Orgolii este un roman de moravuri cu implicații psihologice scris de Augustin Buzura și publicat pentru prima oară în anul 1977 de Editura Dacia din Cluj-Napoca. Apariția romanului a fost amânată timp de peste patru ani de către organele de cenzură ale statului comunist, deoarece Buzura era considerat un autor incomod care nu se sfia să atace subiecte grave ale actualității social-politice precum abuzurile regimului și impostura social-științifică.

Romanul prezintă drama chirurgului savant Ion Cristian, care caută să depășească limitele științei, încercând să descopere un medicament care să permită vindecarea cancerului, dar trebuie să lupte în același timp cu agresivitatea și cu mediocritatea instaurate în societatea românească din perioada comunistă. Recomandat de propriile merite științifice pentru ocuparea funcției de rector al unui institut de medicină, profesorul Cristian oscilează o perioadă între carieră și destin, dar hotărăște să nu-și mai risipească timpul în conflicte meschine și să-și dedice restul vieții unui țel superior. Acțiunea romanului are loc în orașul Cluj la sfârșitul anilor 1960 sau începutul anilor 1970. Prin reconstituirea metodică a vieții eminentului om de știință, care a suferit mai demult o detenție nedreaptă, autorul evidențiază moravurile unei epoci și modul în care istoria poate influența destinul individual.

Construcția narativă a romanului Orgolii este necanonică, prin alternarea monologului interior (procedeu narativ principal) cu însemnările secrete ale unui delator anonim. Alături de alte două romane buzuriene (Fețele tăcerii și Vocile nopții), Orgolii este considerat, prin problematica sa social-politică, o creație reprezentativă a literaturii române.

Romanul a fost ecranizat ulterior într-un film omonim — regizat de Manole Marcus după un scenariu scris de Augustin Buzura —, în care rolul principal a fost interpretat de Victor Rebengiuc. Premiera oficială a filmului a avut loc în aprilie 1982.

Rezumat

Absolvent de studii universitare la Paris și la Viena, medicul chirurg Ion Cristian a fost în tinerețe un adversar înverșunat al fascismului, a trecut prin lagărul de la Târgu Jiu în timpul regimului antonescian și a participat voluntar pe frontul de vest, dar comportamentul său inflexibil i-a creat mulți dușmani. În anii 1950, în urma denunțului prietenului său, procurorul Constantin Redman, a fost arestat de Securitate pentru că, respectând etica profesională, a salvat viața unui țăran necunoscut pe nume Bădilă ce s-a dovedit ulterior că făcea parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști condusă de Sterian. A fost anchetat cu duritate de fanaticul Varlaam și, cu toate că a refuzat să recunoască acuzația că ar face parte din acea bandă, a suferit o detenție nedreaptă. Ulterior a fost eliberat și reabilitat, iar mai apoi, după ce a revenit în învățământul universitar și a fost numit șef de clinică și după ce soția i-a murit de cancer, și-a găsit echilibrul în muncă, încercând să descopere un citostatic care să vindece boala.

Ajuns la vârsta deplinei maturități, profesorul se află la 118-a încercare de a găsi citostaticul care să determine reducerea tumorii, având orgoliul de a continua cercetarea până când va avea succes. În prezent el nu mai dorește decât să fie lăsat să-și continue cele două proiecte care-i ocupă timpul: experiențele pentru descoperirea citostaticului și rescrierea tratatului de chirurgie. Existența sa se complică: mai tânărul profesor Codreanu încearcă să-l convingă să accepte candidatura la postul de rector al Institutului de Medicină ce urma să devină vacant ca urmare a pensionării acad. Coja-Dornești, iar două personaje din trecutul său (fostul procuror Redman și fosta iubită Cristina Fărcașiu) reapar brusc ca pacienți în clinica pe care o conduce, provocându-i meditații intense cu privire la eșecurile sale sociale și profesionale și făcându-l să se gândească tot mai mult la moarte.

Profesorul Cristian se trezește prins în mijlocul adversităților din mediul universitar, pe măsură ce se apropie alegerile pentru funcția de rector. În același timp, fiul său, Andrei, un tânăr inteligent și intransigent ce refuză compromisul, începe să-și conteste tatăl pe care-l acuză că a cedat laș în fața agresivității și a mediocrității. Ascultând două versiuni diferite ale poveștii detenției politice (relatate de Redman și de Cristian), Andrei înțelege că tatăl său trecuse prin situațiile cele mai umilitoare, fără să cedeze din punct de vedere moral.

Atacurile împotriva profesorului Cristian se întețesc și devin tot mai josnice, în ciuda faptului că anunțase că nu va candida la funcția de rector, deoarece opozanții săi, carieriști și mediocri, se tem de autoritatea pe care i-o conferă prestigiul academic și de inflexibilitatea morală pe care o dovedise în diferite ocazii. Îi taie fondurile pentru cercetare, încearcă să-l șantajeze cu sancțiuni la adresa fiului său, Andrei, îl amenință cu o declarație mincinoasă a lui Redman care îl acuza de luare de mită, ajungând chiar să-i conteste meritele științifice și să ceară să fie supus unei expertize psihiatrice. Alegerile trec, iar profesorul Cristian își continuă neabătut activitatea, uzat de lupta cu nulitățile, dar nu învins.

Structură
Romanul este împărțit în 24 de capitole numerotate cu cifre arabe și fără titluri. Zece capitole conțin însemnări ale unui delator anonim angajat în Clinica chirurgicală 1, iar un alt capitol (nr. 20) este format dintr-un denunț anonim formulat "în numele unui grup de cadre didactice" cu privire la activitatea desfășurată de prof. Cristian.

Personaje
 Ion Cristian — reputat chirurg, profesor universitar, membru al Academiei Române, directorul Clinicii chirurgicale 1, cercetător al etiologiei cancerului. Provine dintr-o familie de țărani chiaburi și a urmat studii la Paris și Viena; a devenit un adversar al fascismului, a fost deținut în lagărul de la Târgu Jiu și a fost voluntar pe frontul antihitlerist. În primii ani ai regimului comunist a fost denunțat Securității de prietenul său, Redman, pentru că a tratat un necunoscut ce s-a dovedit ulterior că făcea parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști și a fost anchetat în închisoare de fanaticul Varlaam, refuzând să recunoască acuzația că ar face parte din acea bandă. Eliberat din închisoare și reabilitat, devine profesor universitar și caută cu încăpățânare un citostatic care să vindece cancerul.
 Andrei Cristian — fiul profesorului Cristian, student la Facultatea de Medicină. Are o relație cu o asistentă divorțată pe nume Irina Ionescu, ce are o proastă reputație. Tânăr inteligent, adversar al compromisului, încearcă să înțeleagă trecutul tatălui său și ajunge, după ce ascultă mai multe confesiuni, să-i recunoască demnitatea morală și dorința de a spune adevărul. Intră la rândul său în conflict cu demagogii și carieriștii din mediul universitar.
 Constantin Redman (58 ani) — jurist, care a devenit procuror și profesor universitar în primii ani ai regimului comunist. A fost în tinerețe prieten cu Cristian, dar l-a denunțat organelor de securitate din dorința de a parveni, dar și pentru a se putea căsători cu Stela, cu care fusese mai demult pe punctul de a se logodi. Dat afară din universitate și din procuratură, ajunge angajat la Întreprinderea de transporturi și se internează în clinica prof. Cristian cu diagnosticul prezumtiv de cancer. Îl minte pe Andrei, făcându-l să se îndoiască de propriul tată.
 Varlaam — fost măcelar și boxer, devenit ulterior anchetator al Securității și dovedindu-se a fi un individ scelerat specializat în distrugerea morală a indivizilor. Dușmănindu-l pe medicul Cristian, care a refuzat să falsifice un raport de expertiză medico-legală, îi promite o sancțiune severă și dispune arestarea și anchetarea lui sub acuzația că ar face parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști. Este arestat și condamnat ulterior, la rândul său, și ajunge să lucreze după eliberare ca vânzător de loz în plic la o tarabă stradală.
 Cristina Fărcașiu — fosta iubită a dr. Cristian din perioada studiilor universitare de la Paris. L-a părăsit pe Cristian și s-a căsătorit apoi cu avocatul Sabin Fărcașiu. Rămasă văduvă, se retrage la o cabană de vânătoare de la marginea unei păduri, trăind în sălbăticie. Ajunge în clinica prof. Cristian aproape în același timp cu Redman, iar după operație și o serie de convorbiri cu fostul ei iubit se întoarce în pădure și este devorată de animalele pe care le îmblânzise. Criticul Eugen Simion o considera "o Caty Zănoagă cu gusturi rousseauiste".
 Codreanu — medic chirurg, profesor universitar, directorul Clinicii chirurgicale 2. S-a căsătorit cu fiica fostului decan și a fost numit în funcția de șef de lucrări, apoi a avut o ascensiune rapidă în mediul universitar. Carierist și demagog, încearcă să-l convingă pe prof. Cristian să candideze la funcția de rector pentru a avansa în carieră.
 Olimpiu Vasiliu — profesor universitar de medicină internă, care-l atacă pe Cristian într-o ședință pentru a-și păstra postul și a-și asigura o pensie bună.
 Boțan — profesor universitar de igienă, mare consumator de alcool.
 Mihail T. Ottescu (poreclit Toby) — profesor universitar de farmacognozie, elevul profesorului von Brannowitz. Este un individ îngâmfat, ce-și manifestă ambiția de a deveni rector pe considerentul că este profesorul cel mai în vârstă.
 Coja-Dornești — profesor universitar, membru al Academiei Române, rectorul Institutului de Medicină, aflat aproape de pensionare. A fost în tinerețe un bun organizator, fără a fi autorul unor lucrări importante, dar elanul i-a scăzut pe parcurs și nu s-a mai implicat eficient în conducerea institutului.
 Crețu — profesor universitar, prorector al Institutului de Medicină. Ambițios și tenace, dorește să ajungă rector după pensionarea acad. Coja-Dornești.
 Anania — laborantul prof. Cristian, persoana din clinică cea mai apropiată de profesor. Este căsătorit și locuiește cu trei copii într-o singură încăpere.
 Vera Panaitescu — medic la Clinica chirurgicală 1, asistenta și colaboratoarea apropiată a prof. Cristian. Între cei doi se înfiripă o ambiguă relație de dragoste, pe care profesorul o respinge dintr-un soi de incapacitate afectivă.
 Dumitrescu — medic la Clinica chirurgicală 1, colaborator apropiat al prof. Cristian.
 "Canaris" — laborant la Clinica chirurgicală 1, care iscodește și scrie denunțuri în care-l acuză pe prof. Cristian de comportament dictatorial și imoral.
 Stela Cristian — fiica avocatului Șoimescu, soția prof. Cristian. A absolvit Facultatea de Litere și Filosofie cu rezultate strălucite și a fost pe punctul de a se logodi cu Redman, dar s-a căsătorit cu Cristian. Redman o convinge să divorțeze după ce medicul este arestat, pentru a se putea angaja, dar femeia se poartă cu demnitate și continuă să-și aștepte soțul. A murit în urma unui cancer de col uterin după două luni de suferință.
 Ana Șoimescu — văduva avocatului și deputatului național-țărănist Aurel Șoimescu, mama Stelei și a Elvirei, soacra prof. Cristian. Are aproape 80 de ani.
 Suzana Winter — menajera prof. Cristian, care este periodic dată afară de doamna Șoimescu.

Scriere și publicare

Crezul artistic al autorului
Preocupările literare ale lui Augustin Buzura datează din perioada studenției la Facultatea de Medicină și Farmacie din Cluj (1958-1964), când a făcut parte dintr-un cenaclu literar condus de profesorul Mircea Zaciu. Tânărul student a cochetat o perioadă atât cu medicina, cât și cu literatura, iar primul volum de proză scurtă intitulat Capul Bunei Speranțe (1963) i-a fost publicat în timpul studiilor universitare. Lucrarea sa de diplomă intitulată Shakespeare în psihiatrie a căutat să împace ambele preocupări ale lui Buzura, care a crezut o perioadă că va lucra ca medic psihiatru.

Medic de profesie, Augustin Buzura își formase încă de timpuriu o cultură literară solidă și cunoștea operele unor mari scriitori naționali și universali precum Ioan Slavici, Ion Agârbiceanu, Liviu Rebreanu, Camil Petrescu, Gib Mihăescu, Marin Preda, Feodor Dostoievski, James Joyce și William Faulkner. Îl preocupau îndeosebi cazurile de conștiință, credea în virtuțile psihanalizei, respingea balcanismul, picanteriile și vorbele goale și se declara mulțumit că proza contemporană fusese eliberată "de comodul dar atât de păgubitorul dogmatism și pășunism, de extazul primar în fața naturii, de liricoidismul desuet, de personajele sterilizate, acefale". Ca scriitor el a folosit sondajul psihologic și monologul interior pentru a explica structura morală complexă a indivizilor, influențată de schimbările istorice recente.

Romancierul a pus accentul în scrierile sale pe rostirea adevărului, considerând că doar dialogul liber poate constitui baza progresului social și moral. În opinia sa, operele literare au misiunea de a-i educa pe cititori, de aceea trebuie să fie utile. Buzura a urmărit să combată în romanele sale "inerția, ignoranța, agresivitatea, minciuna, lenea", încercând să contribuie astfel la purificarea universului social și spiritual în care trăia. "[...] Între a-mi face eu cheful în literatură, deci a scrie ceea ce aș fi tentat, și a scrie ceea ce e necesar trebuie să aleg varianta a doua. Am scris ceea ce am considerat că ar fi necesar să scriu", a susținut scriitorul.

Surse de inspirație
Personajul principal al romanului Orgolii, medicul Ion Cristian, a fost inspirat, în opinia cunoscătorilor mediului universitar clujean, de personalitatea academicianului Octavian Fodor (1913-1976), medic clujean de prestigiu, specialist în gastroenterologie, profesor universitar de medicină internă și rector al Institutului de Medicină și Farmacie din Cluj (1966-1976). Autorul absolvise Facultatea de Medicină din Cluj în 1964 și era un discipol apreciat al profesorului Fodor. Într-un articol publicat în anul 2007 în revista România literară, criticul Ion Simuț scria că profesorul Fodor a inspirat "demnitatea morală a profesorului Cristian și [...] neliniștea cercetătorului implicat în viața politică și socială", completând că această conexiune a amplificat ecoul romanului în mediul intelectual clujean.

O altă sursă de inspirație a romanului a constituit-o experiența de detenție și postdetenție a avocatului și omului politic transilvănean Aurel Socol (1914-1976). Autorul l-a cunoscut din întâmplare și a mărturisit mai târziu că "numai acest om a reușit să-mi descrie atât de plastic lumea Canalului, să atingă acele puncte sensibile din mine care să mă facă să cercetez mai departe". Experiența lui Aurel Socol a fost prezentată parțial în romanele Orgolii și Drumul cenușii prin intermediul personajelor Aurel Șoimescu și Ion Cristian și respectiv Socoleanu. "Lumea pe care mi-a descoperit-o el este infinit mai interesantă decât cea pe care am reușit s-o descriu eu", mărturisea Buzura.

Aurel Socol a fost în perioada interbelică avocat și deputat al Partidului Național-Țărănesc în Parlamentul României, iar apoi, după Dictatul de la Viena, a rămas la Cluj, în teritoriul cedat Ungariei, unde i-a ajutat ca avocat pe cei amenințați de poliția și de serviciile de informații ale Ungariei. După război, văzând că autoritățile comuniste au început să-i aresteze pe membrii PNȚ, s-a prezentat din proprie inițiativă la sediul Securității pentru a fi arestat, dar a fost refuzat pe motiv că numele său încă nu figura pe listă. A fost arestat câteva zile mai târziu și condamnat la muncă silnică, fiind trimis în coloniile penitenciare de la Canalul Dunăre-Marea Neagră. După eliberare, Socol venea adesea în vizită la redacția ziarului Tribuna pentru a se întâlni cu Augustin Buzura și îl îndruma pe tânărul său prieten să cumpere țigări doar de la un anumit chioșc, obișnuind în acel timp să îl privească fix pe vânzător, care era unul dintre foștii lui torționari.

Scrierea romanului
După publicarea romanului Fețele tăcerii (1974) Augustin Buzura a intenționat să-i continue acțiunea într-un volum II care să prezinte dispariția țărănimii tradiționale și proletarizarea acestei clase sociale; acest volum urma să fie intitulat Strigătul. Avea deja materialul structurat și pregătit pentru a începe lucrul, dar s-a răzgândit și a hotărât să amâne descrierea acestei tragedii a țărănimii. Era obsedat de mediul medical pe care-l cunoștea prin prisma profesiei sale, așa că și-a canalizat toată energia către un nou roman pe care l-a intitulat Orgolii. Îl interesa mai ales să descrie pierderea libertății interioare a omului într-un regim totalitar.

Augustin Buzura a mărturisit că începea să-și scrie cărțile doar după ce avea deja în minte imaginea ansamblului și știa ce vrea să spună. Cu toate acestea, fiind un perfecționist, scria greu și obișnuia să-și rescrie cărțile de mai multe ori până găsea varianta potrivită. Romanul Orgolii a avut, potrivit autorului, trei variante diferite: o variantă "prea polemică", care dezvolta insuficient contextul social și psihologia personajelor, o variantă "prea analitică" și varianta definitivă care a fost publicată. Într-un interviu acordat în decembrie 1989 și publicat ulterior în cartea Teroarea iluziei (2004) Buzura mărturisea că romanul Orgolii a fost cartea pe care a scris-o cu cea mai mare dificultate, trăind mai degrabă o senzație de "chin cumplit" decât de plăcere, în contrast cu romanul Fețele tăcerii care ar fi fost scris "aproape într-o stare de transă".

Romanul Orgolii a păstrat formula epică a romanului Absenții (1970) și realismul social din Fețele tăcerii (1974), preluând unele personaje ca Brainea și Varlaam, anchetatori duri și scelerați ai Securității care au apărut în romanele anterioare ale lui Buzura, menționându-l pe Sterian, conducătorul grupului de luptători anticomuniști din Fețele tăcerii și introducând personaje cu o structură morală similară: Redman din Orgolii corespunde lui Radu Gheorghe din Fețele tăcerii. Autorul nu a intenționat inițial să introducă în roman însemnările secrete ale delatorului anonim, deoarece își propusese să scrie o carte separată în limbajul agramat și imbecil al unui individ care citea zilnic ziarul Scînteia și respecta toate indicațiile ideologice din Codul eticii și echității socialiste.

Publicare și receptare publică

Apariția romanului Orgolii a fost mult întârziată, din cauza faptului că opera literară descria o realitate politică, socială și morală care nu convenea regimului comunist, precum mediul penitenciar și abuzurile Securității, și a trebuit să fie citită și analizată de organele de cenzură ale mai multor instituții: Securitatea, Editura Dacia, Direcția de Presă, Consiliul Culturii și Educației Socialiste și Comitetul de Sinteză, un organ de supracenzură care aduna și sintetiza opiniile tuturor autorităților care se ocupau cu cenzura. Manuscrisul a fost analizat mai mult de patru ani (aproximativ 1500 de zile), timp în care au fost formulate mai multe obiecții. Autorului i s-a cerut să elimine un capitol foarte lung care prezenta perioada postdetenție a profesorului Cristian. În acel capitol profesorul Cristian se confrunta cu izolarea sa de către vechii prietenii și ajungea să se întrebe unde există adevărata solidaritate umană: în închisoare sau în afara ei. "Am pierdut niște momente foarte importante, singurătatea și izolarea profesorului Cristian după ieșirea din închisoare: ocolit de prieteni, chinuit de frica acestora și de sentimentul că începe să regrete închisoarea", scria ulterior Augustin Buzura, susținând că angajații organelor de cenzură se temeau că acele pasaje ar induce ideea înlocuirii închisorii cu o altă formă de privare de libertate.

Un scurt fragment din romanul Orgolii a apărut în numărul din 11 noiembrie 1976 al revistei România literară, sub titlul "Întoarceri și fugă (Fragmente din romanul "Orgolii")". În urma îndeplinirii de către autor a solicitărilor formulate, editura a dat, în cele din urmă, acordul "bun de tipar" la 18 februarie 1977.

Romanul Orgolii a fost publicat pentru prima dată în 1977 de Editura Dacia din Cluj-Napoca (408 p.) și a fost reeeditat în 1985 de către aceeași editură (420 p.), fiind singura carte a lui Buzura care a fost reeditată în timpul epocii comuniste. Tirajul primei ediții a fost de 45.120 de exemplare. Orgolii a avut parte de succes comercial, dar și de un succes de critică, apariția sa fiind salutată ca un veritabil eveniment în cronicile literare publicate de Nicolae Manolescu, Eugen Simion, Mircea Iorgulescu, Valeriu Cristea, Ion Vlad, Liviu Petrescu, Cornel Ungureanu și mulți alții. Criticul Dumitru Micu scria într-o cronică de la acea vreme că Orgolii este unul dintre cele mai interesante romane românești publicate în perioada postbelică. Popularitatea acestei cărți a atins un nivel ridicat ca urmare a faptului că romanul românesc al anilor 1960-1970 era perceput ca "principalul, dacă nu singurul, martor obiectiv pentru dezastrul material și moral al societății comuniste".

În anul 1977 scriitorul Augustin Buzura a obținut Premiul "Ion Creangă" al Academiei Române pentru romanul Orgolii.

Opiniile ulterioare ale autorului
În interviul publicat în cartea Teroarea iluziei (2004) autorul afirma că a greșit scriind romanul Orgolii, deoarece nu avea la momentul scrierii "maturitatea necesară pentru acel subiect" și îi lipseau lecturile profunde cu privire la viață și moarte, precum și la moartea psihică. În următorii ani Buzura a citit multe cărți despre moarte, inclusiv Cartea egipteană a morților și Cartea tibetană a morților, a reflectat profund și a scris numeroase articole cu privire la aceste subiecte, de aceea susținea că ar fi tentat să rescrie acest roman, scoțând multe pasaje și adăugând altele noi care să contureze mai clar personalitatea profesorului Cristian. Impresia că romanului i-ar lipsi ceva se datora, în opinia scriitorului, eliminării capitolului care descria perioada postdetenție a personajului principal. Prin omiterea acelui capitol viața personajului ar fi devenit astfel "oarecum lineară".

Autorul s-a opus încadrării romanului Orgolii în literatura "obsedantului deceniu", considerând că opera sa are o tematică actuală universală deoarece evidențiază adevăruri generale umane și nu amănunte caracteristice doar unei perioade formate din câțiva ani. În opinia sa literatura trebuie să se ridice deasupra epocii sale și să ofere subiecte care să-i intereseze și pe cititorii posterității.

Teme majore
Romanele precedente ale lui Augustin Buzura, Absenții (1970) și Fețele tăcerii (1974), i-au creat scriitorului imaginea unui autor incomod care nu se sfia să atace subiecte grave ale actualității social-politice precum abuzurile regimului și impostura social-științifică. Romanul Orgolii descrie același mediu medical corupt și ticăloșit, pe care Buzura îl cunoscuse prin prisma profesiei sale de medic și pe care îl mai prezentase în Absenții, ilustrând unele frământări morale reale existente în mediul universitar clujean în anii regimului comunist.

Pornind de la clasificarea romanului de către Pierre de Boisdeffre în roman-histoire (romanul evenimențial sau romanul-cronică) și roman-recherche (romanul analitic), criticul român Romul Munteanu a înscris Orgolii, alături de Iluminări (1976) de Alexandru Ivasiuc, Galeria cu viță sălbatică (1976) de Constantin Țoiu, Bunavestire (1977) de Nicolae Breban, Marile iubiri (1977) de Aurel Dragoș Munteanu, Labirintul (1974) și Întoarcerea lui Ulise Aleman (1976) de Francisc Păcurariu și Împăratul norilor (1976) de Dumitru Radu Popescu, în categoria romanului analitic, care prezintă o stare de tensiune între modul de gândire al unui individ și normele restrictive ale unui univers închis.

Orgolii este un roman de moravuri cu premise psihologice, care are o formulă narativă asemănătoare cu cea a romanului Fețele tăcerii. El este precedat de motto-ul "Cînd amănuntul este viața unui om, el reprezintă pentru mine toată lumea și toată istoria". atribuit scriitorului și filozofului francez Albert Camus. Proza lui Buzura prezintă mediile intelectuale ale vremii, având o preocupare pentru cazurile de conștiință și un aspect confesiv de dezbatere etico-politică. Problematica etică apăruse anterior în romanele Absenții (1970) și Fețele tăcerii (1974) care prezentau drama confruntării destinului individual cu destinul istoric. Eroii romanelor lui Buzura sunt onești și intrasigenți, preferând să lupte cu nedreptatea și ipocrizia și transformându-se astfel în purtătorii unui mesaj moral. Acest roman reia obsesiile mai vechi ale autorului: păstrarea demnității umane, conflictul între adevăr și minciună, sancționarea demagogiei, conformismului și oportunismului și considerarea urii ca un semn al prostiei. Însă, spre deosebire de romanele anterioare, în care aspectele menționate mai sus reieșeau din context, atitudinea lui Buzura este tranșantă, fiind expusă clar în paginile și capitolele cărții. Autorul intenționează să identifice defectele morale ale societății și să arate că principala cauză a tuturor acestor rele o constituie josnicia umană.

Cristalizarea unei conștiințe morale

Tema principală a romanului Orgolii o reprezintă, în opinia criticului Anton Cosma, cristalizarea unei conștiințe etice prin confruntarea inteligenței cu mediocritatea și a rațiunii cu instinctivitatea. Orgolii exprimă acut, ca și celelalte romane buzuriene, implicarea politică a autorului în viața contemporană și responsabilitatea lui față de generația următoare, asumată prin propoziția "Viitorul acestei țări depinde de numărul conștiințelor sale", care devine un veritabil program civic, social-politic și artistic. Viziunea "conștiinței etice" a intelectualului, existentă în romanul lui Buzura, are tradiție în literatura română și provine din opera lui Camil Petrescu și, prin el, de la Mihai Eminescu.

Personajul care traversează criza lămuririi de sine prin care ajunge la stadiul de "conștiință" este profesorul universitar Cristian, un medic eminent aflat la o vârstă înaintată care trebuie să opteze între avansarea în carieră și căutarea unui remediu împotriva cancerului. Prin rememorarea unor episoade esențiale din biografia sa este constituit portretul moral al unui savant orgolios și intransigent care a militat încă din tinerețe pentru păstrarea demnității morale și refuzul compromisului, punând pasiune în descoperirea adevărului atât în știință, cât și în viața social-politică. Într-o confesiune făcută în fața fiului său, profesorul Cristian mărturisește că a fost obsedat încă din perioada studenției de câteva versuri din poezia "Un Voyage à Cythère" a lui Baudelaire care l-au determinat să caute în faptele pe care le-a comis argumente pentru a se putea privi fără dezgust:

— Ah! Seigneur! donnez-moi la force et le courage
De contempler mon coeur et mon corps sans dégoût!

Adversitatea personajului față de ideologia fascistă i-a adus deportarea în lagărul de la Târgu Jiu și l-a făcut să lupte pe frontul antifascist, convins că luptă împotriva "totalitarismului, arbitrariului, nebuniei" ale unui regim politic care a deturnat energiile oamenilor de la problemele spiritului către ură și agresivitate. Odată încheiat războiul, profesorul Cristian s-a consacrat activității științifice, considerând că medicina este superioară frământărilor politice ale timpului, dar respectarea eticii profesionale și demnitatea morală l-au făcut să intre în conflict cu autoritățile comuniste: mai întâi a refuzat să falsifice un raport de expertiză medico-legală și apoi a oferit îngrijiri medicale unui necunoscut care s-a dovedit ulterior că făcea parte dintr-o bandă de luptători anticomuniști. A suferit o detenție nedreaptă, fără a ceda moral în fața anchetatorilor care au încercat să-l forțeze să-și recunoască o presupusă complicitate cu banda lui Sterian.

Revenit în mediul academic după eliberare și reabilitare, profesorul Cristian petrece zile și nopți în laborator, încercând cu tenacitate să descopere un medicament care să vindece cancerul; munca de cercetare devine scopul principal al vieții sale. Izolarea în laborator, neutralitatea față de colegii profesori și singurătatea asumată nu durează, deoarece savantul este înscris de câțiva intriganți, fără voia sa, în lupta politică pentru funcția de rector al Institutului de Medicină și trebuie să se confrunte iarăși cu agresivitatea unor inși mediocri interesați de parvenire și specializați în minimalizarea meritelor, care nu este în fond decât o manifestare a spiritului primar. Mediul social din clinică este descris într-un mod satiric, putând reprezenta prin extensie societatea contemporană autorului în care se regăseau toate metehnele, de la degradarea fizică la suferința psihică, de la onestitate la mediocritate și abjecție, de la indiferență la orgolii și dorință de căpătuire. Viața profesorului începe să fie analizată cu amănunțime de confrații mediocri și fără lucrări, care-i percep activitatea ca o formă a unui orgoliu nemăsurat și caută să-l compromită prin contestarea meritelor științifice și prin acuzarea sa pentru comportamentul fiului său. Savantul rămâne imperturbabil, fiind conștient că a răspunde unor insulte grosolane este o pierdere de vreme: "Nu cuvintele te apără. Nu mai dau doi bani pe ele. Faptele, singurele... căci pentru ceea ce n-ai făcut, n-ai vrut sau n-ai putut face nu există iertare".

Decizia profesorului Cristian de a nu candida pentru funcția de rector pentru a nu-și risipi timpul pe care îl mai are de trăit și a-l utiliza cu eficiență maximă nu este înțeleasă de apropiații și de confrații săi. Unii îl socotesc un fariseu, care-și dorește să fie rugat pentru a accepta funcția, și încearcă să-l șantajeze prin tăierea fondurilor alocate cercetării și prin amenințarea cu abaterile disciplinare ale fiului său, Andrei, în timp ce alții îl consideră laș sau egoist pentru că refuză să se implice în lupta pentru corectarea deficiențelor sistemului educațional. Cu ardoarea tinereții, fiul său îi reproșează renunțarea la o poziție care ar putea să-i permită epurarea institutului de mediocritate și de carierism: "De ce, de exemplu, tu, cu renume, în vîrstă, cu autoritate te izolezi, taci, puțin îți pasă de alții? De ce îți cultivi numai grădina proprie fără să vezi scaii și buruienile care la o adică ți-ar putea-o invada?... Cei mici, fără nume, se tem sau nu sînt luați în serios, pe cînd tu ai reușit să faci ceva. Crezi că te poți salva singur?".

Angajarea unui individ, oricât de bine pregătit și de cinstit ar fi, pe un drum ce-i este străin (în cazul de față candidatura la funcția de rector) îl va compromite definitiv deoarece va trebui să se supună normelor și obiceiurilor sistemului, iar proiectele sale generoase se vor lovi de inerție și rigiditate, susținea eseistul Nicolae Steinhardt. Păstrarea demnității morale impune deci neefectuarea primului pas. Având avantajul unei experiențe bogate și triste de viață, profesorul reușește să cearnă esențialul de accesoriu și să-și continue drumul "mereu înainte, urmînd asemeni magilor, steaua, mai de voie, mai de nevoie, înainte după stea", redescoperind ideea necesității urmării destinului într-o scenă tolstoiană petrecută în mijlocul naturii.

Potrivit criticului Ion Simuț, Orgolii descrie "revolta clocotitoare a unui personaj ultragiat" împotriva unei societăți dominate de mediocritate și de agresivitate. Profesorul Cristian luptă nu doar împotriva bolii fizice, care poate fi izolată și învinsă, ci mai ales împotriva bolii morale a societății, mult mai greu de învins din moment ce nu este nici măcar recunoscută. Această preocupare este evidențiată explicit de personaj într-o discuție cu un ziarist:

Într-un secol caracterizat prin dezumanizare, scria Monica Lovinescu, omul intelectual se găsește înconjurat de numeroase "forme larvare", indivizi care și-au pierdut conștiința, gândirea și demnitatea; antagonismul nu mai este între personaje, ci între stările pe care le simbolizează acestea: starea de conștiință a indivizilor care mai gândesc și starea larvară a indivizilor care au suferit "moartea psihică".

Orgoliul medicului Cristian este, în primul rând, orgoliul adevărului, considera Eugen Simion, de aceea romanul Orgolii poate fi perceput ca "romanul unei conștiințe" care extinde lupta cu limitele științei în zona morală. Așa se explică agresivitatea opozanților săi ce continuă chiar și după ce profesorul renunță să mai candideze; nu mai este o luptă a impostorilor (carieriști și demagogi) împotriva unui om, ci împotriva principiilor morale pe care le promovează. Dezechilibrul de forțe face însă ca omul integru să fie adesea singur și izolat într-o astfel de luptă, fiind supus aici unei uzuri psihice și stingându-se într-o completă înstrăinare. Cu toate acestea, a rămâne credincios marilor valori morale într-o lume modernă tot mai superficială nu mai este doar un "orgoliu", ci devine o datorie a individului, concluziona criticul Anton Cosma.

Abuzurile săvârșite în perioada regimului comunist

Augustin Buzura era cunoscut la data apariției romanului ca un scriitor incomod care dezvăluia realitatea social-politică a sistemului comunist, prezentând cu mult curaj moravurile sociale și abuzurile regimului. Romanul Orgolii descrie un astfel de abuz săvârșit de autoritățile regimului comunist: arestarea de către Securitate și detenția nedreaptă suferită de un medic pentru că a salvat viața unui necunoscut, fără a ști că acesta din urmă era un individ ce făcea parte dintr-un grup de luptători anticomuniști.

Trecutul este privit în oglindă în romanul Orgolii, la fel ca în Fețele tăcerii, din mai multe perspective epice. Este reconstituit astfel destinul profesorului Ion Cristian, un eminent medic și om de știință, care a suferit mai demult o detenție nedreaptă, fiind denunțat chiar de prietenul său apropiat, procurorul Redman. Respectarea eticii profesionale prin salvarea vieții unui muribund este interpretată de anchetatorul Varlaam ca o complicitate cu luptătorii anticomuniști sau, în cel mai bun caz, un gest de oportunism săvârșit pentru a se pune bine cu luptătorii anticomuniști în situația eliberării țării de către anglo-americani. După ce a fost eliberat din închisoare și reabilitat, medicul a urmat o carieră științifică impresionantă și a devenit membru al Academiei Române, în timp ce brutalul Varlaam a fost condamnat la închisoare pentru uciderea unui arestat și apoi a ajuns să vândă loz în plic la o tarabă, iar fostul procuror Redman a fost destituit din pozițiile dobândite cu prețul trădării principiilor morale și a devenit funcționar la o întreprindere de transporturi.

Procesul istoriei începe odată cu reapariția după mai mulți ani a lui Redman, internat în clinica chirurgicală condusă de Cristian cu diagnosticul cancer. Numele celor doi antagoniști (Cristian și Redman) sunt simbolice, considera Michael H. Impey, profesor de literatură comparată la University of Kentucky și autor al câtorva studii critice despre poezia și proza contemporană românească. Povestea arestării este relatată din punctul de vedere al agresorului (Redman) și al victimei (Cristian), permițând lui Andrei, fiul profesorului, să-și înțeleagă tatăl. Mărturiile lui Redman și Cristian sunt însă diferite, fiind făcute de pe poziții diferite, și această dublă perspectivă permite cititorilor să înțeleagă mai bine abuzul săvârșit de autorități. Confesiunea lui Redman are însă două variante: una mai dulceagă și voit ambiguă pentru persoanele care nu au cunoscut anii terorii și alta reală pentru victima sa. Viața în detenție este reconstituită de autor, potrivit lui Eugen Simion, cu o forță epică extraordinară, iar accentul cade pe confruntarea dramatică dintre Cristian (victima care nu-și recunoaște vina) și Varlaam (anchetatorul brutal surprins că metodele sale violente nu au efect).

Scriitoarea și eseista Ruxandra Cesereanu scria că Augustin Buzura prezintă în romanul Orgolii mai multe tipuri de călăi, creând portrete veridice și nu schematice ale membrilor și colaboratorilor aparatului de represiune. Personaje ca Varlaam și Redman devin simboluri grotești ale unui sistem abuziv ce practica o politică de supraveghere atentă și de represiune la adresa cetățenilor care nu se conformau regulilor impuse.

Principalul antagonist al profesorului Cristian este procurorul Redman, genul de individ laș și perfid care acceptă compromisul și își trădează prietenii din frică, invidie sau dorință de parvenire, justificându-și delațiunea prin circumstanțele epocii. Învinuirea pe nedrept a prietenului său se datorează nu atât presiunii morale exercitate de Varlaam, așa cum încearcă Redman să se justifice permanent, cât mai ales resentimentelor cauzate de complexul de inferioritate, de invidie și de conștientizarea propriilor eșecuri, favorizate de situația politică confuză din România anilor 1950. Căința inițială a personajului este doar formală, iar Redman își reia curând vechile obiceiuri, scriind un denunț mincinos în care-l acuză pe profesor că i-a cerut bani pentru a-l opera. În opinia criticului Zaharia Sângeorzan, Redman este "un om fără un principiu moral, o «structură psihologică de tip cameleonic»", căci caută mereu să găsească scuze pentru propriul comportament abject.

Mai puțin înzestrat intelectual, dar la fel de abject ca Redman, securistul Varlaam este un fel de Ianus bifrons, adică atât o brută, cât și un anchetator machiavelic. Ancheta lui se bazează la început pe forță (personajul a fost mai demult boxer amator), iar cum aceasta nu dă rezultate Varlaam își schimbă tactica și nu-l mai lovește pe arestat, ci încearcă să-l înfrângă prin distrugerea orgoliului de victimă. Încercarea lui Varlaam de a-i face pe cei doi foști prieteni (Redman și Cristian) să se lovească unul pe altul amintește de experimentul Pitești, numele sub care a devenit cunoscut procedeul de "reeducare" violentă prin transformarea victimelor în cǎlǎi, practicat în România între anii 1949 și 1952; Redman acceptă, de frică, să-l lovească pe Cristian, însă medicul refuză să riposteze. Alți călăi prezentați în roman sunt gardianul Fasole, care se comportă brutal cu deținuții politici, și plutonierul Olteanu, un securist cu un comportament ambivalent: îl ajută pe Cristian cu hrană și cu vești de acasă, dar îl bate cu brutalitate în fața superiorilor lui tocmai pentru a nu fi bănuit că-l ajută.

Prezentând abuzurile Securității și suferințele și frământările morale ale medicului Ion Cristian, Augustin Buzura face un rechizitoriu aspru și explicit al regimului totalitar și evidențiază pericolul dezumanizării generat de absența libertății.

Delațiunea

Viața și activitatea medicului Cristian este reconstituită parțial prin intermediul însemnărilor secrete și agramate ale unui delator anonim, pe care unele personaje îl poreclesc Canaris, după numele amiralului Wilhelm Canaris (1887-1945), șeful serviciului de spionaj militar german Abwehr. Prin intermediul acestor delațiuni autorul a vrut să sugereze că, într-un regim totalitar, oricine poate fi victima unei posibile delațiuni. Includerea acestor note informative în roman are, de asemenea, scopul de a marca timpul și de a oferi o perspectivă multidimensională asupra acelorași evenimente, în conformitate cu regulile narațiunii moderne.

Însemnările secrete ale turnătorului sunt agramate și hilare deoarece delatorul este un individ "agramat, josnic și infect; o lepră; o jigodie; un gunoi", potrivit eseistului Nicolae Steinhardt, sau "un spirit obtuz și fanatic", potrivit criticului Mircea Iorgulescu. Criticul Alex. Ștefănescu îl considera un informator stupid, "de o prostie pitorească, amestec de conul Leonida și Smerdeakov". Adevărul este însă că mulți denunțători erau persoane educate, cu bune maniere, dar prezentarea delatorului ca un individ josnic, cu un comportament de "slugă împuțită" reprezintă însă o concesie făcută de autor pentru a determina repulsia cititorilor față de actul infam al delațiunii.

Faptul că personajul rămâne anonim pe tot parcursul narațiunii demonstrează că a fost imaginat ca un reprezentant generic al informatorilor Securității, ușor identificabil printre persoanele apropiate ale cititorilor de la vremea apariției romanului. Spre deosebire de restul personajelor, delatorul "trăiește într-un etern prezent", neavând o biografie, deoarece existența lui este absorbită în notele informative pe care le alcătuiește sârguincios. Prezența turnătorului anonim reprezenta o realitate a acelor ani, pe care foarte puțini scriitori au avut curajul să o prezinte. Prin intermediul acestui personaj, autorul atrage atenția asupra prezenței constante a informatorilor și colaboratorilor voluntari ai Securității în orice mediu.

Acest personaj odios și agresiv, simbol al delațiunii instituționalizate, este unic în literatura română din anii socialismului, iar însemnările sale scrise agramat și rudimentar, cu sârguință, dezvăluie o vigilență excesivă și nevoia permanentă a sistemului de a-și ține cetățenii sub un control extins până în cele mai intime amănunte ale vieții lor. Martor incompetent al istoriei unei epoci, el este individul incult, lipsit de conștiință morală și prostit de propagandă care își asumă misiunea de a judeca elita intelectuală în urma răsturnării scării valorilor produsă de instaurarea regimului comunist. Jurnalul său a fost catalogat de criticul Dumitru Micu ca o "adevărată capodoperă de imbecilitate contrafăcută cu artă". Augustin Buzura își exprimă disprețul față de denunțătorii voluntari prin parodierea prostiei, a josniciei și a gândirii pline de lozinci a acestui personaj.

Stil literar

Criticii literari au constatat că proza lui Buzura este asemănătoare prin atitudine și ton cu literatura existențialistă franceză, în special cu proza și teatrul lui Jean-Paul Sartre, iar autorul român ar fi fost mai preocupat de dezvăluirea adevărurilor decât de eleganța și distincția frazei, la fel ca Albert Camus sau ca scriitorii nordici. Astfel, romanul Orgolii aparține, potrivit criticului Valeriu Cristea, "prozei-discurs, reflecției de natură morală și politică".

Construcția narativă a romanului Orgolii este necanonică, prin alternarea monologului interior (procedeu narativ principal) cu însemnările secrete ale unui delator anonim, care întrerup narațiunea și o datează: prima însemnare este datată 20 martie, iar ultima 19 mai. Nu există comunicare între cele două părți componente ale romanului, deoarece deosebirea intelectuală strictă între personaje impune porțiuni diversificate: exprimarea intelectuală serioasă a profesorului Cristian nu poate apărea la un loc cu exprimarea agramată și caustică a denunțătorului.

La fel ca în Fețele tăcerii, Augustin Buzura folosește în Orgolii tehnica narativă a prezentării acțiunii și caracterului personajelor din mai multe puncte de vedere. Analizarea personajului principal, medicul Cristian, se face din propria sa perspectivă, din punctul de vedere al fostului prieten Redman, din punctul de vedere al lui Andrei și din perspectiva unui informator anonim din clinică. Vizita lui Redman la domiciliul profesorului Cristian este elementul care declanșează rememorarea trecutului, repovestit de mai multe ori pe parcursul romanului din punctele de vedere ale celor două personaje. Prin evocarea trecutului, privit în oglindă ca în Fețele tăcerii, are loc o mai bună înțelegere a prezentului. Vocile trecutului (Redman și Varlaam) și vocile prezentului (Andrei, Codreanu, Vera, Anania) conturează astfel personalitatea științifică și morală a medicului Ion Cristian, precum și destinul său.

Confesiunile frecvente ale personajelor permit de multe ori dezvăluirea opiniilor și motivațiilor prin tehnica psihanalizei. Pe tot parcursul perioadei surprinse în roman mai multe personaje (atât victime, cât și persecutori) simt nevoia să facă mărturisiri, să-și explice acțiunile și să justifice o anumită atitudine sau reacție, sperând să obțină eliberarea de o povară morală purtată atâția ani. Autorul analizează și diseacă faptele și stările afective, recompunând astfel biografiile personajelor și conturând, de fapt, starea morală a întregii societăți.

Aprecieri critice

Considerații generale
După "obsedantul deceniu" în care a fost aservită în mare parte cerințelor ideologice ale regimului comunist, literatura română a traversat în anii 1960 un proces de liberalizare și de reformă, trecând de la realismul socialist la o modernitate normală. Au apărut primele romane critice la adresa regimului comunist la început firave și orientate către perioada Gheorghiu-Dej, apoi și-au extins critica spre sfârșitul anilor 1960 și la adresa epocii Ceaușescu.

Romanele au început să depășească sfera literaturii și au devenit adevărate fenomene culturale și sociale, reprezentând surse de informații pentru populația ținută în ignoranță și manipulată de regim în condițiile blocării sistematice a accesului la informații și a ideologizării învățământului și a presei. Tirajele cărților au crescut vertiginos cu atât mai mult cu cât cărțile începeau să trateze teme considerate tabu până atunci cum ar fi regimul antonescian, universul concentraționar comunist și dominația agresivității și mediocrității în diferite medii sociale precum este cazul romanelor Delirul (1975) de Marin Preda, Galeria cu viță sălbatică (1976) de Constantin Țoiu sau Orgolii (1977) de Augustin Buzura.

Opera literară a lui Augustin Buzura reprezintă o mărturie asupra epocii comuniste, caracterizată printr-o atitudine politică subversivă și o panoramă amplă a moravurilor sociale, fiind relevantă prin viziunea sa de ansamblu asupra societății românești din perioada regimului comunist. În opinia criticului Alex. Ștefănescu, Augustin Buzura "intenta un proces comunismului, cu mijloacele prozei de analiză", dezvăluind atât dezastrul existent în industrie, agricultură, învățământ, urbanistică etc., cât mai ales dezastrul spiritual al vieții românești din anii 1960-1970 și condiția de victimă a omului în regimul comunist, disimulând acest proces în analiză psihologică și promovând un radicalism moral. Trei romane buzuriene (Fețele tăcerii, Orgolii și Vocile nopții) au fost considerate creații reprezentative ale literaturii române, prin problematica lor social-politică.

Prezentarea moravurilor unei epoci

Apariția romanului Orgolii a avut parte de cronici elogioase în presa literară a vremii semnate de critici literari reputați precum Șerban Cioculescu, Nicolae Manolescu, Mircea Iorgulescu, Ion Simuț, Dumitru Micu și Mihai Ungheanu. Romanul Orgolii a fost considerat de criticul Ion Simuț drept unul dintre romanele politice reprezentative în ceea ce privește experiența românească a comunismului, alături de Galeria cu viță sălbatică de Constantin Țoiu, Fețele tăcerii de Augustin Buzura, F de D.R. Popescu, Supraviețuirile lui Radu Cosașu, Cel mai iubit dintre pământeni de Marin Preda, Viața pe un peron de Octavian Paler, Din calidor de Paul Goma și Al doilea mesager de Bujor Nedelcovici. Critici reputați precum Eugen Simion și Nicolae Manolescu l-au considerat un roman de moravuri ce dezvăluie defectele societății umane din perioada regimului comunist, prezentând lupta unei conștiințe cu agresivitatea și mediocritatea și analizând raporturile dintre individ și istorie.

Acest aspect politic și existențial al romanului a fost subliniat de Monica Lovinescu într-o cronică literară rostită în 29 iulie 1977 la Radio Europa Liberă, în care evidenția asumarea de către autor a prezentării temei demnității umane în contextul regimului comunist: "Ce altceva este acest roman al lui Buzura dacă nu o temeinică pledoarie pentru verticalitatea conștiinței intelectuale amenințate din toate părțile de agresivitatea spiritului primar?". O opinie similară a formulat-o criticul Mircea Iorgulescu care a scris că în romanul lui Buzura "forța morală se opune moralei forței, iar spiritualitatea intră inevitabil în conflict cu instinctele", fiind pusă astfel problema afirmării demnității și spiritualității ca valori umane. Romanul devine astfel un manifest în favoarea rigorismului moral, precum și un veritabil rechizitoriu la adresa imoralității sociale.

Curajul scriitorului de a spune adevărul a fost evidențiat de eseistul Nicolae Steinhardt care a scris că Augustin Buzura s-a dovedit în romanele Fețele tăcerii și Orgolii "un astfel de impecabil scriitor care știe să vadă, care nu știe ce-i frica și găsește limbajul concordant, riguros adecvat narării faptelor respective și înfățișării respectivilor oameni". Romanul lui Buzura nu este un protest anticomunist direct deoarece el nu este un discurs politic, ci o operă literară simbolică cu un limbaj deviat, aluziv, pe tema dezumanizării, fricii, delațiunii, demnității și alienării.

Deficiențe în construcția literară

În unele cronici, deși favorabile, s-a dezvăluit și existența unor deficiențe în construcția literară. Astfel, criticii Nicolae Manolescu și Ion Simuț au evidențiat schematismul aparent al intrigii care opune binele și răul, idealizează personajul pozitiv (medicul Ion Cristian) și condamnă personajele negative (Redman, Varlaam, delatorul anonim). Dorind să prezinte cât mai clar acest antagonism, autorul a operat simplificări puțin credibile, înfățișându-l pe profesorul Cristian ca un erou al rezistenței morale și pe Redman ca un ticălos ce se comportă duplicitar chiar și după ce se îmbolnăvește, ceea ce face ca opțiunea lui Andrei să fie una clară. Astfel, personajele principale (Cristian și Redman) nu mai sunt înfățișate în procesul devenirii, ca în romanele tradiționale, ci ilustrează strict principii morale antagonice gata conturate: corectitudinea și, respectiv, turpitudinea. Monica Lovinescu a respins acest reproș, considerând că evidențierea opoziției dintre personaje nu reprezintă o simplificare și cu atât mai puțin o stângăcie constructivă, ci o subliniere mai clară a antagonismului de stări.

Mediul din clinică este prezentat destul de convențional, în opinia lui Nicolae Manolescu, cu personaje descrise caricatural, dar fără vervă, deoarece autorul se dovedește a fi "un moralist grav și fără umor". "Orgolii e un roman discursiv, fără țâșnire a imaginilor, destul de banal în fond", care nu ar mai prezenta în prezent același interes ca în perioada apariției sale, considera Manolescu. Problematica etică "devine atât de exigentă încât, până la un punct, devoră personajele care pierd din pitoresc ceea ce câștigă în substanță ideatică", conferindu-i romanului o nouă dimensiune, completa Monica Lovinescu. În ciuda acestor simplificări, investigația morală incisivă a lui Augustin Buzura reușește să dezvăluie principalele defecte ale regimului politic.

Alte reproșuri critice au vizat existența unui deficit de analiză psihologică resimțit mai ales în reprezentarea dispariției fizice lente, dar implacabile, a savantului, care se desfășoară în solitudine, fără știrea și compasiunea celor apropiați, și eșecul autorului în descrierea relației de dragoste dintre profesorul Cristian și mai tânăra sa colaboratoare, Vera Panaitescu.

Traduceri
Romanul Orgolii a fost tradus în mai multe limbi străine: slovenă (Samoljublje, Pomurska založba, Murska Sobota, 1979; traducere de Katja Špurova), maghiară (Gőg, Európa Könyvkiadó, Budapesta, 1979; traducere de László Papp Kolozsvári; reeditată în 1982 de Editura Kriterion din București, cu o postfață de Lajos Kántor) și germană (Ansichten des Stolzes, Editura Kriterion, București, 1982; traducere de Dieter Fuhrmann).

Un fragment al traducerii în limba germană realizate de Dieter Fuhrmann a fost publicat anterior în martie 1979 sub titlul "Professorengesprach : Kapitel aus dem Roman Ansichten des Stolzes", în revista în limba germană Neue Literatur tipărită la București (anul XX, nr. 3, martie 1979, pp. 51-77).

Adaptare cinematografică

Romanul Orgolii a fost ecranizat de regizorul Manole Marcus într-un film omonim realizat după un scenariu scris de Augustin Buzura și prelucrat chiar de regizor. Ceea ce l-a atras pe cineastul Manole Marcus a fost ideea de bază a romanului: lupta zilnică dintre oamenii de autentică valoare și oamenii mediocri și demagogi, precum și sugestia timpului ireversibil.

Rolul principal a fost interpretat de Victor Rebengiuc (prof. Ion Cristian), în timp ce restul distribuției era format din Cristina Deleanu (dr. Vera Panaitescu), Silviu Stănculescu (Redman), Mircea Albulescu (Anania), Mirela Gorea-Chelaru (Stela Cristian), Traian Stănescu (prof. Codreanu), Adina Popa (Elvira Șoimescu), Constantin Bărbulescu (prof. Coja-Dornești), Ion Roxin (dr. Dumitrescu), George Constantin (prof. Boțan), Nicolae Praida ("Canaris"), Florin Vasilescu (Andrei Cristian), Gheorghe Buznea (Varlaam), Constantin Dinulescu (prof. Olimpiu Vasiliu), Gheorghe Șimonca (dr. Hary Spielmann), Liana Ceterchi (Irina Bălțatu), Jana Gorea (menajera Eugenia), Matei Alexandru (prof. Crețu), Mircea Anghelescu (prof. Ottescu), Maria Rotaru (reportera TV), George Paul Avram (dr. Nicula) ș.a. Filmul, ce are o durată de 106 minute, a fost realizat în cursul anului 1981 și a avut premiera la 12 aprilie 1982.

Opiniile criticilor de film au fost în general favorabile, cu unele rezerve. Criticul Călin Căliman considera filmul Orgolii o ecranizare importantă a cinematografiei românești capabilă să prezinte problematica de fond a actualității perene, în timp ce Ecaterina Oproiu scria că filmul are "o soliditate masivă, cumpănită, liniștită, calmă, pietroasă" și respectă litera cărții, dar redă spiritul romanului într-un mod mai vag și desuet. Actorul Mircea Albulescu a obținut în 1982 premiul ACIN pentru interpretare masculină pentru rolurile din filmele Înghițitorul de săbii și Orgolii.

Note

Bibliografie
 Virgil Ardeleanu, "Augustin Buzura: Orgolii", în vol. Mențiuni, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1978, pp. 90-95.
 Augustin Buzura, Orgolii, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1977.
 Augustin Buzura, Teroarea iluziei. Convorbiri cu Crisula Ștefănescu, Editura Polirom, Iași, 2004.
 Ruxandra Cesereanu, Gulagul în conștiința românească: memorialistica și literatura închisorilor și lagărelor comuniste : eseu de mentalitate, Editura Polirom, Iași, 2005, pp. 314-315.
 Geta Costache și Anca Podgoreanu (ed.), Scriitori români în limbi străine: ghid bibliografic de literatură română, vol. 1: A-H, Biblioteca Centrală Universitară "Carol I", București, 2014, pp. 190-191.
 Gabriel Dimisianu, "Dimensiunea etică", în vol. Opinii literare, Editura Cartea Românească, București, 1978, pp. 112-115.
 Gabriel Dimisianu, "Convorbirile «României literare». Augustin Buzura: «Făcută cu răspundere meseria de scriitor este, poate, cea mai dificilă...»", în România literară, București, anul XV, nr. 42, joi 14 octombrie 1982, pp. 4-5; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 515-527.
 Gheorghe Glodeanu, Fascinația ficțiunii. Incursiuni în literatura interbelică și contemporană, Fundația Culturală Libra, București, 2006.
 Petru Eugen Gora, "Cu Augustin Buzura despre proză, politică, adevăr, profesie", în Convorbiri literare, Iași, nr. 8, 30 aprilie 1972, p. 3; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 496-499.
  Michael H. Impey, "Milan Kundera's Wisdom of Uncertainty and Other Categorical Imperatives: The Experience of the Contemporary Romanian Novel", în Celia Hawkesworth (ed.), Politics and Literature in Eastern Europe, Selected Papers from the Fourth World Congress for Soviet and East European Studies, Harrogate, 1990, St. Martin's Press, New York, 1992, pp. 65-68.
 Mircea Iorgulescu, "Buzura Augustin", în vol. Mircea Zaciu, Marian Papahagi, Aurel Sasu (coord.), Scriitori români, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1978, pp. 106-109.
 Monica Lovinescu, "Augustin Buzura. Orgolii", în vol. O istorie a literaturii române pe unde scurte: 1960-2000, Editura Humanitas, București, 2014, pp. 342-343.
 Nicolae Manolescu, Istoria critică a literaturii române. 5 secole de literatură, Editura Paralela 45, Pitești, 2008, pp. 1097, 1143-1145.
 Romul Munteanu, "Aventură și sens în romanul românesc contemporan", în Jurnal de cărți, vol. 2, Editura Eminescu, București, 1979, pp. 234-245.
 Alexandru Piru, Istoria literaturii române de la început pînă azi, Editura Univers, București, 1981, pp. 522-523.
 Ion Rotaru, "Augustin Buzura", în vol. O istorie a literaturii române, vol. III: 1944-1984, Editura Minerva, București, 1987, pp. 857-864.
 Marilena Rotaru, "«Dacă tu însuți nu te respecți, n-ai voie să te așezi în fața hîrtiei»", interviu cu Augustin Buzura, în Flacăra, București, anul XXXII, nr. 40, 7 octombrie 1983, pp. 13, 19; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 527-536.
 Zaharia Sângeorzan, "Augustin Buzura", în vol. Conversații critice, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1980, pp. 235-238.
 Eugen Simion, "Augustin Buzura", în Scriitori români de azi, vol. IV, Editura Litera Internațional, București-Chișinău, 2002, pp. 130-135.
 Nicolae Steinhardt, Monologul polifonic, Mănăstirea Rohia, Editura Polirom, Iași, 2012, pp. 45-46.
 Tia Șerbănescu, "Literatura - o confruntare deschisă cu exigențele sociale", în România liberă, București, anul XXXVI, nr. 10619, 16 decembrie 1978, p. 2; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 501-506.
 Victor Tița, Romanul existențialist postbelic: Marin Preda, Augustin Buzura, Nicolae Breban, Editura Universitaria, Craiova, 2011, pp. 195-198.
 Cornel Ungureanu, Proza românească de azi, Editura Cartea Românească, București, 1985, pp. 529-549.

Lectură suplimentară
 Șerban Cioculescu, "Augustin Buzura: Orgolii", în Flacăra, anul XXVI, nr. 24 (1149), 16 iunie 1977, p. 9.
 Augustin Cozmuța, "[Recenzie]", în Maramureș, august 1977, p. 8.
 Ion Cristoiu, "Relația personaj-ceilalți", în Amfiteatru, anul XII, nr. 7 (139), iulie 1977, p. 9.
 Mircea Iorgulescu, "Problematică și construcție", în România literară, serie nouă, anul X, nr. 25, joi 23 iunie 1977, p. 5.
 Nicolae Manolescu, "Romanul de moravuri", în România literară, serie nouă, anul X, nr. 19, joi 12 mai 1977, p. 7.
 Dumitru Micu, "Romanul destinului creator", în Contemporanul, nr. 22 (1595), 3 iunie 1977, p. 10.
 Marin Radu Mocanu, "Orgolii de Augustin Buzura, Editura Dacia", în Contemporanul. Ideea europeană, anul XI, nr. 2 (533), 18 ianuarie 2001, p. 10.
 Liviu Petrescu, "Marginalii la o carte [Augustin Buzura. Orgolii]", în Tribuna, Cluj-Napoca, anul XXI, nr. 21, 26 mai 1977, p. 3.
 Ion Simuț, "Augustin Buzura: Orgolii", în Echinox, anul IX, nr. 6-7, iunie-iulie 1977, p. 4.
 Constantin Sorescu, "Galeria eroilor exemplari: Ion Cristian din Orgolii", în Scînteia tineretului, Supliment, anul VI, nr. 18, 3 mai 1986, p. 5.
 Tia Șerbănescu, "[Recenzie]", în România liberă, anul XXXV, nr. 10163, 28 iunie 1977, p. 2.
  Károly Tar, "Lélekhalál ellen", în Ifjumunkás, nr. 34, 28 august 1977, p. 3.
 Călin Teutișan, "Orgolii sau despre trădarea cuvintelor", în Contemporanul. Ideea europeană, anul XV, nr. 6 (627), iunie 2004, p. 2.
 Doina Uricariu, "Istoria unei epoci", în Luceafărul, anul XXII, nr. 45, 10 octombrie 1979, p. 2.
 Mihai Ungheanu, "[Recenzie]", în Luceafărul, anul XX, nr. 29, 16 iulie 1977, p. 2.

Romane din 1977
Romane de Augustin Buzura
Romane românești după care s-au făcut filme

Orgolii (roman)


An Pseuderia trachychila in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Pseuderia trachychila in nahilalakip ha genus nga Pseuderia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseuderia

Pseuderia trachychila


Pierís, en , est un ancien dème du district régional de Macédoine-Orientale-et-Thrace en Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Pangéo.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Ancien dème en Grèce
Village en Macédoine-Orientale-et-Thrace
Géographie de Kavála (district régional)

Pierís


Mephitis je rod sisavaca koji pripada porodici Mephitidae. Rod čine dvije vrste koje nastanjuju Sjevernu Ameriku.

Vanjske poveznice

Smrdljivci

Mephitis


Miro Aaltonen (né le  à Joensuu en Finlande) est un joueur professionnel finlandais de hockey sur glace. Il évolue au poste d'attaquant.

Biographie

Carrière en club
Formé au Jokipojat Joensuu, il rejoint les équipes de jeunes des Espoo Blues. Il débute avec l'équipe première dans la SM-liiga en 2009. Il est choisi au sixième tour en cent-soixante-six-septième position au total par les Ducks d'Anaheim lors du repêchage d'entrée dans la LNH 2013. En 2016, il signe au HK Vitiaz dans la KHL. Il remporte la Coupe Calder 2018 avec les Marlies de Toronto.

Carrière internationale
Il représente la Finlande au niveau international. Il prend part aux sélections jeunes. Il est sélectionné pour les Jeux olympiques de 2022 et remporte la médaille d'or avec la Finlande.

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

En club

|2011-2012 || Espoo Blues || SM-liiga || 26|| 1|| 1|| 2|| 2|| 10|| 1|| 1|| 2|| 2
|-
|2011-2012|| Jokipojat Joensuu || Mestis || 4|| 2|| 3|| 5|| 0|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2012-2013|| Espoo Blues || SM-liiga || 32|| 11|| 5|| 16|| 22|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2013-2014|| Espoo Blues || Liiga || 60|| 13|| 16|| 29|| 12|| 7|| 3|| 4|| 7|| 0
|-
| 2014-2015|| Espoo Blues || Liiga || 57|| 16|| 21|| 37|| 14|| 4|| 1|| 1|| 2|| 0
|-
| 2015-2016|| Kärpät Oulu || Liiga || 58|| 15|| 20|| 35|| 51|| 8|| 0|| 3|| 3|| 0
|-
| 2016-2017 || HK Vitiaz || KHL || 59|| 19|| 25|| 44|| 38|| 4|| 0|| 0|| 0|| 7
|-
| 2017-2018|| Marlies de Toronto || LAH || 64|| 20|| 23|| 43|| 24|| 20|| 4|| 9|| 13|| 6
|-
| 2018-2019 || HK Vitiaz || KHL || 61|| 19|| 23|| 42|| 20|| 4|| 0|| 0|| 0|| 0
|-
| 2019-2020 || HK Vitiaz || KHL || 34|| 9|| 15|| 24|| 8|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2019-2020 || SKA Saint-Pétersbourg || KHL || 11|| 2|| 2|| 4|| 2|| 4|| 0|| 0|| 0|| 0
|-
| 2020-2021 || SKA Saint-Pétersbourg || KHL || 35|| 10|| 9|| 19|| 10|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2021-2022 || HK Vitiaz || KHL || 44|| 10|| 32|| 42|| 10|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2022-2023 || EHC Kloten || NL || 51 || 19 || 30 || 49 || 20 || 3 || 0 || 2 || 2 || 2

Au niveau international

| 2011 ||align="left"| Championnat du monde moins de 18 ans || 6|| 4|| 0|| 4|| 2|| 0|| align="left"| Cinquième place
|-
| 2013 ||align="left"| Championnat du monde junior || 1|| 2|| 1|| 3|| 0|| +2|| align="left"| Septième place
|-
| 2017 ||align="left"| Championnat du monde || 8|| 0|| 0|| 0|| 2|| -8|| align="left"| Quatrième place
|-
| 2022 ||align="left"| Jeux olympiques || 6|| 3|| 1|| 4|| 2|| +4|| align="left"|  Médaille d'or

Notes et références

Naissance en juin 1993
Naissance à Joensuu
Attaquant de hockey sur glace
Joueur international finlandais de hockey sur glace
Champion olympique de hockey sur glace
Champion olympique finlandais
Joueur de hockey sur glace aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Choix de repêchage des Ducks d'Anaheim
Champion de la Coupe Calder
Joueur des Espoo Blues
Joueur du Kärpät Oulu
Joueur des Marlies de Toronto
Joueur du HK Vitiaz
Joueur du SKA Saint-Pétersbourg
Joueur du EHC Kloten

Miro Aaltonen


Cette page rassemble les résultats de la saison 2022 de tennis féminin ou WTA Tour 2022 qui est constituée de 79 tournois (jusqu'au ) répartis de la façon suivante :
 75 sont organisés par la WTA :
 les tournois WTA 1000 : au nombre de 8,
 les tournois WTA 500, au nombre de 12,
 les tournois WTA 250, au nombre de 30,
 les tournois WTA 125, au nombre de 24,
 le Masters ou WTA Tour Finals qui réunit les huit meilleures joueuses de la Race WTA en fin de saison,
 les 4 tournois du Grand Chelem.

À ces compétitions individuelles s'ajoute une compétition par équipes nationales organisée par l'ITF : la Coupe Billie Jean King.

Bianca Andreescu, Victoria Azarenka, Ashleigh Barty, Kim Clijsters, Simona Halep, Sofia Kenin, Angelique Kerber, Barbora Krejčíková, Svetlana Kuznetsova, Petra Kvitová, Garbiñe Muguruza, Naomi Osaka, Jeļena Ostapenko, Emma Raducanu, Sloane Stephens, Samantha Stosur, Iga Świątek, Serena Williams et Venus Williams sont les joueuses en activité au début de la saison qui ont remporté un tournoi du Grand Chelem. Se rajoute à cette liste Elena Rybakina, vainqueure de Wimbledon 2022.

Nouveautés 2022
 Création du tournoi de Guadalajara en catégorie WTA 1000, en remplacement des tournois chinois (voir faits marquants).
 Première édition pour les tournois de Granby, de Tallinn, de Madras et de Tunisie en catégorie WTA 250.
 Première édition pour les tournois du Paris Racing, de Valence, de Gaiba, de Iași, de Bari, de Rouen, de Tampico et d' Andorre en catégorie WTA 125.
 Le tournoi de Corée est promu en catégorie WTA 250.
 Retour après 2 ans d'absence des tournois du Maroc, de Bois-le-Duc, du Japon et de Washington en catégorie WTA 250.
 Retour des tournois de San Diego et de Tokyo en catégorie WTA 500.
 Le Masters de tennis féminin se tient pour la première fois à Fort Worth (États-Unis).

Faits marquants
Le , le président de la WTA, Steve Simon, annonce que tous les tournois prévus en Chine et à Hong Kong sont suspendus à partir de 2022, en raison de préoccupations concernant la sécurité et le bien-être de la joueuse de tennis chinoise Peng Shuai après ses allégations de relations sexuelles non-consenties avec Zhang Gaoli, membre de haut rang du Parti communiste chinois.

En raison de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en février, les instances du tennis mondial, dont la WTA, décident le  mars d'annuler le tournoi de Moscou, de suspendre les équipes russe et biélorusse des compétitions par équipe et d'accepter la participation des joueuses russes et biélorusses aux tournois, mais pas sous leur nationalité.
En revanche, les instances dirigeantes britanniques du tennis décident de bannir les joueurs de Russie et de Biélorussie des tournois en Grande-Bretagne.

Iga Świątek est désignée joueuse de l'année le 12 décembre par la WTA.

Classements

Évolution du top 10

 Classements WTA au

 Classements WTA au

Résultat des gains en tournoi

Source : Classement des gains en tournoi en 2022 sur le site tennis365.com

Palmarès

Simple
Sur la base de la publication WTA du 17/10/2022.

Double

Double mixte

Coupe Billie Jean King

La phase finale se déroule du  au . En finale, l'équipe de Suisse s'impose face à l'équipe d'Australie.

Informations statistiques

En simple

Joueuses titrées
''Mis à jour le 18/12/2022 après Limoges

Premiers titres en carrière

Titres par surface et par nation
Mis à jour le 18/12/2022 après Limoges

En double

Titres par nation
''Mis à jour le 18/12/2022 après Limoges

Note : Un titre remporté par une paire du même pays ne compte que pour un titre.

Retraits du circuit

 Cornelia Lister (10/01/2022)
 Catherine Bellis (19/01/2022)
 Shuai Peng (07/02/2022)
 Kristie Ahn (05/03/2022)
 Ashleigh Barty (23/03/2022)
 Květa Peschke (08/04/2022)
 Kim Clijsters (12/04/2022)
 Laura Robson (16/05/2022)
 Monica Puig (13/06/2022)
 Verónica Cepede Royg (21/06/2022)
 Mandy Minella (22/06/2022)
 Andrea Hlaváčková (28/07/2022)
 Lara Arruabarrena (15/08/2022)
 Risa Ozaki (17/08/2022)
 Christina McHale (24/08/2022)
 Andrea Petkovic (30/08/2022)
 Serena Williams (03/09/2022)
 Kurumi Nara (18/09/2022)
 Katarina Srebotnik (18/09/2022)
 İpek Soylu (25/09/2022)
 Lucie Hradecka (19/10/2022)
 Stefanie Vögele (01/11/2022)
 Paula Kania (11/12/2022)

Notes et références

  https://www.wtatennis.com/news/2392572/wta-announces-calendar-for-first-six-months-of-2022-season
  https://www.wtatennis.com/news/2509167/wta-announces-125-schedule-for-2022-season
  https://www.wtatennis.com/news/2619965/wta-releases-updated-2022-tournament-calendar

Voir aussi

Articles connexes
 WTA Tour
 Tournois WTA 1000
 Tournois WTA 500
 Tournois WTA 250
 Tournois WTA 125
 Circuit féminin ITF
 ATP Tour
 Saison 2022 de l'ATP (circuit masculin)

Liens externes
  WTA Tour : site officiel

Navigation

WTA Tour par saison

Saison 2022 de la WTA


OutRage! was a British political group focused on lesbian and gay rights. Founded in 1990, the organisation ran for 21 years until 2011. It described itself as "a broad based group of queers committed to radical, non-violent direct action and civil disobedience" and was formed to advocate that lesbian, gay and bisexual people have the same rights as heterosexual people, to end homophobia and to affirm the right of queer people to their "sexual freedom, choice and self-determination".

Formation
The group was formed on 10 May 1990, called after the murder of gay actor Michael Boothe (which occurred on the previous 30 April). Between 40 and 60 people attended the first meeting, set up by Keith Alcorn, Chris Woods and Simon Watney,  including many such as Peter Tatchell who had been active in the Gay Liberation Front and other campaigns. The founders of the group are considered to be Keith Alcorn, Chris Woods, Simon Watney and Peter Tatchell.

A second meeting, this time in public, was held on 24 May. Alcorn came up with the name of the group and Tatchell wrote the first draft of what became the Statement of Aims. Michael C. Burgess and Steve Stannard were elected as joint treasurers. The first OutRage! action was on 7 June at Hyde Park Public Toilets to protest against Metropolitan Police entrapment of gay men cruising, and attracted some media attention. OLGA offered the group office space at its base at the London Lesbian and Gay Centre, and regular fundraising was set up with the group selling T-shirts with its logo. One of the defining images of OutRage! actions was taken in September 1990 when the group organised a "kiss-in" at Piccadilly Circus to protest against arrests of gay men for kissing in public. One member, identified as an actor called Richard, climbed up and kissed the statue of Anteros.

From January 1991 the group established a series of "affinity, focus and caucus groups", which took on specific aspects of the group's remit. They were given intentionally obscene and insulting names: the Policing Intelligence Group (PIG), the Whores of Babylon (tackling religious homophobia), Perverts Undermining State ScrutinY (PUSSY - tackling censorship), QUeers Asserting the Right to Ride Every Line Safely (QUARRELS - on safety on London Underground), Expanding The Non-Indigenous Contingent (ETHNIC), and Lesbians Answer Back In Anger (LABIA). To go along with these names, the financial team adopted the name QUeer Accountants Never Go Out (QUANGO).

Outing controversy

The issue of outing, which had already begun in the United States, split the group in 1998. There was no consensus and so the group agreed to have no policy. Those who favoured the tactic then established their own group outside OutRage called "Faggots Rooting Out Closeted Sexuality" (FROCS) which was committed to outing. Peter Tatchell agreed to act as public speaker for the group. The outing plan was widely denounced by the press, before FROCS admitted the plan had been a ruse with the goal of getting newspapers which had themselves outed lesbians and gay men to denounce the practice of outing.

In 1992 the group suffered from entryism from far-left political parties who wished to use OutRage! as a front organisation for other political motives. The most serious was by the Lesbian and Gay Campaign Against Racism and Fascism (LGCARF). The creation of the focus groups added to the vulnerability for a takeover and on 25 June the group took a decision to abolish all the groups. This decision was accepted by most but not by LABIA, and many of its members left, eventually to form the London chapter of the Lesbian Avengers.

The 1993 actions
Lord Jakobovits, Chief Rabbi of the United Hebrew Congregations of the Commonwealth, reacted to the 1993 discovery by Dean Hamer of possible genetic connections to homosexuality. Jakobovits claimed it offered the opportunity for genetic engineering to eliminate homosexuality. OutRage! held an action outside a synagogue in London where it handed out leaflets comparing Lord Jakobovits's remarks to those of Hitler. This action brought accusations that the group was antisemitic.

Nine members of OutRage! were arrested in November 1993 in the offices of Benetton UK, where they had been organising a protest against the company's advertising. The nine were charged with various public order offences but were eventually acquitted.

Age of consent

1994 saw the issue of gay rights become more prominent in British politics as the House of Commons debated whether to equalise the age of consent for gay sex, then 21, with that for heterosexual sex at 16. OutRage! had organised a series of actions over the issue in previous years and it was prominent in the crowd outside Parliament on the night of the vote, where it had called for a peaceful presence. When news came through that equality had been rejected there was a near riot. Many in the crowd shouted the names of two Conservative Cabinet ministers who were widely rumoured to be gay.

After the vote OutRage! managed to enter the Labour Party National Executive Committee meeting where it protested about the 35 Labour MPs who had voted against equality. More light-heartedly, the group petitioned the Danish embassy for an invasion so that the UK could have Denmark's more liberal legislation.

Peter Tatchell of Outrage! said in 2000: "All consenting, victimless sexual offences—homosexual and heterosexual—should be abolished, including the criminalisation of consensual adult pornography and sadomasochism. The law on the age of consent should take into account the fact that over 50 percent of young people have their first sexual experience before they are 16. Consenting sex involving partners under 16 should not be prosecuted, providing they are of similar ages and there is no evidence of pressure, manipulation or exploitation." According to OutRage! in 2000, "A 20 year old man who has consenting gay sex with a man aged 17 is categorized as a pedophile and forced to sign the Sex Offenders' Register. In contrast, a 19 year old heterosexual man who has unlawful sexual intercourse with a girl aged 13 does not have to sign the register."

Later, the amendment to the Sexual Offences Act equalised the age of consent for all sexual acts at 16 (17 in Northern Ireland). The age of consent in Northern Ireland was subsequently reduced to 16 by the Sexual Offences (Northern Ireland) Order 2008.

Church of England
In autumn 1994 OutRage! began to concentrate on what it saw as religious homophobia in the Church of England. It was revealed in the press that the new Bishop of Durham Michael Turnbull had a conviction for a gay sex offence, and OutRage! disrupted his ordination ceremony. There were other Bishops known or suspected to be gay in private, and OutRage! held a demonstration outside Church House naming ten Bishops and urging them to "Tell the truth!". Although the ten bishops were not named in the British Press, their names were published in the Australian gay newspaper the Melbourne Star Observer, and have since been published on the internet. At the same time, Peter Tatchell began a dialogue with the Bishop of London, David Hope as Outrage! hoped he could be persuaded to admit he was gay. Press stories speculating about the personal sexuality of Bishops led Dr Hope to  call a press conference in February 1995 at which he denounced OutRage! for putting him under pressure, while admitting that his sexuality was "a grey area".

In January 1995 OutRage! had sent 20 Members of Parliament known or believed to be gay letters inviting them to come out. On 20 March the Belfast Telegraph carried the story that one of the MPs was from Northern Ireland, widely assumed to be James Kilfedder. That day he died suddenly of a heart attack. The press immediately assumed that the death and the letter were linked and some of the fiercest denunciations of OutRage! were written.

Bolton 7

The Bolton 7 were a group of gay and bisexual men who were convicted on 12 January 1998 before Judge Michael Lever at Bolton Crown Court of the offences of gross indecency under the Sexual Offences Act 1956 and of age of consent offences under the Criminal Justice and Public Order Act 1994. Equivalent heterosexual behaviour was not a crime. Estimates of the overall cost of the prosecution were in the region of £500,000.

Despite their convictions, none of them received custodial sentences possibly as a result of a high-profile campaign led by gay human rights group OutRage!. Over 400 letters were presented to the court in support of the men including those from MPs, Bishops and human rights groups. The letters urged the judge not to impose a custodial sentence, with one group, Amnesty International, pledging to declare the men prisoners of conscience should they be imprisoned.

In 2000, six of the men appealed to the European Court of Human Rights arguing that the prosecutions against them had violated their rights under the European Convention on Human Rights by interfering with 'the right to respect for a private family life' enshrined in article 8 of the Convention. They were subsequently awarded compensation. As the remaining seventh man of the original group was not part of the litigation, he was not deemed eligible by the Home Office for the compensation.

Legislation subsequently introduced by the Labour Government broadly equalised the treatment of homosexual and heterosexual behaviours in criminal law. The offences of gross indecency and buggery were repealed and sexual activity between more than two men was no longer a crime in the United Kingdom.

Stop Murder Music campaign

OutRage! had also campaigned against the anti-gay lyrics of certain dancehall stars such as Buju Banton, Elephant Man, Sizzla, Bounty Killer, Beenie Man, Vybz Kartel, Baby Cham, Spragga Benz, and Capleton, and rap stars such as Busta Rhymes and Eminem. Sizzla had to cancel concert dates due to the protests of OutRage! There has been criticism of this campaign from Rastafarians, who accused Outrage! of racism and extremism, saying they have "gone way over the top. It's simply racist to put Hitler and Sizzla in the same bracket and just shows how far Peter Tatchell is prepared to go."

Papers
Papers of OutRage! from 1990 through 1999 are held at Bishopsgate Institute Special Collections and Archives.

See also

 Bash Back
 LGBT rights in the United Kingdom
 List of LGBT rights organisations
 Peter Tatchell Foundation
 GALHA LGBT Humanists

References

Bibliography

External links

 Outrage!
 Official Website of queer activist Peter Tatchell
 GALHA LGBT Humanists
 Queer Youth Network

1990 establishments in the United Kingdom
DIY culture
LGBT-related Internet forums
LGBT political advocacy groups in the United Kingdom
Organizations established in 1990
2011 disestablishments in the United Kingdom
Organizations disestablished in 2011

OutRage!


Economists use the term representative agent to refer to the typical decision-maker of a certain type (for example, the typical consumer, or the typical firm).

More technically, an economic model is said to have a representative agent if all agents of the same type are identical. Also, economists sometimes say a model has a representative agent when agents differ, but act in such a way that the sum of their choices is mathematically equivalent to the decision of one individual or many identical individuals. This occurs, for example, when preferences are Gorman aggregable. A model that contains many different agents whose choices cannot be aggregated in this way is called a heterogeneous agent model.

The notion of the representative agent can be traced back to the late 19th century. Francis Edgeworth (1881) used the term "representative particular", while Alfred Marshall (1890) introduced a "representative firm" in his Principles of Economics. However, after Robert Lucas, Jr.'s critique of econometric policy evaluation spurred the development of microfoundations for macroeconomics, the notion of the representative agent became more prominent and more controversial. Many macroeconomic models today are characterized by an explicitly stated optimization problem of the representative agent, which may be either a consumer or a producer (or, frequently, both types of representative agents are present). The derived individual demand or supply curves are then used as the corresponding aggregate demand or supply curves. Since it has been shown that the commonly used demand functions do not aggregate to representative agents, the implications of representative agents models need not, and are unlikely to, hold for individual consumers.

Motivation
When economists study a representative agent, this is because it is usually simpler to consider to one 'typical' decision maker instead of simultaneously analyzing many different decisions. Of course, economists must abandon the representative agent assumption when differences between individuals are central to the question at hand. For example, a macroeconomist might analyze the impact of a rise of oil prices on a typical 'representative' consumer; but some analyses of auctions involve heterogeneous agent models because competing potential buyers can value the good differently.

Hartley (1997) discusses the reasons for the prominence of representative agent modelling in contemporary macroeconomics. The Lucas critique (1976) pointed out that policy recommendations based on observed past macroeconomic relationships may neglect subsequent behavioral changes by economic agents, which, when added up, would change the macroeconomic relationships themselves. He argued that this problem would be avoided in models that explicitly described the decision-making situation of the individual agent. In such a model, an economist could analyze a policy change by recalculating the decision problem of each agent under the new policy, then aggregating these decisions to calculate the macroeconomic effects of the change.

Lucas' influential argument convinced many macroeconomists to build microfounded models of this kind. However, this was technically more difficult than earlier modelling strategies. Therefore, almost all the earliest general equilibrium macroeconomic models were simplified by assuming that consumers and/or firms could be described as a representative agent. General equilibrium models with many heterogeneous agents are much more complex, and are therefore still a relatively new field of economic research.

Critique
Hartley, however, finds these reasons for representative agent modelling unconvincing. Kirman (1992), too, is critical of the representative agent approach in economics. Because representative agent models simply ignore valid aggregation concerns, they sometimes commit the so-called fallacy of composition.  He provides an example in which the representative agent disagrees with all individuals in the economy. Policy recommendations to improve the welfare of the representative agent would be illegitimate in this case. Kirman concludes that the reduction of a group of heterogeneous agents to a representative agent is not just an analytical convenience, but it is "both unjustified and leads to conclusions which are usually misleading and often wrong." In his view, the representative agent "deserves a decent burial, as an approach to economic analysis that is not only primitive, but fundamentally erroneous."

A possible alternative to the representative agent approach to economics could be agent-based simulation models which are capable of dealing with many heterogeneous agents. Another alternative is to construct dynamic stochastic general equilibrium (DSGE) models with heterogeneous agents, which is difficult, but is becoming more common (Ríos-Rull, 1995; Heathcote, Storesletten, and Violante 2009; Canova 2007 section 2.1.2).

Chang, Kim, and Schorfheide (2011) make a point similar to that of Kirman, in the context of a DSGE model where agents are heterogeneous because of uninsured labor income risk. They estimate a representative-agent DSGE model on the basis of the aggregate data implied by their heterogeneous-agent economy, and show that the estimated coefficients are inconsistent with the true parameters of the heterogeneous economy. They point out that

Jackson and Yariv (2017) prove that representative agents for commonly used utility functions do not exist, and thereby typical macroeconomic models are not actually micro-founded.

See also
Agent (economics)
Homo economicus
Aggregate demand
Aggregation problem
Methodological individualism

References

Further reading
Mauro Gallegati and Alan P. Kirman (1999): Beyond the Representative Agent, Aldershot and Lyme, NH: Edward Elgar,
James E. Hartley (1996): 'Retrospectives: The origins of the representative agent', Journal of Economic Perspectives 10: 169–177.
James E. Hartley (1997): The Representative Agent in Macroeconomics. London, New York: Routledge,
Alan P. Kirman (1992): 'Whom or what does the representative individual represent?' Journal of Economic Perspectives 6: 117–136.
Lucas, Robert E. (1976): 'Econometric policy evaluation: A critique', in K. Brunner and A. H. Meltzer (eds.) The Phillips Curve and Labor Markets, Vol. 1 of Carnegie-Rochester Conference Series on Public Policy, pp. 19–46, Amsterdam: North-Holland.
Ríos-Rull, José-Víctor (1995): 'Models with heterogeneous agents', Chapter 4 in T. Cooley (ed.) Frontiers of Business Cycle Theory, Princeton University Press.
Douglas W. Blackburn and Andrey D. Ukhov (2008): 'Individual vs. Aggregate Preferences: The Case of a Small Fish in a Big Pond', Available at SSRN: http://ssrn.com/abstract=941126
Jonathan Heathcote, Kjetil Storesletten, and Giovanni L. Violante (2009), 'Quantitative Macroeconomics with Heterogeneous Households', Annual Review of Economics 1, 319–354.
Fabio Canova (2007): Methods for Applied Macroeconomic Research. Princeton University Press.

Economic methodology

Representative agent


.aq, Antarktika'nın İnternet Ülke Alan Kodu (CcTLD) kod harfleri. Antarktika'daki çalışmaları yapmak ve Antarktika organizasyonları ve Güney Okyanusu bölgeleri için ayrılmıştır. Auckland, Yeni Zelanda tarafından yönetilmektedir. Kullanımı uydu bağlantı sistemi ve uydu tabanlı cihazların kullanımı ile gerçekleştirilmektedir. Heard Adası ve McDonald Adaları'nın kendi CcTLD .hm olmasına rağmen, Heard Adası koruma çalışmaları için Avustralya hükûmeti web sitesi heardisland.aq olarak açılmıştır.

Dış bağlantılar
 IANA'nın .aq whois bilgisi
 Üst Düzey-Domain .AQ  (.aq hakkında bilgi sitesi)

Aq
aq

.aq


خوسيه أنغل إريبار  ، من مواليد 1 مارس 1943 ، لاعب كرة قدم إسباني سابق.

لعب مع منتخب إسبانيا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
لاعبو كرة قدم من غيبوثكوا (مقاطعة)
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ثاراوث
أشخاص من مقاطعة غيبوثكوا
لاعبو أتلتيك بيلباو
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو كأس أمم أوروبا 1964
لاعبو كأس العالم 1966
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم باسكيون
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم
لاعبو منتخب منطقة إقليم الباسك لكرة القدم
لاعبو نادي باسكونيا
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مدربو أتلتيك بيلباو
مدربو الدوري الإسباني
مدربو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
مدربو كرة قدم إسبان
مواليد 1943
قوميون باسكيون

خوسيه آنخل إريبار


الإمبراطور إنغيو  هو الإمبراطور التاسع عشر في اليابان حسب قائمة أباطرة اليابان. لا يوجد أي تواريخ محددة عن فترة حياته أو حكمه. ولكن يعتقد أن فترة حكمه كانت في منتصف القرن الخامس الميلادي.

انظر أيضًا

 إمبراطور اليابان
 قائمة أباطرة اليابان

مصادر

أباطرة اليابان
أشخاص في القرن 5
سنة الولادة غير معروفة
وفيات 453
ملكيون في آسيا في القرن 5
ملكيون يابانيون في القرن 5

الإمبراطور إنغيو


البندقي أو الذهب البندقي أو الدينار الأفرنتي كما كان يعرف في العالم الإسلامي و الدوقت أو الدوكات كما كان يعرف في أوروبا، هي عملة تجارية ذهبية أو فضية كانت تستعمل في أوروبا منذ أواخر العصور الوسطى حتى بداية القرن العشرين تزن هذه العملة 3.4909 غرام. حصل الذهب البندقي على قبول دولي واسع، حيث كان عملة معتمدة في الكثير من البلاد الإسلامية.

تاريخ
قرر مجلس شيوخ البندقية إصدار عملة ذهبية في 31 أكتوبر 1284، وانتشرت في أوروبا باسم الدوكات (Ducat)، ويشير المقريزي إلى انه منذ سنة 800 هـ كثر تداول الذهب البندقي، مما ترتب عليه أن تسربت كميات من الذهب من الدولة الإسلامية، كالدولة المملوكية إلى البندقية لتسك منها تلك العملة الأفرنتية، وكان من الطبيعي أن تتفوق الدنانير البندقية في الأسواق المملوكية بما فيها من دقة الصنع والوزن الثابت والعيار المرتفع،  في مقابل دينار مملوكي هزيل ليس له عيار ثابت أو قطر محدد، فكان من السهل على التجار في سوق العملة استلام الدينار الأفرنتي بالعدد دون حاجة إلى وزن،

وفي المغرب الأقصى قام السلطان المولى إسماعيل بإقرار عملة قوية خالية من كل زيف لضمان حيوية التجارة واستقرار مداخيل بيت المال فسك عملة البندقي، بسبب عوامل الفوضى والمضاربة التي كانت منتشرة في البلاد ولتقويم بقايا الخلل الذي كان ينخر دواليب الإدارة المخزنية، فكان أول دينار علوي مقتبس من البندقية التي كان للمغرب معها منذ قرون صلات تجارية عبر البحر الأبيض المتوسط، وبدأ سك البندقي الذهبي بمكناس العاصمة ثم فاس ومراكش. وفي عهد السلطان محمد الثالث بن عبد الله تم تعزيز عملة البندقي دون المساس بعملة الموزونة الذهبية، واضطر ابنه المولى سليمان إلى سك صنفا جديدا من البندقي.

وكان عوام المصريين يعتقدون أن لذهب البندقي فوائد كبيرة منها أنه يمنع عقم المراة أو تعويقها عن الإنجاب، كما انه يستخدم في «حلب النجوم»، حيث يضع السحرة الذهب البندقي ليلاً في إناء فيه ماء وعند طلوع نجم مخصوص يتلون العزائم، فيدعون أنه ينزل ماء في ذلك الإناء ويدعون أنه نافع في عزيمة تحبب الرجل في زوجته وأنه دواء لكل الأمراض الجلدية.

أماكن استخدام الداكوت
 النمسا
 تشيكوسلوفاكيا
 دنمارك
 ألمانيا بعض المحافظات وهي:
 آوغسبورغ
 هامبورغ
 ساكسونيا
 المجر
 إيطاليا
 هولندا
 غدانسيك
 رومانيا
 روسيا
 سكوتلاندا
 إسبانيا
 سويد
 سويسرا
 يوغوسلافيا

مراجع

علم العملات
عملات العصور الوسطى
نقود ذهبية
نقود معدنية

الذهب البندقي


Halikarnas Mozolesi (ya da Mausoleion), Kral Mausolos adına karısı ve kız kardeşi Artemisia(en) tarafından Halikarnassos'ta yaptırılmış, Dünyanın Yedi Harikası'ndan biri sayılan, kolonlarıyla Yunan mimarisini, piramit şeklindeki çatısıyla da Mısır mimarisini andıran oldukça büyük boyutlardaki mezar. Bu öneminden dolayı kendinden sonra gelen, aynı stildeki tüm yapılara mozole denmiştir.

Mozole alanı bugün açık hava müzesi olarak düzenlenmiştir. İçeri girildiğinde sağda Bodrum tipi bir ev görülmektedir. Solda görülen uzun yapı içinde Mausoleion'la ilgili kabartmalar, maket ve bazı çizimlerle yapıya ait mimari parçalar sergilenmektedir.

Boyutları
Dünyanın Yedi Harikası'ndan biri diye tanımlanan mozolenin yükseldiği yer bugün bir çukur olarak görülür. Bu çukurun ne olduğunu anlamak için öncelikle kapalı sergi salonunun gezilmesi gerekir. Taban ölçüleri 32 x 38 metre boyutlarındaki Mausoleion, bir zamanlar uzun kenarı 242,5 kısa kenarı 105 metre olan geniş bir alanın kuzeydoğu köşesinde yükselmekteydi.

Antik yazarların anlattıklarına göre Mausoleion, dört bölümden oluşmaktadır. En altta yüksek bir kaide (podyum); onun üzerinde kenarlarında on bir, kısa kenarlarında dokuz olmak üzere 36 İon sütunlu tapınak şeklinde bir bölüm vardır; onun da üzerinde 24 basamaklı piramit şekilli bir çatı ve en tepede dört atın çektiği araba içinde Mausolos ve Artemisia'nın heykelleri yer almaktadır.

Anıtın yüksekliği konusunda Latin yazarı Plinius bilgi vermektedir. Latinlerin dünyanın yedi harikası olarak gördüğü Mausoleion'un yüksekliği 180 İon ayağıdır. Bu da yaklaşık 55 metredir. Yirmi katlı bir apartmanın yüksekliği kadardır. Sergi salonundaki makette bu ölçü esas alınmıştır.

Tarihi
Antik yazarlar yapının mimarının Pytheos olduğunu kaydetmektedir. Ayrıca Satyros'un adı da geçmektedir. Vitruvius, MÖ 4. yüzyılın en önemli dört heykeltıraşının bu yapıda çalıştığını kaydetmiştir. Doğuda Skopas, batıda Leokhares, kuzeyde Bryaksis, güneyde Timotheos çalışmıştır. Bryaksis, Karyalı bir sanatçıdır. Diğer sanatçılar Yunanistan'dan getirilmiştir. Dört atlı arabayı Mimar Pytheos'un yaptığı söylenmektedir. Karya satrabı Mausolos, kendi yönetimi zamanında muhtemelen MÖ 355'te yapıya başlamıştır. Onun ölümünden sonra (MÖ 353) karısı, aynı zamanda kız kardeşi Artemeisia anıtın yapımını sürdürmüş; onun da ölümünden sonra (MÖ 351) Mausolos'un diğer kardeşleri inşaata devam etmişlerdir. Muhtemelen, inşaat MÖ 340'ta Piksodaros'la Ada arasındaki satraplık mücadelesi sırasında yarım bırakılmıştır.

Anıt mezar ana kayanın kesildiği yerlerden ve yeşil taşlardan anlaşılacağı üzere günümüzde görülen çukurun bulunduğu yerde yükselmekteydi. Anıtı son ayakta görenlerden biri M.S. 12. yüzyılda yaşamış Piskopos Eustathios'tur. Bu anıtını 1500 yıl ayakta kaldığını göstermektedir. Bu tarihten sonra anıtın bir deprem sonucu yıkıldığı sanılmaktadır. 1402'de Saint Jean şövalyeleri Bodrum'a geldiklerinde anıtı yıkık olarak görmüşlerdir. Şövalyeler anıtı taş ocağı olarak kullanmışlar hemen tüm taşlarını sökerek Bodrum Kalesi'ni yapmışlardır. İlk tahribat şövalyeler tarafından 1494'te yapılmıştır. Çukurun en derin yerinde bulunan asıl mezar odası o çağda şövalyeler tarafından bulunamadığı için, yok olmaktan kurtulmuştur. 1522 yılında Saint Jean şövalyeleri kalelerini güçlendirmek istemişler ve çevrede kale yapımında kullanılmak üzere eski yapı taşları aramışlardır. Mausoleion, son tahribata bu tarihlerde uğramıştır. Kalenin güçlendirilmesinde görev alan şövalyelerden de La Touret mezar anıtının tahribini hatırasına yazmıştır. Günümüzde kiremit bir çatı altında kısmen korunmaya çalışılan 12 basamaklı merdiveni nasıl bulduklarını, mezar odasına giden koridorun iki yanındaki heykelleri ve kabartmaları nasıl önce hayranlıkla seyredip sonra da parçaladıklarını anlatmaktadır. Tam mezar odasına girecekleri zaman paydos borusunun çaldığını; asıl odaya girmeden kaleye döndüklerini, ertesi gün geldiklerinde ise mezar odasının açıldığını, her yerde parçalanmış halde kıymetli kumaşlar ve altın ziynet eşyaları gördüklerini yazmıştır.

Kazı Çalışmaları
Bugün mezar odasının girişini kapatan iki tonluk dikdörtgen bloklardan biri koridorun içinde görülmektedir. İngiliz araştırmacı Charles Thomas Newton 1856-1857 yıllarında burada yaptığı kazı sırasında taş bloğu orijinal yerine götürmüştür. Kazı sırasında bulduğu kabartmaları, Mausolos ve Artemisia'nın heykellerini, dört atlı arabanın parçalarını British Museum'a götürmüştür.

Daha önce Lord Stratford Canning (Türkiye'de bulunan İngiltere Büyükelçisi), 1846 yılında Padişah Abdülmecit'ten aldığı izinle Bodrum Kalesi'nin duvarlarında görülen Mausoleion kabartmalarını da Londra'ya götürmüştür. Bugün yarı kapalı sergi salonunda, geçen yüzyıl buradan götürülen kabartmaların ne yazık ki alçı kopyaları sergilenmektedir.

Çukurun güneyinde bulunan ana kaya içine oyulmuş merdivenler burada Mausoleion'dan önce mevcut olan başka bir mezar anıtına aittir. Mausoleion'un yapımı sırasında burası kesilerek örtülmüştür. Ana kaya çok yumuşaktır, yer yer dökülmektedir. Merdivenin dibinde sağda görülen kapı ana kaya içine oyulmuş bir koridora açılmakta koridorun sonunda Arkaik Devre ait (MÖ 6. yüzyıl) bir mezar odası bulunmaktadır. Kapı girişinde ve merdiven duvarlarında görülen oyuklar adak yerleridir. Kapının sonunda dipte görülen kanallar "galeri" diye adlandırılmakta, dolan suların boşaltılması için kullanıldığı anlaşılmaktadır. Bu galeri de Mausoleion'dan önceye aittir. Koridorun sonunda, solda büyük bir mezar odasına açılmaktadır. Bu oda ana kaya oyulmak suretiyle yapılmıştır. Mausoleion'a bakan yönünde de bir pencere bulunmaktadır. Bu mezar odasının yanında daha önce Newton tarafından açılan bir başka mezar odası varsa da, bu oda Danimarkalıların yaptığı kazı sırasında açılmamıştır. Pencere diye adlandırılan bölümün altında anıtı çevreleyen galerinin devamı görülmektedir. Bacalar yapım kolaylığı sağlamak için açılmıştır. Bacaların bir kısmı kazı alanında görüleceği gibi kuyulara dönüştürülmüştür. Çukurun güneyinde görülen dikdörtgen taş bloklardan yapılmış ayakların neye yaradığı anlaşılamamıştır. Asıl mezar odasına giren merdivenler Newton'un anlattığı gibi ana kaya içine oyulmuş basamaklar değildir. Bu basamakların bir kısmı kesme taşlardan yapılmıştır.

Danimarkalıların yaptığı kazı sırasında merdivenlerin dibinde Newton tarafından kazılmamış alanda boğa, koyun, keçi, horoz ve kumru kemikleri bulunmuştur. Bunlar tören sırasında kurban edilen hayvanların kemikleridir. Mausolos'un öbür dünyada yararlanması için konulmuştur. Burada görülen kanal Mausoleion mezar anıtına aittir.

Açık hava müzesinin doğu bahçe duvarının sağ köşesine yakın bir yerde bulunan kapıdan dışarı çıkıldığında Mausoleion mezar anıtının kutsal alanı çevreleyen peribolos duvarının bir kısmı görülmektedir. Müze binası kapalı ve yarı açık olmak üzere iki bölümden oluşmaktadır. Kapalı bölümündeki topoğrafik harita ve Mausoleion maketi burayı gezenlere yapıyı ve şehri daha iyi bir şekilde tanıtmaktadır.

Güncel kültürde
Halikarnas Mozolesi taşları Hospitalier Şövalyeleri tarafından Bodrum Kalesi inşası sırasında kullanılmıştır. Günümüze ulaşan ironik bir gelenek ile, bazı Masonlarca Tapınakların mimari referansı olarak görülür.

Kaynakça

Bodream, Jean-Pierre Thiollet, Anagramme Ed, 2010, ISBN 978-2-35035-279-4.

Mozole
Dünyanın Yedi Harikası
Karya
Karyalılar
Muğla ilindeki arkeolojik sitler
Bodrum
İstanbul Arkeoloji Müzeleri koleksiyonu
Türkiye'deki anıt mezarlar
Türkiye'deki yıkılmış merkezî yerler
MÖ 4. yüzyılda tamamlanan yapılar

Halikarnas Mozolesi