up – 1997-98
 SM-liiga, Bronze – 2000-01
 Elitserien, Le Mat Trophy champion – 1991-92, 1993-94
 Swedish Division 1, Promotion (Malmö) – 1989-90
 Lasse Oksanen trophy for best player during the SM-liiga regular season – 1998
 Kultainen kypärä trophy for best player as voted by the players – 1998

Achievements
Best Player of Team Finland with Esa Tikkanen and Jarmo Myllys (World Championships 1984)
All Star Team (World Championships 1984; SM-liiga 1987–88, 1996–97, 1997–98, 1998–99)
Most assists (Elitserien, 1992–93)
Most points (Elitserien, 1993–94)
The first foreign player to be the top scorer of the Swedish Elitserien (1993–94)
Best Player (SM-liiga 1997–98)
Most assists (155) and points (207) scored for Team Finland
World record holder for most international games played (331)
One of the only two (with Selänne) ice hockey players who have participated in six Olympic Games: Sarajevo 1984, Calgary 1988, Albertville 1992, Lillehammer 1994, Nagano 1998 and Salt Lake City 2002
Inducted into the IIHF Hall of Fame in 2012

See also
 List of athletes with the most appearances at Olympic Games

References

External links

1964 births
Finnish ice hockey centres
Finnish ice hockey world championship gold medalists
Ice hockey players at the 1984 Winter Olympics
Ice hockey players at the 1988 Winter Olympics
Ice hockey players at the 1992 Winter Olympics
Ice hockey players at the 1994 Winter Olympics
Ice hockey players at the 1998 Winter Olympics
Ice hockey players at the 2002 Winter Olympics
Ice hockey people from Tampere
Ice hockey players with retired numbers
Ilves players
IIHF Hall of Fame inductees
Living people
Malmö Redhawks players
Minnesota North Stars players
New Haven Nighthawks players
New York Islanders players
New York Rangers draft picks
New York Rangers players
Olympic bronze medalists for Finland
Olympic ice hockey players for Finland
Olympic medalists in ice hockey
Olympic silver medalists for Finland
Springfield Indians players
Medalists at the 1998 Winter Olympics
Medalists at the 1994 Winter Olympics
Medalists at the 1988 Winter Olympics

Raimo Helminen


Der Rezal (lateinisch resale, resallum; altfranzösisch rasal, rezeau; vom lateinischen rasus, 'glattgestrichen'), Rézal, auch Rezil, war ein französisches Getreidemaß.

Es war der Sack, Sac mit anderer Bezeichnung. Das Maß war im Elsass, Lothringen und angrenzenden Regionen verbreitet. Das Gewicht war von Ort und Ware abhängig, entsprach aber etwa 6 Scheffel. In Straßburg benannte man das Viertel oder Malter mit Rezal.

Beispiele
 Breisach 1 Rezal = 164 Pfund (Weizen) = 158 Pfund (Roggen)
 Kollmar 1 Rezal = 160 Pfund (Weizen) = 154 Pfund (Roggen)
 Schlettstadt 1 Rezal = 168 pfund (Weizen) = 164 Pfund (Roggen)
 Strassburg 1 Rezal = 160 Pfund (Weizen) = 160 Pfund (Roggen) = 104 Pfund (Hafer)
 Hagenau 1 Rezal = 165 Pfund (Weizen) = 155 Pfund (Roggen) = 112 Pfund (Hafer)
 Nancy 1 Rezal = 174 Pfund (Weizen) = 172 Pfund (Roggen)
 Pfalzburg und Lichtenberg 1 Rezal = 184 Pfund (Weizen) =182 Pfund (Roggen)
(Quelle unter)

Einzelnachweise

Altes Maß oder Gewicht (Frankreich)
Masseneinheit

Rezal


An Eremurus albocitrinus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Gilbert Baker. An Eremurus albocitrinus in nahilalakip ha genus nga Eremurus, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Mabibilngan ini ha Iran. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eremurus

Eremurus albocitrinus


Miloš Pokorný, né le , est un joueur professionnel de squash représentant la République tchèque. Il atteint, en , la  place mondiale sur le circuit international, son meilleur classement. Il est champion de République tchèque en 1994, 1997 et 1998.

Palmarès

Titres
 Championnats de République tchèque : 3 titres (1994, 1997, 1998)

Finales

Notes et références

Liens externes

Champion de Tchéquie de squash
Naissance en janvier 1974

Miloš Pokorný


Čierna Voda (bis 1948 slowakisch "Čierne Nekyje"; deutsch Schwarzwasser, ungarisch Feketenyék) ist eine Gemeinde im Westen der Slowakei mit  Einwohnern (Stand ), die zum Okres Galanta, einem Teil des Trnavský kraj gehört.

Geographie
Die Gemeinde befindet sich an der Donauebene (Teil des slowakischen Donautieflands) am Flüsschen Čierna voda, kurz vor der Mündung in die Kleine Donau. Das Ortszentrum liegt auf einer Höhe von , 11 Kilometer von Galanta sowie 24 Kilometer von Dunajská Streda gelegen.

Geschichte
Der Ort wurde zum ersten Mal 1113 als Nek schriftlich erwähnt. Zum Anfang des 14. Jahrhunderts gehörte er zum Herrschaftsgebiet von Matthäus Csák, danach zum Herrschaftsgebiet von Schintau, nach 1817 von Lanschütz. Die Bevölkerung war in Landwirtschaft und Fuhrgeschäft beschäftigt, im 19. Jahrhundert gab es auch Schäferei. Das älteste Siegel stammt von 1688.

Bis 1919 gehörte der im Komitat Pressburg liegende Ort zum Königreich Ungarn und kam danach zur Tschechoslowakei. Auf Grund des Ersten Wiener Schiedsspruchs lag er 1938–45 noch einmal in Ungarn. 1948 wurde der Ortsname aus nationalpolitischen Gründen in eine slawisierte Variante geändert.

Bevölkerung
Ergebnisse nach der Volkszählung 2001 (1375 Einwohner):

Bauwerke
 Kirche Jungfrau Maria aus dem 20. Jahrhundert
 Kapelle von 1782

Kultur

Ort in der Slowakei
Ersterwähnung 1113

Čierna Voda


O WTA Tour de 1983 (conhecido comercialmente como Virginia Slims World Championship Series) foi a décima terceira temporada desde a fundação da Women's Tennis Association. Começou em 3 de janeiro de 1983 e terminou em 4 de março de 1984 depois de 64 eventos.

A "Virginia Slims World Championship Series" foi a turnê de elite do tênis feminino profissional organizado pela Women's Tennis Association (WTA). Foi o primeiro circuito feminino global unificado na "Era Aberta" e contou com torneios que anteriormente faziam parte da "Toyota Series" e da "Avon Series". O circuito consistiu em 48 torneios em nove países, incluindo os quatro torneios do Grand Slam, e culminou, no final da temporada, no Virginia Slims Championships disputado em fevereiro de 1984. Os torneios ITF não faziam parte do tour, embora concedessem pontos para o WTA World Ranking.

Alterações na turnê
A Avon, que patrocinava o circuito de inverno dos Estados Unidos de janeiro a março do WTA Tour desde 1978, anunciou em 1982 que reduziria o patrocínio do tour. A Toyota, que patrocinava a turnê internacional pelos nove meses restantes da temporada, também retirou seu apoio. A temporada de 1983 viu a Virginia Slims retornar para patrocinar uma turnê mundial unificada após uma ausência de quatro anos. A empresa patrocinou eventos entre 1970 e 1978, mas retirou seu apoio após desentendimentos com os organizadores do WTA Tour, a a própria WTA. No entanto, a empresa decidiu associar-se novamente ao circuito de tênis feminino em 1983. A turnê passou portanto a ser conhecida comercialmente como "Virginia Slims World Championship Series", com 18 eventos, incluindo o US Open realizado nos Estados Unidos e mais 12 eventos em seis outros países incorporados sob a marca "Virginia Slims" em uma temporada combinada.

Ranking de final de ano
Lista das 20 primeiras do ranking de final de ano da WTA de 1983 (05 de dezembro de 1983) - Competição individual:

Ver também
 Temporada do Grand Prix de tênis de 1983
 Associação de Tênis Feminino (WTA)
 Federação Internacional de Tênis (ITF)

Ligações externas
 WTA Tournaments - 1983 WTA
 1983 Women's Tennis Season tennisabstract.com

1983
W
Temporadas da WTA

Temporada da WTA de 1983


Andrei Alexejewitsch Tschernyschow; ; (* 7. Januar 1968 in Moskau) ist ein ehemaliger russischer Fußballspieler und aktueller Fußballtrainer.

Tschernyschow begann seine Laufbahn im Juniorenteam von Dynamo Moskau, seit 1988 war der Verteidiger Stammspieler der ersten Mannschaft. Mit Dynamo erreichte er in der Saison 1990 den dritten Platz in der sowjetischen Wysschaja liga. 1992 wechselte er zum Lokalrivalen Spartak Moskau, mit diesem Team gewann er 1992 den Pokalwettbewerb und 1992 und 1993 die russische Fußballmeisterschaft. Nachdem er 1993 zunächst wieder zu Dynamo Moskau zurückgekehrt war und mit diesem Team in der Saison 1994 Vizemeister geworden war, wechselte er 1994 nach Österreich zum SK Sturm Graz. Bei Graz spielte Tschernyschow auf der Position des Liberos und gewann mit dem Team zweimal den Vizemeistertitel.

Ab 1996 spielte Tschernyschow in verschiedenen europäischen Ligen. Es gelang ihm allerdings nicht mehr bei einem Team Stammspieler zu werden und er wechselte häufig den Verein. Nach einem kurzen Gastspiel bei PAOK Thessaloniki in Griechenland spielte er in der Saison 1997/98 für die SpVgg Greuther Fürth in der 2. Fußball-Bundesliga. Auch bei diesem Verein kam er aber nur zu insgesamt acht Einsätzen. Nach weiteren kurzen Gastspielen in Belgien bei Royal Antwerpen und in Österreich bei DSV Leoben und beim BSV Bad Bleiberg beendete Tschernyschow seine Karriere 2001 in Russland beim damaligen Zweitligisten Rubin Kasan.

Tschernyschow debütierte 1990 in der Fußballnationalmannschaft der UdSSR. Insgesamt spielte er bis zum Zusammenbruch des Staates siebzehn Mal für die Sbornaja. Er nahm mit der Auswahl der GUS an der Europameisterschaft 1992 teil und kam während dieses Turniers in allen drei Spielen seines Teams zum Einsatz. Von 1992 bis 1993 kam er noch dreimal für die russische Nationalmannschaft zum Einsatz.

Nach seiner aktiven Karriere trainierte Tschernyschow von 2003 bis 2006 die Russische U-21 Nationalmannschaft. Nach Trainerstationen beim FK Wizebsk in Belarus und Dynamo Brjansk in der  1. russischen Division trainierte er von 2010 bis 2012 den kasachischen Verein Aqschajyq Oral.

Weblinks

 Biografie bei rusteam (russisch)

Fußballnationalspieler (Sowjetunion)
Fußballnationalspieler (Russland)
Fußballspieler (FK Dynamo Moskau)
Fußballspieler (Spartak Moskau)
Fußballspieler (SK Sturm Graz)
Fußballspieler (PAOK Thessaloniki)
Fußballspieler (Royal Antwerpen)
Fußballspieler (Torpedo Moskau)
Fußballspieler (SpVgg Greuther Fürth)
Fußballspieler (DSV Leoben)
Fußballspieler (BSV Bad Bleiberg)
Fußballspieler (Rubin Kasan)
Fußballtrainer (Aserbaidschan)
Fußballtrainer (Belarus)
Fußballtrainer (Aqschajyq Oral)
Fußballtrainer (FC Dinamo Tiflis)
Fußballtrainer (Spartak Moskau)
Fußballtrainer (al-Fahaheel SC)
Fußballtrainer (FK Spartak Subotica)
Fußballtrainer (Al Tadhamon SC)
Fußballtrainer (Griechenland)
Fußballspieler (FK Belasica Strumica)
Fußballtrainer (Mohammedan Sporting Club)
Russischer Meister (Fußball)
Teilnehmer an einer Fußball-Europameisterschaft (GUS)
Sowjetbürger
Russe
Geboren 1968
Mann

Andrei Alexejewitsch Tschernyschow


La route régionale 332 () est une route régionale allant de Parkano jusqu'à Kuru à  Ylöjärvi en Finlande.

Présentation
La seututie 332 est une route régionale de Pirkanmaa.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

332

Transport à Parkano
Transport à Ylöjärvi

Seututie 332


An Carex eremitica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Alsop Paine. An Carex eremitica in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Israel. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex eremitica


Luminile orașului (titlu original în ) este un film american mut alb-negru din 1931 de comedie romantică scris, produs și regizat de Charlie Chaplin, care interpretează și un rol principal. A apărut înainte de impunerea Codului Hays de producție a filmelor. Prezintă aventurile micului vagabond Charlie care se îndrăgostește de o fată nevăzătoare (Virginia Cherrill) și începe o prietenie turbulentă cu un milionar alcoolic (Harry Myers).

În perioada în care Chaplin a început să lucreze la scenariu în 1928, exista tehnologia producerii filmelor cu sunet, dar Chaplin a decis să continue să lucreze cu producții fără sunet. Filmările au început în decembrie 1928 și s-au încheiat în septembrie 1930. Acesta este primul film al lui Chaplin în care a compus coloana sonoră pentru una dintre producțiile sale. Coloana sonoră a fost creată în șase săptămâni împreună cu compozitorul Arthur Johnston. Tema principală, folosită ca laitmotiv pentru fata nevăzătoare cu flori, este piesa "La Violetera" ("Who'll Buy my Violets") a compozitorului spaniol José Padilla. Chaplin a pierdut un proces cu Padilla pentru că nu i-a trecut numele pe generic.

Filmul Luminile orașului a avut succes imediat după lansarea sa pe 30 ianuarie 1931, cu recenzii pozitive și încasări de 5 milioane de dolari americani. Astăzi, mulți critici consideră filmul nu doar cea mai bună realizare a carierei lui Chaplin, dar și unul dintre cele mai bune filme realizate vreodată. În 1991, Biblioteca Congresului a selectat filmul Luminile orașului pentru păstrarea sa în Registrul Național de Film al Statelor Unite ca fiind "cultural, istoric sau semnificativ din punct de vedere estetic". În 2007, Institutul American de Film l-a plasat pe locul 11 în lista celor mai bune filme americane realizate vreodată. În 1949, criticul James Agee a caracterizat scena finală a filmului ca fiind "cea mai bine jucată scenă care a fost văzută vreodată într-un film".

Prezentare

Cetățeni și demnitari ai orașului s-au adunat pentru dezvelirea unui nou monument al "Păcii și prosperității". După mai multe discursuri, vălul este dat la o parte și toată lumea îl vede pe Micul vagabond în poala uneia dintre figurile sculptate unde a adormit. După câteva momente de slapstick, el reușește să scape de mânia adunării pentru a se plimba prin oraș. El mustră doi băieți care vindeau ziare deoarece aceștia i-au luat bastonul. Apoi, în timp ce admiră o statuie nudă expusă într-o vitrină, are o întâlnire aproape fatală cu un ascensor din trotuar.

Vagabondul întâlnește o fată frumoasă care vinde flori la un colț de stradă și în timp ce cumpără o floare de la aceasta își dă seama că ea este nevăzătoare. El se îndrăgostește instantaneu de fată. Un automobil oprește în apropiere și fata crede că cel care a cumpărat flori de la ea este proprietarul bogat al unui automobil cu șofer.

În seara aceea, Micul vagabond salvează un milionar beat de la sinucidere. Prin urmare, milionarul îl consideră pe acesta cel mai bun prieten al său și îl duce acasă la conacul său pentru a bea împreună șampanie. Apoi (după o altă încercare de sinucidere întreruptă) ies împreună pentru a-și petrece noaptea în oraș. După ce l-a ajutat pe milionar să ajungă acasă a doua zi dimineața, el o observă pe fata cu flori la un colț de stradă. Micul vagabond primește niște bani de la milionar și se duce la fată. El îi cumpără toate florile și o duce acasă cu automobilul milionarului.

După ce vagabondul a plecat, fata cu flori îi spune bunicii (Florence Lee) despre prietenul ei bun și bogat. Între timp, vagabondul se întoarce la conac, dar milionarul este treaz și nu își amintește de el. Milionarul dă poruncă valetului să-l arunce afară din casă. Mai târziu, în acea zi, milionarul este din nou în stare de ebrietate și, văzându-l pe Micul vagabond pe stradă, îl invită acasă pentru o petrecere generoasă. Dar istoria se repetă în următoarea dimineață: milionarul este din nou treaz și Micul vagabond este din nou gonit din casă.

După ce observă că fata nu se află la locul ei obișnuit, Micul vagabond merge către apartamentul ei, unde aude un medic. Acesta îi spune bunicii că fata este foarte bolnavă: "Are febră și are nevoie de o îngrijire deosebită". Hotărât s-o ajute, Micul vagabond se angajează ca măturător de străzi.

În pauza sa de prânz, aduce alimente fetei în timp ce bunica vinde flori. Pentru a-i ridica moralul, îi citește dintr-un ziar cu voce tare; este un reportaj despre vindecarea orbirii de către un medic din Viena. "Minunat, atunci voi fi în stare să vă văd", a spus ea, dar micul vagabond este preocupat de ceea ce se poate întâmpla dacă ea va putea vedea din nou și va descoperi că nu este omul bogat pe care ea și-l imaginează. El găsește și notificarea de evacuare a bunicii fetei pentru neplata chiriei. În timp ce pleacă, promite fetei că le va plăti chiria.

Micul vagabond se întoarce la muncă unde este concediat deoarece a întârziat de prea multe ori. Un boxer îl convine să lupte într-un meci aranjat; se vor preface că se luptă între ei și vor împărți câștigurile. După ce boxerul dispare fiind pe punctul de a fi arestat, acesta este înlocuit de un luptător care nu știe nimic de înțelegere și vrea să ia el tot câștigul. În ciuda eforturilor Micului vagabond de a evita lupta, este făcut Knockout până la urmă.

Micul vagabond întâlnește milionarul bețiv pentru a treia oară și este din nou invitat la conac. Acesta îi spune despre situația fetei și milionarul îi dă bani pentru operația acesteia. Doi hoți intră în casă și îl lovesc în cap pe milionar după care fug cu restul banilor lui. Poliția îl găsește pe Micul vagabond cu banii pe care i-a dat milionarul. Acesta, din cauza loviturii în cap, nu-și amintește că i-ar fi dat banii. Micul vagabond fuge de poliție și-i dă banii fetei, spunându-i că va fi plecat pentru o vreme. Apoi este prins și întemnițat.

După câteva luni, Micul vagabond este eliberat. Se duce la colțul străzii unde fata obișnuia să vândă flori, dar ea nu mai este acolo. Apoi descoperă că fata are un magazin de flori împreună cu bunica ei, o afacere de succes. Dar ea nu a uitat de binefăcătorul ei misterios, pe care și-l imaginează bogat și frumos: când un om elegant intră în magazin se întreabă pentru o clipă dacă nu cumva s-a întors "el".

Micul vagabond trece din întâmplare pe lângă magazin, unde fata aranjează flori la fereastră. El se apleacă pentru a recupera o floare căzută în jgheab. După o scurtă luptă cu vechii lui adversari, băieții cu ziarele, se întoarce spre fereastra magazinului prin care vede pentru un scurt moment fata, care îl privea fără să știe cine este. La vederea ei se pierde cu firea pentru câteva secunde, apoi zâmbește larg. Fata este flatată și chicotește cu angajatul ei: "Am făcut o cucerire!" Prin pantomimă, prin vitrină, ea îi oferă amabilă o floare proaspătă și o monedă.

Dintr-o dată jenat, Micul vagabond începe să se încurce, dar fata se îndreaptă spre ușa magazinului și-i oferă din nou floarea, pe care el o acceptă cu timiditate. Ea îi ia mâna și îi pune moneda în ea, dar brusc se oprește; zâmbetul ei se transformă într-o privire de neînțeles. Se plimbă cu degetele de-a lungul brațului, umărului și buzunarelor lui, apoi își ține respirația: "Tu?" Micul vagabond dă din cap un zâmbet nesigur și o întreabă: "Poți vedea acum?" Fata răspunde: "Da, pot să văd acum" și își retrage mâna la inima ei. Incertitudinea de pe fața Micului vagabond se transformă în bucurie, pe măsură ce filmul se estompează în negru.

Distribuție
 Virginia Cherrill ca o fată nevăzătoare și săracă care trăiește împreună cu bunica ei. Vinde flori pe stradă pentru a supraviețui. Întâlnirea cu Micul vagabond se bazează pe o neînțelegere (ea crede că el este bogat), dar se va întoarce în avantajul său.
 Florence Lee ca bunica fetei nevăzătoare care are grijă de aceasta.
Harry Myers ca un milionar excentric. Acesta vrea să se sinucidă dar este salvat de Micul vagabond cu care se împrietenește când este beat. Când este treaz nu-l recunoaște pe Micul vagabond. Inițial a fost ales actorul Henry Clive pentru acest rol, dar a fost concediat deoarece într-o scenă nu a vrut să intre în apa rece.
 Al Ernest Garcia ca majordomul milionarului (menționat ca Allan Garcia). Acesta are un comportament ireproșabil și este perfect conștient de personalitatea dublă a stăpânului său. Nu-i place de Micul vagabond față de care are o atitudine condescendentă.
 Hank Mann ca boxerul cu care se luptă Micul vagabond în ring. Acesta nu știe de înțelegerea anterioară a Micului vagabond și luptă din răsputeri în timpul meciului de box.
 Charlie Chaplin ca Micul vagabond. Este personajul central al filmului, împrejurările îl fac iubitul unei fete oarbe, care nu are bani. El devine prietenul unui milionar care recunoaște această prietenie numai în stare de beție, când este treaz îl dă afară din casa sa.
Nemenționați
 Robert Parrish ca băiatul care vinde ziare
 Henry Bergman ca primarul orașului și ca vecinul de la parter al fetei oarbe
 Albert Austin ca măturător de stradă/spărgător (ultimul său rol de film)
 Jean Harlow a jucat în scena clubului de noapte (secvențe șterse)
 Charles Lederer a jucat în scena cu grătarul (secvențe șterse)

Producție

Pre-producție

Filmul lui Chaplin, Circul (The Circus), lansat în 1928, a fost ultimul său film înainte ca industria de film să treacă la înregistrarea cu sunet și să marcheze astfel finalul epocii filmului mut. Fiind propriul producător și distribuitor (co-proprietar al United Artists), Chaplin a fost capabil să conceapă Luminile orașului ca un film mut. Din punct de vedere tehnic, filmul a fost un crossover, deoarece coloana sa sonoră se sincroniza cu muzica, cu efectele sonore și cu unele sunete neinteligibile care mimau discursurile ținute la dezvelirea monumentului. Dialogurile filmului apar ca inter-titluri. Chaplin a fost contactat inițial de către inventatorul Eugene Augustin Lauste în 1918 în legătură cu realizarea unui film sonor, dar el nu a ajuns niciodată la o întâlnire cu Lauste. Chaplin a respins ideea filmelor vorbite și a spus unui reporter că le dă "[maxim] trei ani, doar atât." El era preocupat și de modul de adaptare a Micului vagabond la filmele cu sunet.

Pentru un sub-scenariu, Chaplin a dorit prima dată să folosească un personaj cât mai jos pe scara socială, un băiat de culoare care vinde ziare. În cele din urmă, a optat pentru un milionar beat, un personaj folosit anterior în scurtmetrajul din 1921, Trântorii (The Class Idle). Scenariul cu milionarul s-a bazat pe o idee mai veche pe care Chaplin o avea pentru un scurtmetraj în care doi milionari îl iau cu ei pe micul vagabond din gunoaiele orașului și îl duc prin cluburi scumpe înainte de a-l lăsa înapoi de unde l-au luat, astfel încât atunci când s-ar fi trezit, micul vagabond nu ar fi știut dacă totul a fost vis sau realitate. Acest scenariu a fost rescris și în loc de doi milionari a rămas unul singur care este prieten cu micul vagabond când este beat, dar nu îl recunoaște când este treaz și sobru.

Chaplin a început în mod oficial pre-producția filmului în mai 1928 și l-a angajat pe directorul de artă australiano-american Henry Clive ca să proiecteze decorurile în vara anului 1928. Chaplin l-a distribuit eventual pe Clive în rolul milionarului. Deși filmul a fost inițial stabilit în Paris, decorurile au fost inspirate de un amestec de mai multe orașe. Robert Sherwood a spus că "este un oraș ciudat, cu asemănări confuze cu Londra, Los Angeles, Napoli, Paris, Tanger și Council Bluffs. Nu este niciun oraș de pe pământ și este de fapt toate orașele".

La 28 august 1928, mama lui Chaplin, Hannah Chaplin, a murit la vârsta de 63 de ani. Chaplin a fost îndoliat câteva săptămâni, iar pre-producția a fost reluată abia la mijlocul toamnei anului 1928. Psihologul Stephen Weissman a emis ipoteza că filmul Luminile orașului este extrem de autobiografic, fata oarbă reprezentând-o pe mama lui Chaplin, în timp ce milionarul bețiv este tatăl lui Chaplin. În plus, Weissman a comparat multe dintre decorurile filmului cu locuri din copilăria reală a lui Chaplin, cum ar fi monumentul din scena de deschidere asemănătoare cu Biserica Sf. Marcu aflată pe Kennington Park Rd., iar scena cu Chaplin pe malul apei ca o referință la clădirea londoneză Thames Embankment.

Chaplin a intervievat mai multe actrițe pentru a o juca pe fata oarbă, dar nu a fost impresionat de nici una. În timpul vizionării unui film cu femei care fac baie pe plaja din Santa Monica, a dat din întâmplare peste Virginia Cherrill. Cherrill l-a salutat și l-a întrebat dacă i se poate oferi șansa să lucreze cu el. După o serie de audiții neconvingătoare ale altor actrițe, Chaplin a invitat-o în cele din urmă să dea o probă. Ea a fost prima actriță care a jucat în mod subtil și convingător rolul oarbei în fața aparatului de înregistrat din cauza miopiei sale, prin urmare Cherrill a semnat un contract la 1 noiembrie 1928.

Filmările principale
Filmările la Luminile orașului au început oficial la 27 decembrie 1928, după ce Chaplin și Carr au lucrat la scenariu aproape un an întreg. Pe platourile de filmare, Chaplin a fost remarcat pentru că a făcut mult mai multe duble decât toți ceilalți regizori din aceea perioadă. Producția a început cu prima scenă de la standul de flori, unde Micul vagabond o întâlnește pentru prima dată pe fata oarbă cu flori. Scena a durat câteva săptămâni pentru a fi filmată, iar Chaplin a început sa aibă dubii privind distribuția actriței Cherrill în film. Câțiva ani mai târziu, Cherrill a spus: "Nu mi-a plăcut niciodată de Charlie și el nu m-a plăcut niciodată". În autobiografia sa, Chaplin și-a asumat responsabilitatea pentru tensiunile dintre cei doi, dând vina pe stres. "Am lucrat cu o stare nevrotică datorată dorinței mele de a găsi perfecțiunea", și-a amintit el. Filmarea scenei a continuat până în februarie 1929 și din nou timp de zece zile la începutul lunii aprilie, până când Chaplin s-a hotărât să lase această scena deoparte pentru a fi filmată mai târziu. Apoi a filmat scena de deschidere cu Micul vagabond care se trezește pe o statuie publică recent dezvăluită. Această scenă a implicat peste 380 de figuranți și a fost deosebit de stresantă pentru Chaplin pentru a o filma. În timpul acestor filmări, construcția decorurilor a fost mutată la studiourile Chaplin, deoarece conducerea orașului Los Angeles a decis să extindă bulevardul La Brea și Chaplin a fost forțat să mute mai multe clădiri din drum.

Chaplin a turnat apoi secvența în care micul vagabond îl întâlnește pentru prima oară pe milionar și îl împiedică să se sinucidă. În timpul filmării, Henry Clive a decis brusc că nu vrea să sară în rezervorul cu apă rece din scenă. Chaplin a reacționat imediat, a ieșit foarte nervos din platoul de filmare și l-a concediat pe Clive. A fost rapid înlocuit cu Harry Myers, pe care Chaplin îl cunoștea de când acesta avea contract cu studiourile Keystone. Chaplin a terminat filmarea secvenței la 29 iulie 1929, cu exterioare la Podul Pasadena. Chaplin a turnat apoi o secvență care a fost în cele din urmă tăiată din film. În scena ștearsă Micul vagabond încerca să recupereze un băț blocat într-un grătar; în această scena a mai jucat tânărul Charles Lederer; Chaplin a lăudat scena mai târziu, dar a insistat că a trebuit să fie tăiată. Apoi a continuat să filmeze scenele cu milionarul până în 29 septembrie 1929.

În noiembrie, Chaplin a început să lucreze din nou cu Cherrill în unele dintre scenele mai puțin dramatice cu fata cu flori. În timp ce aștepta de câteva luni să joace în scenele ei, Cherrill s-a plictisit și s-a plâns lui Chaplin de acest lucru. În timpul filmării unei scene, Cherrill l-a întrebat pe Chaplin dacă ar putea pleca mai devreme deoarece are o programare la coafor. Chaplin a concediat-o imediat pe Virginia Cherrill și a înlocuit-o cu Georgia Hale, co-vedeta filmului Goana după aur. Chiar dacă lui Chaplin i-a plăcut de aceasta la probele de filmare și-a dat seama că a filmat deja prea multe scene cu fata cu flori și nu a mai dorit să le refacă cu o altă actriță. Chaplin a luat-o în calcul și pe actrița de șaisprezece ani Violet Krauth, dar nu a discutat despre această idee cu asociații săi. În cele din urmă, Chaplin a reangajat-o pe Cherrill pentru a termina filmul Luminile orașului. Ea a cerut și a obținut o majorare de 75 de dolari pe săptămână. Aproximativ șapte minute din filmările cu Hale au supraviețuit și au fost incluse pe versiunea DVD; extrase din acestea au fost văzute pentru prima dată în documentarul britanic Necunoscutul Chaplin (Unknown Chaplin, 1983) împreună cu o secvență nefolosită de la începutul filmului.

Chaplin a distribuit-o apoi pe Florence Lee ca bunica fetei oarbe și a filmat scene cu Cherrill și Lee timp de cinci săptămâni. La sfârșitul anului 1929, Chaplin a filmat din nou cu Cherrill prima scenă cu fata cu flori. De data aceasta, scena a fost terminată în șase zile, iar Chaplin a fost mulțumit de interpretarea actriței Cherrill. În acel moment, Chaplin avea deja un an de când începuse filmările și avea puțin peste jumătate din film terminat. Din martie în aprilie 1930, Chaplin a turnat scenele interioare cu casa milionarului în Town House de pe bulevardul Wilshire. I-a angajat pentru rolurile celor doi spărgători pe Joe Van Meter și Albert Austin, pe care îi cunoștea de când a lucrat cu impresarul Fred Karno. La sfârșitul primăverii lui 1930, Chaplin a turnat ultima scenă importantă de comedie: meciul de box. Chaplin l-a angajat pe actorul de la studiourile Keystone, Hank Mann, pentru a interpreta adversarul micului vagabond în ring. A fost nevoie de 100 de figuranți pentru această scenă și lui Chaplin i-au trebuit patru zile pentru a repeta și șase zile pentru a filma scena (între 23 și 30 iunie). Chaplin a fost inițial nervos datorită prezenței atâtor oameni în această scenă, așa că i-a invitat pe prietenii săi să facă figurație. Peste 100 de figuranți au fost prezenți. Interpretarea lui Chaplin în această scenă a fost atât de plină de umor încât numeroși oameni au venit zilnic pentru a fi angajați ca figuranți.

În șase săptămâni din iulie și august Chaplin a terminat câteva scene minore, inclusiv cele două scene în care micul vagabond este hărțuit de cei doi băieți care vând ziare, unul dintre aceștia a fost interpretat de tânărul Robert Parrish.

În septembrie 1930, Chaplin a filmat timp de șase zile scena iconică de final. Chaplin a afirmat că a fost mulțumit de interpretarea actriței Cherrill în această scenă și că ea a înțeles în cele din urmă ce i se cere. Când a fost întrebat despre stilul său de a regiza, Chaplin a spus că "tot ceea ce fac eu este un dans. Cred în dans, cred și mai mult în «Luminile orașului»."

Din octombrie până în decembrie 1930, Chaplin a editat filmul și a creat inter-titlurile acestuia. Când a terminat producția, filmele mute erau deja, în general, nepopulare. Dar Luminile orașului a fost unul dintre marile succese financiare și artistice ale carierei lui Chaplin și, dintre toate producțiile sale, filmul său favorit. Lui Chaplin i-a plăcut foarte mult scena finală, el a afirmat în acest sens: "În «Luminile orașului» în ultima scenă ... eu nu joc ... aproape apologetică, stă în fața mea și mă uit la ea... Este o scenă frumoasă... frumoasă... și asta pentru că nu este exagerată."

Cantitatea mare de peliculă utilizată pentru acest film nu era o caracteristică a perioadei sale și a fost un semn al procesului lung de producție (din viitor). Chaplin a filmat 95.785 de metri de peliculă, iar filmul complet a avut 2.467 de metri. Asta înseamnă un raport de 38,8 metri de filmări pentru fiecare metru de film din versiunea finală.

Muzica
Filmul Luminile orașului are prima coloană sonoră cretă de Chaplin pentru una dintre producțiile sale. În timp ce Chaplin prefera ca filmele sale să aibă un sunet live, până în anii 1930 cele mai multe cinematografe și-au concediat orchestrele. Mulți dintre criticii lui au susținut că Chaplin a preferat acest lucru pentru a avea încasări mai mari. Chaplin, ai cărui părinți și mulți membri ai familiei sale erau muzicieni, era în conflict cu muzicienii profesioniști pe care i-a angajat și și-a asumat rolul de a crea coloana sonoră. A fost scrisă în șase săptămâni cu Arthur Johnston și a inclus peste o sută de repere muzicale. Chaplin i-a spus unui reporter că: "Eu chiar nu am așternut-o pe hârtie, am făcut la-la-la și Arthur Johnson a scris-o și aș dori să-i dați lui credit pentru că a făcut o treabă foarte bună. Este o muzica simplă, știți, în conformitate cu personajul meu. Intenția era să avem o coloană sonoră care să traducă emoțiile personajelor prin melodiile sale". Muzica filmului a fost înregistrată în cinci zile cu compozitorul Alfred Newman.

Tema principală folosită ca leitmotiv pentru fata oarbă cu flori este piesa "La Violetera" ("Who'll Buy my Violets") a compozitorului spaniol José Padilla. Chaplin nu a reușit să angajeze interpreta originală, Raquel Meller, în rolul principal, dar a folosit cântecul ei ca o temă majoră. Chaplin a pierdut un proces cu Padilla (care a avut loc la Paris, unde a trăit Padilla) deoarece nu l-a menționat pe generic (cu toate drepturile care rezultă din acest lucru). Unele ediții moderne ale filmului conțin o înregistrare nouă cu Carl Davis.

Lansare, primire și moștenire

Cu două săptămâni înainte de premieră, Chaplin a decis să organizeze o previzualizare neanunțată a filmului la Tower Theatre din Los Angeles. Lucrurile au mers prost, puțini oameni au venit la film și nu au fost prea interesați. Rezultate mai bune au apărut la gala premierei la Los Angeles Theater din 30 ianuarie 1931. Albert Einstein și soția sa au fost oaspeți de onoare, iar filmul a avut parte de ovații în picioare. Apoi a avut premiera la George M. Cohan Theater din New York, unde Chaplin a supravegheat îndeaproape lansarea, dând toată ziua interviuri și cheltuind anterior 60.000 de dolari americani pentru publicitate, deoarece a fost frustrat de reclama filmului făcută anterior de cei de la United Artists. Chaplin a cerut jumătate din totalul încasărilor și bazându-se pe faptul că publicul ar fi mai atras de filmul în sine decât de tehnologia sa, a cerut prețuri mai mari la bilete în comparație cu cele plătite pentru filmele cu sunet.

Chaplin era nervos cu privire la cum va fi primit filmul său, deoarece filmele mute nu mai erau de actualitate, iar previzualizarea i-a subminat încrederea. Cu toate acestea, Luminile orașului a devenit una dintre cele mai reușite și apreciate lucrări ale lui Chaplin. Ca urmare a succesului său la publicul american, cu un câștig de 2 milioane de dolari americani, din care un sfert de milion în timpul celor 12 săptămâni de proiecții la cinematograful Cohan din New York, Chaplin a participat la un turneu mondial de șaisprezece zile între februarie și martie 1932, începând cu premiera la cinematograful londonez Dominion pe 27 februarie. Filmul a fost primit cu entuziasm de publicul din timpul marii crize economice, câștigând 5 milioane de dolari americani în timpul lansării sale inițiale.

Recenziile au fost în mare parte pozitive. Un critic de film de la Los Angeles Examiner a afirmat că "nu numai că am revăzut [ceva asemănător] primelor sale comedii din perioada filmelor cu două role, dar Charlie ne-a oferit o orgie de râsete." Reporterul The New York Times, Mordaunt Hall, a considerat că acesta este "un film care a fost realizat cu o artă admirabilă". Variety a declarat că "nu este cel mai bun film al lui Chaplin" dar cu siguranță câtva secvențe au fost "hilare." The New Yorker a scris că "este asemănător celorlalte (filme ale lui Chaplin), poate puțin mai bun decât oricare dintre acestea" și că provoacă o impresie "rar întâlnită în filme, o impresie indefinită, cel mai bine descrisă ca o calitate a farmecului." Pe de altă parte, Alexander Bakshy de la The Nation a fost foarte critic în privința filmului Luminile orașului, obiectând în privința formatului mut și supra-sentimental, descriind-ul ca fiind "cel mai slab [film] al lui Chaplin."

Popularitatea filmului Luminile orașului a durat, cu o relansare a filmului în 1950 care a beneficiat iarăși de recenzii pozitive din partea criticilor și a publicului. În 1949, criticul James Agee a scris în revista Life despre scena finală că este "cea mai bine jucată scenă care a fost văzută vreodată într-un film." Richard Meryman a catalogat scena finală ca fiind unul dintre cele mai bune momente din istoria filmului. Charles Silver, expert în cinematografie la Muzeul de Artă Modernă din New York, a declarat ca filmul este atât de apreciat pentru ca a adus un nou nivel romantismului liric care nu a mai apărut în lucrările anterioare ale lui Chaplin.

El adaugă că, asemenea romantismului, se bazează pe negarea lumii reale din jurul lui. Când filmul a avut premiera, Chaplin era mult mai în vârstă, el era în mijlocul unei noi runde de lupte juridice cu fosta sa soție Lita Grey, iar climatul economic și politic al lumii s-a schimbat. Chaplin folosește orbirea fetei pentru a reaminti micului vagabond natura precară a romantismului în lumea reală, în timp ce ea, în necunoștință, îl asalta de nenumărate ori. Criticul Film.com Eric D. Snider a spus că până în 1931, majoritatea producătorilor de filme de la Hollywood fie au îmbrățișat filmele vorbite (resemnați cu inevitabilitatea lor), fie au renunțat să facă filme, dar Chaplin a fost ferm pe poziții în viziunea sa asupra acestui proiect. El a mai remarcat că puține persoane de la Hollywood aveau influența de a face un film mut în aceea perioadă târzie, ca să nu mai vorbim de unul bun. Unul dintre motive a fost că Chaplin știa că micul vagabond nu putea fi adaptat la filmele vorbite și să mai aibă același impact.

Câțiva regizori bine-cunoscuți au lăudat Luminile orașului. Orson Welles a spus că este filmul lui preferat. Într-un interviu din 1963 acordat revistei americane Cinema, Stanley Kubrick a clasificat Luminile orașului pe locul cinci în topul filmelor sale favorite. În 1972 renumitul cineast rus Andrei Tarkovski a plasat Luminile orașului în lista celor zece filme preferate ale sale și a spus despre Chaplin: "El este singura persoană care a intrat în istoria cinematografiei fără nicio urmă de îndoială. Filmele pe care le-a lăsat în urmă nu vor putea niciodată să îmbătrânească." George Bernard Shaw l-a numit pe Chaplin "singurul geniu care iese din industria cinematografică". Apreciatul regizor italian Federico Fellini a lăudat filmul, iar filmul său Nopțile Cabiriei (Le notti di Cabiria, 1957) conține referiri către acesta. În documentarul din 2003 Charlie: The Life and Art of Charles Chaplin, Woody Allen a afirmat că este cel mai bun film al lui Chaplin. Se presupune că Allen s-a inspirat în scena de final a filmului său din 1979, Manhattan, din scena finală a filmului Luminile orașului. Biograful lui Chaplin, Jeffrey Vance a făcut un rezumat cu toate cele mai bune critici și toți cei mai importanți regizori care au desemnat filmul Luminile orașului ca fiind filmul lor preferat cu Chaplin de-a lungul deceniilor, în piesa de comentarii audio Criterion Collection realizată pentru film. Vance a scris că printre toate laudele acordate filmului se poate adăuga că "«Luminile orașului» deține și distincția de a fi propriul favorit al lui Chaplin din toate filmele sale."

Compozitorul de muzică experimentală și criticul de film Michel Chion a scris o analiză a filmului Luminile orașului publicată sub titlul Les Lumières de la ville (traducerea titlului filmului în limba franceză). Slavoj Žižek a folosit filmul ca exemplu primar în eseul său "De ce o scrisoare ajunge mereu la destinație?".
Costumul original al micului vagabond a fost donat de către Chaplin Muzeului de Istorie Naturală din Comitatul Los Angeles.

Luminile orașului a fost clasat pe locul 17 în lista Cahiers du cinéma a celor mai bune 100 de filme.

Luminile orașului a fost relansat în dublu format Blu-ray și DVD de către Criterion Collection în 2013, ambele conținând printre altele trailere ale filmului, imagini de arhivă de la producția filmului și un fișier audio de comentarii ale biografului lui Chaplin, Jeffrey Vance. Noul afiș al filmului a fost ilustrat de graficianul canadian Seth.

Premii și aprecieri
În 1952, revista Sight and Sound a dezvăluit rezultatele primului său sondaj despre "Cele mai bune filme ale tuturor timpurilor"; Luminile orașului a fost votat pe locul 2, după filmul lui Vittorio De Sica, Hoți de biciclete. În 2002, Luminile orașului s-a clasat pe locul 45 pe lista criticilor. În același an, regizorii au fost chestionați separat și au clasat filmul pe locul 19. În anul 1992, Biblioteca Congresului a selectat Luminile orașului pentru conservare în Registrul Național al Filmului din Statele Unite ca fiind "cultural, istoric sau semnificativ din punct de vedere estetic." În 2007, la a 10-a aniversare a Institutului American de Film a sondajului 100 de ani...100 de filme, filmul a fost desemnat al 11-lea cel mai bun film american din toate timpurile, o îmbunătățire cu 76 de locuri față de lista originală. Institutul American de Film (AFI) a desemnat filmul ca cea mai bună comedie romantică americană în lista sa din 2008 "10 Top 10". Micul vagabond este pe locul 38 în lista AFI a celor mai buni 50 de eroi și filmul s-a clasat pe locul 38 în lista celor mai amuzante filme, pe locul 10 în lista celor mai bune filme romantice și pe locul 33 în lista celor mai inspiratoare filme.

Filmul este recunoscut de Institutul American de Film în aceste liste:
1998: 100 de ani...100 de filme – locul 76
2000: AFI's 100 Years...100 Laughs – locul 38
2002: AFI's 100 Years...100 Passions – locul 10
2003: AFI's 100 Years...100 Heroes & Villains:
Micul vagabond – locul 38 pe lista celor mai buni eroi
2005: AFI's 100 Years of Film Scores – Nominalizare
2006: AFI's 100 Years...100 Cheers – locul 33
2007: 100 de ani...100 de filme (a 10-a aniversare) – locul 11
2008: AFI's 10 Top 10:
 Locul 1 - Film romantic de comedie

Vezi și

 Listă de filme americane de comedie
 Listă de filme de comedie din anii 1930
 Filmografia lui Charlie Chaplin
 Lista filmelor cu cele mai mari încasări
 Listă de filme de comedie romantică
 Listă de filme de dragoste
 Listă de filme străine până în 1989
 Lista Time cu cele mai bune 100 de filme din toate timpurile

Note

Bibliografie

Legături externe

 Producția filmului Luminile orașului

Filme din 1931
Filme din Registrul Național de Film (SUA)
Filme de comedie americane
Filme de comedie din anii 1930
Filme de comedie romantică
Filme americane
Filme alb-negru
Filme dramatice americane
Filme despre alcoolism
Filme despre sinucidere
Filme regizate de Charlie Chaplin
Filme United Artists
Filme cu intrare prin efracție în casă
Filme despre nevăzători

Luminile orașului


Lille dværgalk (Aethia pusilla) er en alkefugl, der lever i det nordlige Stillehavet.

Noter
 Avibase - the world bird database

Aleuternes fugle
Stillehavets fugle
Alkefugle

Lille dværgalk


Călătorie la oraș este un film românesc din 2003 regizat de Corneliu Porumboiu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Constantin Diță, Ion Sapdaru.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2003 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2003
Filme regizate de Corneliu Porumboiu

Călătorie la oraș


El río Tekes  () es un río del Asia central afluente del río Ili que discurre por el sureste de Kazajistán y el noroeste de China. Pertenece a la cuenca endorreica del lago Balkhash y drena una cuenca de 29.600 km², con un caudal medio de 270 m³/s. El río tiene una longitud de 438 km, de los que 218 km corresponden a territorio kazajo.

El Tekes nace en la vertiente septentrional de las montañas Tekes, en la parte central de las montañas Tian Shan, en el triángulo fronterizo de Kirguistán y Kazajistán-China, algo al este del gran lago Issyk-Kul. Discurre en este curso alto por el sureste de Kazajistán, primero en dirección noroeste por un estrecho valle de montaña, para, después, virar hacia el este cuando el valle se ensancha. Pasa por la pequeña ciudad que le da nombre, Tekes y al poco cruza la frontera y se adentra en China, en la región autónoma uigur de Xinjiang. Sigue el valle hacia el este, volviéndose progresivamente cada vez más al noreste, para finalmente girar al norte y atravesar el cordal que le separa del valle del río Ili por un angosto paso. No lejos se une al río Kunges para dar lugar al nacimiento del largo río Ili.

El río se congela desde diciembre hasta marzo. El agua del Tekes es utilizada para el riego. Cerca de su desembocadura hay áreas pantanosas y de marismas, siendo el curso del río muy anamostasado.

Véase también
 Prefectura autónoma kazaja de Ili, división administrativa que toma su nombre.
 Tamgaly-Tas, un lugar arqueológico con petroglifos en el valle del río.

Notas

Enlaces externos

Ríos de cuencas endorreicas de China
Ríos de cuencas endorreicas de Kazajistán
Ríos de Sinkiang
Provincia de Almatý
Ríos internacionales de Asia

Río Tekes


Lindsey Collen (Mqanduli, Umtata, Transkei, 1948) es una novelista y activista de Mauricio ganadora del Commonwealth Writers' Prize al mejor libro en 1994 y 2005.

Nacida en Sudáfrica vive en Mauricio.

Está casada con Ram Seegobin. Su trabajo ha aparecido en el  New Internationalist. y es miembro de Lalit de klas.

Obra
There is a tide, Ledikasyon pu Travayer, 1990
'The Rape of Sita, 'Feminist Press,1993Getting rid of it,  Granta Books, 1997Komye fwa mo finn trap enn pikan ursen, Ledikasyon pu travayer, 1997Natir imin: Mauritian Creole & English versions, Ledikasyon pu travayer, 2000Mutiny,  Bloomsbury, 2001Boy, Bloomsbury, 2004The malaria man & her neighbours'', LPT, 2010

Referencias

Enlaces externos
(en inglés) "Lindsey Collen in Conversation", Literature & Politics, University of Reunion
(en inglés) "The Subversion of Class and Gender Roles in the Novels of Lindsey Collen (1948- ), Mauritian Social Activist and Writer"

Escritoras de Sudáfrica
Escritoras de Mauricio
Escritores en inglés del siglo XX
Escritores en inglés del siglo XXI
Escritores en francés del siglo XX
Escritores en francés del siglo XXI
Mauricianas del siglo XX
Mauricianas del siglo XXI
Activistas de Sudáfrica
Mujeres novelistas

Lindsey Collen


Rusland er en dansk eksperimentalfilm fra 1994 instrueret af Anja Franke og Jørgen Michaelsen efter deres manuskript.

Handling
RUSLAND er optaget under de to kunstneres ophold i SNG i oktober 1993. Der blev filmet, mens effekterne af de bevægende begivenheder omkring præsident Boris Jeltsins voldelige opløsning af det russiske parlament satte deres præg på atmosfæren i Skt. Petersborg og Moskva. Videoen skildrer turistens placering i dette drama.

Referencer

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film fra 1994

Rusland (eksperimentalfilm)


Ronald or Ron Walker may refer to:

Ron Walker (businessman) (Ronald Joseph Walker, 1939–2018), Australian businessman and Lord Mayor of Melbourne
J. Ronald Walker, architect or builder of Payette City Hall and Courthouse in Payette, Idaho, USA
Ron Walker (English footballer) (1932–2017), English football player for Doncaster Rovers and Bath City
Ron Walker (Australian footballer)
(Ronald) Bruce Walker (politician, born 1897) (1897–1981), New South Wales politician
Ronald Walker (cricketer) (1926–2011), Australian cricketer
Ronald Walker (economist) (1907–1988), Australian diplomat and economist
Ronald Walker (British politician) (1880–1971), Liberal politician in England
Ronald Walker (weightlifter) (1907–1948), British Olympic weightlifter
Ronald H. Walker (born 1937), first Director of the White House Office of Presidential Advance and American executive
Ronald W. Walker (1939–2016), Mormon historian
R. Tracy Walker, Republican politician in North Carolina

Ronald Walker


Ținutul Nod sau Pământul Nod (în ) este un loc evocat în Geneza / Facerea, situat "la răsărit de Eden", care este situat în Afganistanul de astăzi. Cain s-a dus acolo, după ce l-a ucis pe fratele său Abel, apoi a construit acolo cetatea Enoh, denumită așa după fiul său, Enoh.

Nod (נוד) este rădăcina ebraică a verbului לנדוד, "a rătăci".

În ficțiune
Romanul La răsărit de Eden (1952) de John Steinbeck se referă la acest loc, ca și adaptarea sa cinematografică (1955), realizată de Elia Kazan, și în care joacă James Dean.

Note

Bibliografie
 Biblia sau Sfânta Scriptură, Ediție jubiliară a Sfântului Sinod, Tipărită cu binecuvântarea și prefața Prea Fericitului Părinte Teoctist, Patriarhul Bisericii Ortodoxe Române, Editura Institutului Biblic și de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, București - 2001 ISBN 973-9332-86-2; Versiune diortosită după Septuaginta, redactată și adnotată de Bartolomeu Valeriu Anania, Arhiepiscopul Clujului.

Bibliografie suplimentară
 John Steinbeck, La răsărit de Eden, Editura Polirom, Iași 2015, 800 de pagini; ISBN 978-973-46-5518-2

Locuri din Biblie

Ținutul Nod


Anin · Jeromin · Fitilidis & Partner (auch AJF Architekten) ist ein deutsches Architektur- und Ingenieurbüro mit Sitz in Düsseldorf und Zagreb. Die Aufgabenbereiche des Büros reichen von städtebaulichen Leistungen über öffentliche Bauten, Bauten für den Einzelhandel, Bürobauten, Universitäts- und Schulbauten, Wohngebäude bis hin zu Arbeiten im Bereich der Produktentwicklung.

Geschichte
Das Büro wurde 1994 von Ante Anin und Stefan Jeromin (1966–2009) gegründet. Die Partnerschaft wurde 1998 durch Dimitrios Fitilidis auf drei Gesellschafter erweitert. Am 3. Januar 2009 verunglückte Stefan Jeromin beim Abstieg vom Aconcagua tödlich.

Bauwerke (Auswahl)
 2014 Verwaltungsgebäude Reifenhäuser Gruppe
2012 Bundesministerium für Arbeit und Soziales (BMAS) und Bundesministerium für Ernährung, Landwirtschaft und Verbraucherschutz (BMELV) in Bonn
 2012 Verwaltungshochhaus SkyOffice in Zagreb
 2010 Konzernzentrale Petrom City in Bukarest
 2008 Bürogebäude Experttravel in Oberhausen
 2006 Büro- und Innovationszentrum Arca Regler in Tönisvorst
 2005 Wohn- und Ateliergebäude ROW 13 in Düsseldorf
 2004 Gelsenwasser AG in Gelsenkirchen
 2002 Haus der Begegnung in Berlin
 2000 Leybold Vakuum GmbH in Köln
 2000 Papenbreer Kaufhaus in Magdeburg
 1999 Kommunikationsagentur Look Up in Gelsenkirchen

Auszeichnungen (Auswahl)
2006
 Architecture + Technology Award, Anerkennung, Gelsenwasser AG, Gelsenkirchen
 Contract World Award – Kategorie Office, 3. Preis, Gelsenwasser AG, Gelsenkirchen
 BDA Auszeichnung guter Bauten, ROW 13 Düsseldorf

2004
 Hypo Real Estate Stiftung für vorbildliche Gewerbebauten -"Bestes Officegebäude 2004" Deutschland, Gelsenwasser AG, Gelsenkirchen
 Internationaler Balthasar Neumann Preis 2004, Anerkennung, Gelsenwasser AG, Gelsenkirchen

2003
 BDA Auszeichnung guter Bauten, BonOffice Krefeld

2000
 BDA Auszeichnung guter Bauten, Auszeichnung, Look Up Gelsenkirchen
 FX International Design Awards London, Finalist, Look Up Gelsenkirchen

1999
 ar+d award London 1999, 1. Preis, Look Up Gelsenkirchen
 Architekturpreis Beton, 1. Preis, Look Up Gelsenkirchen

Wettbewerbe
 Reifenhäuser Gruppe, Troisdorf – 1. Preis
 Eastside Zagreb, Zagreb – 1. Preis
 SkyOffice Zagreb, Zagreb – 1. Preis
 Gelsenwasser AG, Gelsenkirchen – 1. Preis

Weblinks
 Seite der Architekten

 Ante Anin in der kroatischen Ausgabe von Wikipedia

Einzelnachweise

Architekturbüro (Deutschland)
Dienstleistungsunternehmen (Düsseldorf)
Unternehmen (Zagreb)
Architektur (Düsseldorf)

Anin · Jeromin · Fitilidis & Partner


José Cruz Gutiérrez Flores (Guadalajara, Jalisco, México; 10 de junio de 1982), es un futbolista mexicano. Juega como delantero en el * Zacatepec Siglo XXI, de la Liga de Ascenso de México.

Trayectoria
Surgió de las filas de los "Marlines" del Real Atlético Vallarta de la Tercera división en donde hizo 52 goles en la temporada 1999-2000, donde llamó la atención y fue el Club de Fútbol Monterrey quién compró sus derechos federativos a través de su equipo filial Cobras de Ciudad Juárez. Meses después se incorporó con el primer equipo los Rayados del Monterrey en la temporada Verano 2002. Durante su carrera no logró anotar ningún gol en Primera división. Debutó el 2 de febrero de 2002 en una partido entre Monterrey 1-1 Puebla. Nunca fue expulsado, jugando 14 partidos y 441 minutos en Primera división.

Enlaces externos
 Perfil en Transfermarkt
 Perfil en Soccerway

Nacidos en Guadalajara (México)
Futbolistas de los Leones Negros de la Universidad  de Guadalajara
Futbolistas del Club de Fútbol Monterrey
Futbolistas del Club Irapuato
Futbolistas del Dorados de Sinaloa
Futbolistas del Correcaminos de la UAT
Futbolistas del Club Zacatepec

José Cruz Gutiérrez


Naşit Özcan, 1886 - 1943 yılları arasında yaşamış Türk tiyatro sanatçısı
 Selim Naşit Özcan, 1928-2000 yılları arasında yaşamış Türk tiyatro sanatçısı
 Necip Naşit Özcan, 1957 doğumlu, Türk tiyatro sanatçısı

Naşit Özcan (anlam ayrımı)


Sergi Ferré Balagué (Tortosa, 14 de junio de 1977) es un historietista español.

Su obra más destacada es la serie Cúlcul el culo, publicada en las revistas Claro que sí cómics (Ed. La Cúpula),<ref>Serrano, José Antonio (2009). Ediciones La Cúpula , "Guía del Cómic".</ref> Gay Tales (Ed. Cantero) e Infogai'' (CGB). Además es el creador de Exóticopop, un espacio multimedia en el que interactúan disciplinas como cómic, música y espectáculo.

Referencias

Historietistas de España
Nacidos en Tortosa

Sergi Ferré