Theodore Ernest Els, más conocido como Ernie Els (Johannesburgo, Sudáfrica; 17 de octubre de 1969), es un golfista profesional sudafricano. Ha estado 788 semanas entre los 10 mejores de la tabla mundial de golf, más que ningún otro competidor desde su creación en 1986, pero fue número 1 solamente nueve veces, debido al dominio de Tiger Woods durante los mejores años del sudafricano.

Els ha logrado cuatro victorias en torneos mayores: el Abierto de los Estados Unidos de 1994 y 1997 y el Abierto Británico de 2002 y 2012, en tanto que ha finalizado segundo en el Masters de Augusta y tercero empatado en el Campeonato de la PGA.

Asimismo, ostenta el récord de triunfos en el Campeonato Mundial de Match Play con siete; ganó el Grand Slam de Golf de la PGA en 1997 y 2002; venció dos torneos individuales de las Series Mundiales de Golf; obtuvo la Copa Mundial de Golf de 1996 y 2001 y la Copa Alfred Dunhil de 1997 y 1998 en representación de Sudáfrica; y en siete participaciones en la Copa de Presidentes por el equipo internacional ganó en 1998 y empató en 2003.

Desde que se convirtió en profesional en 1989, Els cumula 26 victorias en el European Tour,, y 18 en el PGA Tour. No obstante, se caracteriza por competir en todos los continentes, a diferencia de la mayor parte de los golfistas de su época.

Els obtuvo la Orden de Mérito del European Tour en 2003 y 2004, finalizó segundo en 2007, tercero en 2000 y 2002, cuarto en 2001 y quinto en 2006. En tanto, obtuvo el segundo puesto en la lista de ganancias del PGA Tour en 2004, el tercer puesto en 2000 y 2010, y el quinto puesto en 2002.

Aparte de su actividad como jugador, Els maneja una empresa de diseño de campos de golf, un viñedo y una fundación que fomenta la participación en el golf de niños de familias pobres.

En 2012 fue ganador del British Open cuando muchos pensaban que nunca volvería a ganar un Torneo Major.

Enlaces externos

 Sitio oficial de Ernie Els

Golfistas de Sudáfrica
Golfistas del PGA Tour
Nacidos en Johannesburgo

Ernie Els


Die Schweizer Meisterschaften in der Nordischen Kombination 2011 fanden am 8. Oktober 2011 im Schweizer Einsiedeln statt. Die Meisterschaften wurden im Einzel von der Grossschanze und über 10 km ausgerichtet. Dabei wurden die Altersklassen Senioren und Junioren gemischt ausgetragen. Ausrichter war der Schweizer Skiverband Swiss-Ski.

Ergebnis

Senioren

Junioren

Weblinks
 Ergebnisliste von Swiss-Ski (PDF-Datei; 49 kB)

2011
Sportveranstaltung 2011
Sportveranstaltung in Einsiedeln


The North Toronto Players is a theatre group, founded in 1966 as the St. Timothy Players. Their productions are staged at Papermill Theatre, at historic Todmorden Mills on Pottery Road in East York, Toronto.

Productions
While they are mostly known for their Gilbert & Sullivan work, the Company also creates their own productions.  Among these is H.M.S. Starship Pinafore: The Next Generation, a Star Trek adaptation of two famous Gilbert and Sullivan operettas (HMS Pinafore and Trial by Jury).

References
 HMS Starship Pinafore : The Next Generation playbill, Feb.-March, 2004 (Toronto).

External links
 North Toronto Players

Theatre companies in Toronto

North Toronto Players


Cem Yıldız (d. 1970, Erzincan), Türk müzisyen.

Hayatı
İlk ve orta öğretimini Erzincan'da, üniversiteyi ise İstanbul Teknik Üniversitesi Türk Müziği Devlet Konservatuvarında tamamladı. Mezuniyeti ertesinde kendi kurduğu dershanesinde müzik ve çeşitli yerlerde solfej, nota ve bağlama dersleri verdi. Bu dönemde birçok sanatçıya hem sahne hem albüm çalışmalarında eşlik etti.

1997-1999 yılları arasında Zülfü Livaneli, 1999-2004 yılları arasında Şükriye Tutkun, 2004-2006 yılları arasında ise Yıldız Tilbe'ye sahne performanslarında bağlama sanatçısı olarak eşlik etti. Bununla beraber Stüdyo Müzisyenliği'ni 1999'dan itibaren sürdürmektedir. 1999-2000 yılları arasında "Halimiz Ahvalimiz" isimli 8 albümden oluşan Türk Halk Müziği koro albüm projesinde hem korist hem de bağlama sanatçısı olarak yer aldı.

Müzik kariyeri
İstanbul Büyükşehir Belediyesi Şehir Tiyatrolarında sahnelenen "Sultan Gelin" adlı müzikalde misafir sanatçı olarak bağlama ile eşlik etti. 2004 yılında ilk albümü "Orient Expressions" çıktı. Türkiye ve Avrupa'da birçok festival ve organizasyonlarda grup olarak konserler verdi. Orient Expressions Kanal D'nin sevilen dizisi "Hırsız Polis"in müziklerini de yapmıştır. Sabahat Akkiraz & Orient Expressions Külliyat adlı albümleri ile ortak sahne performanslarına devam ettiler. Aynı zamanda Cem Yıldız "İmkansiz Aşk" adlı şarkının bestecisi ve yorumcusudur.

Hırsız Polis, Kapalıçarşı, Küçük Kadınlar, Karayılan, Sevdaluk, Fatih Harbiye, Benim Adım Gültepe ve Urfalıyam Ezelden dizileri ile Başka Semtin Çocukları, Ay Lav Yu, Hükümet Kadın 1/2, Muro ve Kara Bela filmlerinin müziklerini yaptı.

Diskografi
2004 yılında Orient Expressions adlı etnik-elektronik müzik yapan grubunun albümü çıktı. 2008 yılının son aylarında grubun diğer albümü Kırık Kalpler yayınlandı. Cem Yıldız, solo olarak 2007'de "Aşk imkânsız" ve Fransız müzisyen Jean Pierre Smadj ile Özbek müzisyen Rustam Mahmudzade'nin katkıları ile 2010'da "Hü" albümünü yayınladı. 2013 yılında, Barış K ile kurdukları "insanlar" grubunun, bestesi Cem Yıldız'a ait olan  ilk plağı "kime ne" Aboov Plak'tan yayınlandı.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Cem Yıldız resmi sitesi

1970 doğumlular
Erzincan doğumlular
Türk film müziği bestecileri
20. yüzyıl Türk bestecileri
21. yüzyıl Türk bestecileri
Türk halk müziği sanatçıları
İstanbul Teknik Üniversitesi Türk Musikisi Devlet Konservatuvarında öğrenim görenler
Yaşayan insanlar
Resim aranan müzisyenler

Cem Yıldız


ඔබට අවැසි ලිපිය තෝරාගන්න
 AA035 මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)
 AB035 මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)
 AC035 මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)

ශ්‍රී ලංකාවේ මහා මාර්ග

A35 මහා මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)


ඉන්ද්‍රනීල් සේන්ගුප්තා (born 8 September 1974) ඉන්දීය සිනමා සහ රූපවාහිනී නළුවෙකු, සහ ආ. සපයයි. බෙංගාලි හා හින්දි චිත්රපට . Sengupta was raised and educated in Kolkata, India. In 2000, he moved to Mumbai to pursue a career in modelling.  On 1 March 2008, he married Barkha Bisht Sengupta who was his co-star in Doli Saja Ke and Pyaar ke do naam...Ek Radha Ek Shyaam. They have togheter a daughter named Meera she was born in October 2011.

ඉන්ද්‍රනීල් සේන්ගුප්තා


Antonio Maria Ciocchi del Monte (Monte San Savino, setembro de 1461 - Roma, 20 de setembro de 1533) foi um cardeal italiano da Igreja Católica, Vice-Decano do Colégio dos Cardeais.

Biografia
O caçula dos três filhos de Fabiano Ciocchi e Jacopa, filha de Gaspare, cujo sobrenome não é conhecido, seu pai abandonou seu sobrenome Ciocchi e assumiu o de Monte San Savino, que logo foi abreviado para Monte. Era o tio do Papa Júlio III.

Foi a Roma para se juntar ao seu pai e ao seu irmão mais velho, e seu intelecto e talentos jurídicos logo atraíram a atenção da Cúria Romana. Ele foi nomeado advogado consistorial, e o conhecimento profundo das leis acelerou sua ascensão e ele se tornou um valioso conselheiro tanto do Papa Inocêncio VIII quanto do Papa Alexandre VI.

Inocêncio VIII nomeou-o arcipreste de Sant'Angelo in Vado, perto de Urbino. Em 1492, o mesmo papa o nomeou arcipreste de Arezzo. Em 27 de março de 1493, foi nomeado auditor da Rota Romana. Em 1495, recebeu a reitoria da igreja de Sant'Agnese em Arezzo e no ano seguinte foi feito preboste de San Luciano, próximo ao Monte San Savino. Em 1498, depois de algum tempo dedicado aos seus deveres pastorais, foi chamado de volta a Roma pelo papa e encarregado das operações diárias da Sagrada Rota Romana e devido ao seu excelente desempenho neste cargo, no final de julho de 1502, o Papa Alexandre nomeou Antonio para ser o presidente da Rota para todos os territórios sob o controle do segundo filho sobrevivente do papa, César Bórgia; Antonio tinha sua sede jurídica na cidade de Cesena; com o novo ofício foi o novo posto de protonotário apostólico. No início de 1503, Antonio foi elevado por César Bórgia ao cargo de governador geral da Romagna.

Episcopado
Eleito bispo de Città di Castello em 4 de agosto de 1503, foi incapaz de tomar posse da diocese porque o titular anterior, Giulio Vitelli, que havia sido privado da sé pelo Papa Alexandre VI, nunca renunciou a sua reivindicação e manteve-a pela força; os poderosos Vitelli era a família principal da cidade, e o bispo Giulio tinha considerável apoio local; o novo Papa Júlio II confirmou a nomeação de Dom Ciocchi; então, em junho de 1505, ameaçou colocar a cidade sob um interdito papal, a menos que se submetesse imediatamente no assunto de seu bispo, a cidade capitulou imediatamente e em julho, o novo bispo finalmente tomou posse de sua diocese, na nova catedral de San Florido; ocupou a sé até 6 de fevereiro de 1506. Foi consagrado em 4 de janeiro de 1506 na igreja de San Pietro in Vincoli de Roma, por Tito Veltri di Viterbo, bispo de Castro, assistido por Nicola Antonio de Piscibus, bispo de Muro Lucano, e por Francesco Filipperi, bispo de Ferentino.

Em janeiro de 1504, o Papa Júlio II o nomeou governador de Cesena. Tornou-se Auditor da Câmara Apostólica em 26 de julho de 1504. Foi promovido a arcebispo metropolitano de Manfredonia em 6 de fevereiro de 1506, cargo que ocupou até 30 de maio de 1511.

Cardinalato
Foi criado cardeal no consistório de 10 de março de 1511, recebendo o barrete cardinalício em 13 de março e o título de cardeal-presbítero de São Vital em 17 de março. Foi administrador apostólico da Diocese de Pavia a partir de 30 de maio de 1511, renunciando ao cargo em favor de seu sobrinho Giovanni Maria Ciocchi del Monte em 13 de março de 1521. Pouco depois de sua criação, foi nomeado protetor da Ordem dos Servos de Maria. O papa confiou ao cardeal Ciocchi del Monte o dever de lidar com os quatro cardeais que abraçaram abertamente a causa do rei Luís XII da França sobre a convocação do cismático Concílio de Pisa; ele trabalhou diligentemente para obter sua completa submissão ao papa.

Legado em Perugia em 1511, nunca deixou Roma para assumir suas funções por causa de seu trabalho sobre o concílio cismático de Pisa e a organização do V Concílio de Latrão. Ele induziu o Papa Júlio II a celebrar o Concílio e trabalhou arduamente para trazer o conselho geral à tratar a realidade durante sua assembleia; a vigilância e determinação obstinadas do cardeal finalmente se concretizaram em 3 de maio de 1512, na abertura do Concílio, em que foi membro da comissão para a reforma da Cúria e seus funcionários, em 3 de junho de 1513. Em 1521, empreendeu a publicação dos atos do Concílio, a que o Papa concedeu permissão para a publicação em 25 de maio de 1521. Em 1513, ele foi enviado pelo Papa à Província de Umbria para restaurar o controle e a ordem após o caos ocasionado pela invasão do rei Luís XII. Teria recebido in commendam o título de Santa Cruz de Jerusalém.

Passou para o título de Santa Praxedes em 14 de julho de 1514. Foi nomeado legado em Perugia, também em 1514. Teve o ofício de Camerlengo do Sacro Colégio dos Cardeais, entre 1516 e 1517. Em 19 de abril de 1516, foi nomeado administrador apostólico da Diocese de Novara, ocupando o posto até 20 de dezembro de 1525. Na primavera de 1517, um complô de vários cardeais para assassinar o papa Leão X foi descoberto por homens leais ao papa e o Papa encarregou o Cardeal Ciocchi del Monte de conduzir os graves e complicados processos legais nos casos dos cardeais Alfonso Petrucci e Bandinello Sauli, identificados como os líderes da conspiração. O cardeal Raffaele Riario também foi implicado, em menor grau; a magistral organização e manifestação do cardeal das provas de peso contra os dois prelados foi tão meticulosa e metódica que não poderia haver dúvida na mente de ninguém de sua culpa óbvia. Quando o Papa soube dos resultados do processo, ele instantaneamente depôs os dois homens no consistório de 22 de junho de 1517.

Passou para a ordem dos cardeais-bispos e assumiu a sé suburbicária de Albano, em 24 de julho de 1521. Em fevereiro de 1523, o Papa Adriano VI o nomeou para uma comissão pontifícia especial encarregada de reduzir os grandes gastos do Vaticano, abolindo o grande número de novos cargos curiais que haviam surgido sob o Papa Leão X. No consistório de 23 de julho de 1523, o cardeal Ciocchi del Monte se opôs à criação de uma liga defensiva com o Sacro Imperador Carlos V, por causa do grande perigo que tal aliança representaria para as circunstâncias políticas e militares de seu aliado, o rei Francisco I da França.

Passou para a sé suburbicária de Frascati em 9 de dezembro de 1523, ocupando essa Sé até 18 de dezembro de 1523, quando optou pela sé suburbicária de Palestrina. Optou pela sé suburbicária de Sabina em 20 de maio de 1524 e, em 15 de junho do mesmo ano, assumiu a sé suburbicária de Porto e Santa Rufina, quando se tornou Vice-Decano do Colégio dos Cardeais.

Após a conclusão da Liga de Cognac, em 22 de maio de 1526, na qual o Papa Clemente VII se comprometeu com uma política formal anti-imperial, com a França, Veneza e os Sforza, o Cardeal Ciocchi del Monte tornou-se um dos principais membros da recém-criada comissão pontifícia encarregada de preparar os Estados papais para a guerra vindoura. Esta responsabilidade o ocupou durante todo o final de 1526 e os primeiros meses de 1527, no entanto, todos os preparativos foram inadequados para lidar com a combinação esmagadora das grandes forças espanholas e germânicas fora de Roma e a inimizade dos Colonna dentro da cidade; quando começou o saque da cidade, na manhã de 6 de maio de 1527, o cardeal Antonio fazia parte de um pequeno grupo de cardeais que permaneceram leais ao Papa durante toda a sua angústia política e pessoal e que agora buscavam refúgio com ele no Castelo de Santo Ângelo. O cardeal lutou para ajudar o Papa a chegar a alguma acomodação com o imperador que levaria, pelo menos, à evacuação da cidade pelas forças imperiais; ele foi um dos signatários da capitulação de 5 de junho de 1527, sob os termos da qual seu sobrinho, Giovanni Maria, tornou-se um dos sete reféns feitos pelos imperialistas como garantia da adesão de Clemente ao acordo; uma vez que a pessoa do Papa estava firmemente em mãos imperiais, com a chegada de companhias de tropas espanholas e germânicas ao castelo em 7 de junho de 1527, o cardeal Ciocchi del Monte assumiu a responsabilidade adicional de negociar com os representantes do imperador para garantir uma nova melhoria das circunstâncias do Papa Clemente.

A partir de 1528, envolveu-se profunda e intimamente com a questão do divórcio real inglês; seu nome havia sido apresentado já em janeiro de 1528, como um possível legado para a Inglaterra para resolver a questão do casamento do rei Henrique VIII. Naquela época, no entanto, não havia nenhuma possibilidade real de que ele fosse porque não apenas estava velho demais para a viagem, mas também estava com problemas de saúde. Envolveu-se de perto com a segunda embaixada inglesa, que chegou a Roma para apresentar a causa do rei em 28 de janeiro de 1529, mas esta embaixada falhou em sua tentativa de convencer o papa e uma terceira embaixada inglesa foi enviada. Ao longo dessas negociações, o cardeal Ciocchi del Monte foi uma figura de destaque, apoiando ativamente a causa do rei Henrique e, em 1533, o cardeal trabalhou tão ativamente em nome do rei que foi considerado seriamente para o cargo de cardeal protetor da Inglaterra, como substituto do cardeal Lorenzo Campeggi mas era tarde demais para essa nomeação pois em 25 de janeiro de 1533, o rei Henrique VIII havia se casado com Ana Bolena por seu novo arcebispo de Cantuária, Tomás Cranmer; alguns meses depois, o Papa Clemente VII tomou uma decisão final contra o divórcio e secretamente excomungou Henrique.

Foi nomeado como administrador apostólico da Diocese de Rimini em 7 de abril de 1529 e ocupou o cargo até 24 de maio de 1529. Foi também administrador da sé de Caiazzo, de 24 de maio a 18 de junho de 1529. Legado em Roma durante a ausência do papa, em 1 de outubro de 1529. Foi também administrador da Diocese de Alatri, de 4 de fevereiro a 1 de julho de 1530.

Enquanto as negociações inglesas estavam acontecendo, o Sacro Imperador Carlos V enviou uma carta ao Papa pedindo a necessidade imediata de convocar um concílio geral para lidar com a tumultuada situação religiosa na Germânia. O Papa recebeu a carta em 16 de novembro de 1530 e a exigência do imperador foi formulada em termos tão absolutos que o Papa Clemente teve de preparar uma resposta imediata, então uma comissão de cardeais debateu a questão duas vezes e foi objeto do consistório em 28 de novembro de 1530; nessa reunião, o cardeal Innocenzo Cibo leu outra carta do imperador Carlos dirigida ao Colégio dos Cardeais. O cardeal Ciocchi del Monte estava ausente de Roma quando esses eventos ocorreram, mas voltou apressado quando soube do debate; seu compromisso com a reforma era forte e ele pressionou vigorosamente pela convocação de um concílio e defendeu uma ação imediata para isso, em cooperação com os cardeais Egídio de Viterbo e Alessandro Farnese, seniore; o agente do imperador no Colégio, o cardeal García de Loaysa, presente no consistório, escreveu em 30 de novembro de 1530 que o cardeal Ciocchi del Monte era um dos mais fortes defensores dos desejos do imperador.

Nomeado legado, com jurisdição absoluta, em Roma, enquanto o Papa Clemente VII foi a Marselha para celebrar o casamento entre Henrique, duque de Orleans, segundo filho do rei Francisco I da França, e Catarina de Medici, entre 6 e 9 de setembro de 1533 ; ele pediu que seu sobrinho, Giovanni Maria Ciocchi del Monte, fosse associado a ele no desempenho de seu novo cargo, e o papa atendeu a esse pedido.

Morreu em Roma em 20 de setembro de 1533 e foi sepultado, segundo o seu testamento, na igreja de San Pietro in Montorio de Roma. Assim que o Cardeal Giovanni Maria Ciocchi del Monte se tornou Papa Júlio III, ele ordenou que uma capela familiar fosse construída para a família em San Pietro in Montorio e, porque já não era mais jovem, ordenou que o trabalho fosse empreendido imediatamente e progredisse para a conclusão o mais rápido possível. O contrato para a construção foi dado a Giorgio Vasari em 2 de junho de 1550, mas os termos parecem ter sido acordados já em março, poucas semanas após a coroação do Papa. A construção básica foi concluída dentro de um cronograma notável de apenas dois meses, de 13 de outubro a 8 de dezembro de 1550. Em 19 de dezembro, ou alguns dias depois, os restos mortais do cardeal foram reenterrados na nova capela, perto do novo túmulo de seu irmão, Vincenzo, o pai do papa. A efígie reclinada foi esculpida por Bartolomeo Ammannati.

Conclaves
 Conclave de 1513 - participou da eleição do Papa Leão X
 Conclave de 1521-1522 - participou da eleição do Papa Adriano VI
 Conclave de 1523 - participou da eleição do Papa Clemente VII

Bibliografia

Ligações externas

Naturais de Arezzo (província)
Arcebispos católicos da Itália
Cardeais da Itália
Cardeais nomeados pelo papa Júlio II
Cardeais-bispos de Albano
Cardeais-bispos de Frascati
Cardeais-bispos de Palestrina
Cardeais-bispos de Sabina-Poggio Mirteto
Cardeais-bispos de Porto-Santa Rufina

Antonio Maria Ciocchi del Monte


Duel in the Jungle é um filme britânico, do gênero aventura, dirigido por George Marshall e estrelado por Dana Andrews, Jeanne Crain e David Farrar. Foi produzido pela Associated British Picture Corporation (ABPC), em conjunto com Marcel Hellman. Foi lançado em 21 de agosto de 1954.

Elenco
 Dana Andrews ...Scott Walters
 Jeanne Crain ...Marian Taylor
David Farrar ...Perry Henderson / Arthur Henderson
Patrick Barr ...Superintendente Roberts
George Coulouris ...Capitão Malburn
Charles Goldner ...Martell
Wilfrid Hyde-White ...Pitt
Mary Merrall ...Sra Henderson
Michael Mataka ...Vincent
Paul Carpenter ...Clerk
 Irene Handl ...Mary Taylor

Produção
As gravações ocorreram entre 24 de agosto e início de dezembro de 1953. Partes do filme foram filmadas na África do Sul em Porto Elizabeth e Joanesburgo, em Bechuanaland (atual Botswana) e em Victoria Falls (na fronteira Zâmbia/Zimbabwe).

Filmes do Reino Unido de 1954
Filmes policiais do Reino Unido
Filmes de aventura do Reino Unido
Filmes da Warner Bros.
Filmes independentes do Reino Unido
Filmes ambientados em Londres
Filmes gravados na África do Sul

Duel in the Jungle


كالغاري أو كالجاري  هي مدينة في مقاطعة ألبرتا الكندية. تقع عند ملتقى نهر Bow ونهر إلبو في جنوب المقاطعة، في منطقة سفوح جبال البراري، حوالي  شرق النطاقات الأمامية من جبال روكي الكندية.

كان عدد سكان المدينة 1,285,711 في عام 2019، مما يجعلها أكبر مدينة في ألبرتا وثالث أكبر بلدية في كندا. وفي عام 2016، كان عدد سكان تجمع كالجاري الحضري (المدينة مع ضواحيها) 1,392,609، مما يجعلها رابع أكبر منطقة تعداد حضرية (CMA) في كندا.

يشمل اقتصاد كالجاري النشاط في قطاعات الطاقة والخدمات المالية والسينما والتلفزيون والنقل والخدمات اللوجستية والتكنولوجيا والتصنيع والطيران والصحة وتجارة التجزئة والسياحة. يعد تجمع كالجاري الحضري موطنا لثاني أكبر عدد من المكاتب الرئيسية للشركات في كندا بين أكبر 800 شركة في البلاد. في عام 2015، كان لدى كالجاري أكبر نسبة من المليونيرات في أي مدينة كندية كبرى.  في عام 1988 أصبحت أول مدينة كندية تستضيف دورة الألعاب الأولمبية الشتوية.

وقد تم اعتبار كالجاري مدينة معروفة بجودة الحياة العالية. في عامي 2018 و 2019، صنفت مجلة ذي إيكونومست كالجاري المدينة الأكثر ملاءمة للعيش في كندا، وواحدة من أفضل خمس مدن في العالم وفقًا لتصنيفها العالمي للعيش. تصنف كالجاري مدينة بيتا عالمية من قبل شبكة بحث المدن العالمية والعولمة.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لكالغاري:

توأمة
لكالغاري اتفاقيات توأمة مع كل من:

 فينيكس
 دايجون
 ناوكالبان دي خواريز
 سراييفو
 داتشينغ
 جايبور
 مدينة كيبك

أعلام

 ريد دتون
 جيمس غوسلينغ
 إليشا كثبيرت
 ألبرت لاكومب
 جون إدوارد براونلي
 كوري مونتيث
 فرنسيس سوليفان
 تيد كروز
 أوين هارغريفز
 إرنست مانينغ

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1884
تأسيسات سنة 1884 في ألبرتا
تأسيسات سنة 1884 في الأقاليم الشمالية الغربية
تأسيسات سنة 1884 في كندا
مدن في ألبرتا
مدن كندا

كالغاري


Hîrtopul Moisei este o rezervație naturală silvică în raionul Cimișlia, Republica Moldova. Este amplasată în ocolul silvic Mihailovca, Hîrtopul Moisei, parcela 15. Are o suprafață de 101 ha. Obiectul este administrat de Gospodăria Silvică de Stat Cimișlia.

Referințe

Hîrtopul Moisei
Raionul Cimișlia

Rezervația naturală Hîrtopul Moisei


This is a list of mayors of Memphis, Tennessee.

See also
 Timeline of Memphis, Tennessee

References

External links
Memphis Mayor's Office - MemphisTN.gov

Memphis, Tennessee

List of mayors of Memphis, Tennessee


Hesy-Ra (also read Hesy-Re and Hesire) was an ancient Egyptian high official during the early Third Dynasty of Egypt. His most notable title was Wer-ibeḥsenjw, meaning either "Great one of the ivory cutters" or "Great one of the dentists", which makes him the earliest named dentist.  His tomb is noted for its paintings and cedar wood panels.

Identity
Thanks to several clay seal impressions found in Hesy-Ra's tomb, it is today known that this high official lived and worked during the reign of king (pharaoh) Djoser and maybe also under king Sekhemkhet.

Hesy-Ra's name is of some interest to Egyptologists and historians alike, because it is linked to the sun god Ra. Hesy-Ra, alongside a few high officials at this time, belongs to the first high officials who were allowed to link their names to Ra. However, they were not allowed to use the sun disk hieroglyph to write Ra's name. This was permitted to the king only.

Titles
As a high-ranking official and priest, Hesy-Ra bore several elite and pious titularies:
 Confidant of the king (Egyptian: Rekh-neswt).
 Great one of the "ten of Upper Egypt" (Egyptian: Wer-medi-shemaw).
 Great one of Peh (Egyptian: Wer-Peh).
 Great one of the dentists (Egyptian: Wer-ibeḥ-senjw).
 Elder of the "Qed-hetep" (Egyptian: Semsw-qed-hetep).
 Chief of the scribes (Egyptian: Medjeh-seschjw).
 Brother of Min (Egyptian: Sen-Min).
 Magician of Mehit (Egyptian: Hem-ḥeka-Meḥit).

The most debated title amongst Hesy-Ra's many rather unique titles is Wer-ibeḥ-senjw, which can be translated in many ways: ibeh can be translated as either "dentition" or "ivory", and Senjw as "arrows", "cutters" and/or "physicians"; thus, the full title Wer-ibeḥ-senjw can either be translated as "Great one of the ivory cutters" or as "Great one of the dentists". If the former translation is correct, Hesy-Ra was a professional ivory-cutter and artist - a profession that was fairly common and already attested in early dynastic inscriptions. If the latter translation is correct, Hesy-Ra would be the very first person in Egyptian history to be officially entitled as an occupational dentist.

Hesy-Ra also draws interest because of the richly decorated cedar wood panels and the colorful wall paintings discovered inside and outside his tomb.

On the richly decorated cedar wood panels, Hesy-Ra is depicted in different stages of his life: close to the entrance he is shown as a young man at the start of his career; going deeper inside the tomb, as a middle-aged man at the heyday of his career; and finally, in the remembrance chapel itself, as an old man, sitting on an offering table and being stuffed in a tight gown. The artist of the panels even accentuated the visible aspects of age: Hesy-Ra's face changes from pretty smooth to wrinkled and saggy.

The wall paintings discovered inside and outside his tomb are in black, white, yellow, green and red. The figures include rhomboids, stripes and a green-yellowish reed mat imitation. The paintings were in such a good state when found, that the excavators decided to fill the painted corridors with high quality rubble in attempt to preserve the colors. Close-by reliefs reportedly depict daily utensils and even game accessories, such as Mehen game boards and a Senet play set.

Possible contemporary office partners included Netjeraperef, Akhetaa, Khabawsokar, Pehernefer and Metjen, who were also holding office under Huni and Sneferu. All their tomb inscriptions reveal that the time of both kings must have been a very prosperous one, as both economy and office administration flourished.

Tomb

Hesy-Ra's tomb, mastaba S-2405, is situated in Saqqara; it was discovered in 1861 by French archaeologists Auguste Mariette and Jacques de Morgan. Excavations started in 1910 and ended in 1912, organized and performed by British archaeologist James Edward Quibell. Hesy-Ra's tomb is squeezed in between dozens of others, approximately 260 m north-east of king Djoser's pyramid complex. In its original state, the mastaba was 43 m long, 22 m wide and 5 m high. It was made of hardened mud bricks. Inner and outer walls were once completely and smoothly covered with white limestone. The inner room structure consisted of a long, niched corridor and several rooms and chapels.

See also
 List of ancient Egyptian scribes

References

People of the Third Dynasty of Egypt
27th-century BC Egyptian people
Ancient Egyptian physicians
Ancient Egyptian scribes
Ancient Egyptian officials
Egyptian dentists

Hesy-Ra


O brilhante-de-fronte-violeta (Heliodoxa leadbeateri) é uma espécie de beija-flores dos "brilhantes", tribo Heliantheini na subfamília Lesbiinae. Encontra-se Bolívia, Colômbia, Equador, Peru e Venezuela.

Taxonomia e sistemática
O brilhante-de-fronte-violeta tem quatro subespécies:

 H. l. Leadbeateri Bourcier (1843)
 H. l. parvula Berlepsch (1888)
 H. l. Sagitta Reichenbach (1854)
 H. l. otero Tschudi (1844)

Descrição

O brilhante de frente violeta é  longo. Os machos pesam  e fêmeas  . Ambos os sexos têm um bico preto de comprimento médio, quase reto, uma faixa malar branca e uma pequena mancha branca atrás do olho. Ambos têm uma cauda bifurcada, mas a da fêmea é menos recortada do que a do macho.

Os machos da subespécie nominal têm as partes superiores verde-bronze com uma testa azul brilhante e um pescoço acobreado. Eles têm um gorget verde-esmeralda brilhante e um peito e barriga verde-bronze opacos. O par central de penas da cauda é verde bronze, o próximo par azul aço com pontas de bronze e o restante azul aço escuro. As fêmeas têm as partes superiores verdes acobreadas com uma testa verde brilhante. Suas partes inferiores são brancas em transição para buffy na barriga, e a garganta e o peito são densamente manchados de verde brilhante. As penas da cauda têm pontas brancas.

Machos da subespécie H. l. parvula têm uma testa violeta e uma barriga mais pálida e opaca que a nominal. Suas penas centrais da cauda são mais claras e verdes que as do nominado e o resto mais enegrecido. A barriga da fêmea tem um fundo amarelo canela. H. l. os machos sagitta têm a testa azul, o peito azulado e o resto das partes inferiores e da cauda como os da parvula . As fêmeas têm uma mancha azul na coroa e uma barriga quase branca. Machos de H. l. otero tem partes superiores menos acobreadas que a nominal; as fêmeas têm a barriga acastanhada e pouco ou nenhum brilho na testa.

Distribuição e habitat
As subespécies de brilhante-de-fronte-violeta são encontradas assim:

 H. l. leadbeateri, a Cordilheira Costeira venezuelana entre os estados de Falcón e Miranda
 H. l. parvula, os Andes do oeste da Venzulea, Serranía del Perijá na fronteira Venezuela-Colômbia, a maior parte dos Andes orientais da Colômbia e o extremo norte dos Andes Centrais.
 H. l. sagitta, a encosta leste dos Andes equatorianos ao sul do Peru até o Departamento de Pasco
 H. l. otero, a encosta leste dos Andes do centro do Peru até o noroeste de Bolovia até o Departamento de Cochabamba

A espécie habita uma variedade de paisagens, principalmente nas zonas tropicais e subtropicais. Ocorre principalmente no interior e bordas de floresta tropical pré-montana e floresta nublada, mas também é encontrada em arbustos, clareiras, floresta secundária e plantações de café. Em altitude varia entre .

Comportamento

Movimento
O brilhante de frente violeta é sedentário.

Alimentando
O brilhante de fronte violeta forrageia principalmente nos estratos inferiores a médios da floresta, tipicamente abaixo  . Ao contrário de alguns outros brilhantes, ele forrageia sozinho e não compartilha árvores floridas com outras pessoas. Além do néctar, também se alimenta de insetos capturados por falcoaria . Os insetos são uma parte substancial de sua dieta, embora faltem detalhes das plantas que frequenta.

Reprodução
A época de nidificação do brilhante de fronte violeta vai de janeiro a maio. Nenhuma outra informação sobre sua fenologia reprodutiva foi publicada.

Vocalização
O que se pensa ser a música do violeta-brilhante é "uma série contínua de notas estridentes de 'chup' ou 'tchep'". Também faz "uma frase repetida, brilhante e descendente 'whee-tsee-tsee-tsew' que soa como um gorjeio espasmódico".

Status
A IUCN avaliou o brilhante de fronte violeta como sendo de menor preocupação. Tem uma grande variedade, mas seu tamanho populacional é desconhecido e acredita-se que esteja diminuindo. A espécie "parece ser bastante comum, pelo menos localmente".

Aves descritas em 1843
Heliodoxa
Espécies pouco preocupantes

Brilhante-de-fronte-violeta


Nikola Vlašić (; n. 4 octombrie 1997) este un fotbalist profesionist croat care joacă pe postul de mijlocaș ofensiv pentru clubul din Serie A Torino FC, fiind împrumutat de la West Ham United și pentru echipa națională a Croației.

În 2014, Vlašić a intrat pe lista celor mai buni 40 de fotbaliști din lume, născuți în 1997, compilată de The Guardian.

Cariera pe echipe

Hajduk Split
Născut în Split, în familia antrenorului de atletism Joško Vlasic, ca frate mai mic al campionului mondial la săritura în înălțime, Blanka Vlasic, viitoarea carieră de fotbalist a lui Nikola a fost privit ca un "proiect" de către tatăl său, care a început să-l formeze personal încă de când el a avea vârsta de patru ani.

Vlašić s-a alăturat academiei NK Omladinac Vranjic, înainte de a fi adus la HNK Hajduk Split la vârsta de 12 ani. El a debutat pentru echipa națională de fotbal a Croației U16 la vârsta de 14 ani jucând regulat cu coechipieri mai mari la nivelurile U17 și U18. El a excelat și la nivelul clubului de tineret, iar în sezonul 2013-2014 a format o pereche puternică la echipa U17 a lui Hajduk cu Andrija Balić, ajutând echipa să termine în prima parte a clasamentului, fără să sufere nicio înfrângere. Cei doi au primit apoi și au semnat contracte de profesioniști și au fost avansați la echipa U19, unde au jucat constant.

El și-a făcut debutul pentru prima echipă într-un meci de calificare în UEFA Europa League la 17 iulie 2014, jucând în meciul din deplasare cu Dundalk FC. După debutul său, el a devenit cel mai tânăr marcator al lui Hajduk Split în competițiile internaționale, la vârstă de 16 ani și 9 luni, având cu 2 luni mai puțin decât fostul deținător al recordului, Mario Tičinović. În acel sezon, Vlašić a jucat 37 de meciuri în toate competițiile, marcând patru goluri.

La 30 iunie 2016, Hajduk a anunțat că Vlašić a fost numit vice-căpitan al clubului, iar Lovre Kalinić a continuat să fie căpitan. Deoarece Kalinić a fost în vacanță prelungită ca urmare a faptului că a făcut parte din echipa croată care a participat la UEFA Euro 2016, Vlašić a fost căpitanul lui Hajduk pentru prima dată pe 14 iulie 2016, în prima etapă a sezonului, într-o remiză din deplasare, scor 2-2 împotriva lui CS Municipal Studențesc Iași în al doilea tur de calificare al Ligii Europa 2016-2017. În ciuda vârstei fragede, Vlašić a fost căpitan de încă patru ori în acel sezon.

Everton
La 31 august 2017, Vlašić a semnat un contract de cinci ani cu clubul Premier League Everton pentru o sumă de aproximativ 10 milioane de lire sterline, cea mai mare sumă de transfer pe care Hajduk Split a primit-o vreodată. Vlašić l-a impresionat pe antrenorul lui Everton, Ronald Koeman, și pe directorul sportiv Steve Walsh, când Everton și Hajduk s-au confruntat în playofful UEFA Europa League din sezonul 2017-2018. Vlasic a marcat primul său gol pentru Everton, la debutul pe Goodison Park într-un meci cu Apollon Limassol din Europa League, în minutul 66, la 28 septembrie 2017.

ȚSKA Moscova
La 15 august 2018, clubul rus PFC ȚSKA Moscova a anunțat că Vlašić a fost adus sub formă de împrumut pentru sezonul 2018-2019. La 2 octombrie 2018, Vlašić a înscris în minutul 2 golul victoriei obținute împotriva deținătoarei Ligii Campionilor din sezonul anterior, Real Madrid.

Cariera la națională

Tineret

Senior
La 28 mai 2017. Vlašić a debutat pentru Croația într-un meci amical cu Mexicul după ce a fost numit titular.

La 18 noiembrie 2018, el i-a oferit o pasă de gol lui Andrej Kramarić într-un meci de Liga Națiunilor UEFA împotriva Angliei, în care Croația a condus inițial cu 0-1, dar a terminat meciul fiind învinsă cu 2-1.

Viața personală
El este fratele atletului croat Blanka Vlašić.

Statistici privind cariera

 Până pe 16 martie 2019

Referințe

Legături externe
 Nikola Vlašić la hajduk.hr

Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai ȚSKA Moscova
Fotbaliști ai Everton FC
Fotbaliști internaționali croați
Fotbaliști croați
Mijlocași
Oameni în viață
Nașteri în 1997

Nikola Vlašić


Acrotome, biljni rod iz tropske južne Afrike. Sastoji se od osam vrsta koje pripadaju porodici medičevki.

Vrste
 Acrotome angustifolia G.Taylor
 Acrotome fleckii (Gürke) Launert
 Acrotome hispida Benth.
 Acrotome inflata Benth.
 Acrotome mozambiquensis G.Taylor
 Acrotome pallescens Benth.
 Acrotome tenuis G.Taylor
 Acrotome thorncroftii Skan

Izvori

Lamioideae

Acrotome


Socovce este o comună slovacă, aflată în districtul Martin din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 249 de locuitori. Se învecinează cu  și .

Istoric
Localitatea Socovce este atestată documentar din 1258.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Socovce


سواها قلبي هو البوم للفنانة السورية أصالة نصري، تم إصداره عام 2007، تم إنتاج وتوزيع الألبوم من قبل شركة روتانا وهو مكون من 9 أغاني.

عن الألبوم

في صيف 2007 كان لعشاق أصالة موعد مع ألبوم سواها قلبي، ألبوم شكل طفرة فنية
في الساحة الخليجية بشكل عام ومسيرة أصالة الخليجية بشكل خاص، تعاونت من خلاله مع الملحن السعودي الشاب سهم، الذي شكل تواجده في هذا الألبوم الحدث الذي جعل من اسمه رقم صعب في ميدان التلحين
فيما بعد، باكورة تعاملهم كانت أربعة أعمال، ثلاث نصوص منها للشاعرة الشابة العاليه
و نص للشاعر الكويتي المعروف خالد المريخي، نجحت من هذي الأعمال : لاتخاف من الزمن وسواها قلبي، وحضيت طلبتك بإشادات نقذية، بعيداً عن أعمال سهم ضم الألبوم أغنية شموخ عزي
للملحنة ليل التي استطاعت أن تلفت لها الأنظار من أول تجربة لها بكلمات جريئة وجديدة من الشاعرة الشابة معتزه.باقي الأعمال أبرزها كان عمل أمنية الذي سرد مشاعر أم تجاه ابنها، إضافةً لنص إقرب قريب لسعود الهاجري الذي جاء كرد على نص روّح وروح للشيخ حمدان بن محمد بن راشد آل مكتوم.
المميز في ألبوم سواها قلبي، قدرته على عكس روح أنغام الخليج الصرفة بثوب حداثي كما لو كانت بعض أعماله ثراث خليجي منفذ في عصرنا الحالي.

قائمة الأغاني

قائمة الأغاني المصورة

مراجع

ألبومات أصالة نصري
ألبومات سورية

سواها قلبي (ألبوم)


Les frappes aériennes pakistanaises de 2022 en Afghanistan sont survenues dans la nuit du 16 avril 2022 lorsque des avions appartenant à l'armée de l'air pakistanaise ont frappé différentes parties des provinces afghanes de Khost et de Kounar, près de la frontière entre les deux pays. Selon les médias pakistanais et certains médias afghans comme l'agence de presse Bakhtar, la frappe aérienne visait des militants appartenant au Tehrik-e-Taliban Pakistan. Cependant, selon les responsables talibans afghans locaux, les avions ont frappé plusieurs villages dans les provinces de Khost et de Kounar, tuant plus de 40 civils, dont des femmes et des enfants, et en blessant plus de 20 autres. Actuellement, il n'y a aucune confirmation officielle du nombre de morts.

Les frappes aériennes ont été menées vers  et  du matin alors que les gens se préparaient pour le repas de l'aube pendant le Ramadan, le mois de jeûne islamique. Les frappes aériennes étaient en représailles à une attaque terroriste contre un convoi militaire pakistanais dans le Waziristan du Nord, dans le Khyber Pakhtunkhwa, au Pakistan la veille, qui a tué sept soldats pakistanais. De plus, selon quelques rapports, les soldats pakistanais avaient aussi affronté les forces talibanes à environ  la même nuit dans le  de Khost. Deux militants talibans ont été tués dans l'affrontement.

Victimes
Selon les médias afghans, dans la province de Khost, les frappes aériennes ont eu lieu dans plusieurs villages du , dont Pesa Mela et Mirsapar, et ont frappé des camps de réfugiés appartenant à des personnes déplacées du Waziristan, tuant au moins 41 civils et en blessant plus de 20 autres. Selon Rasool Jan Mashal, un ancien de la tribu de la région, ainsi que plusieurs responsables talibans de Khost, les personnes tuées ou blessées étaient toutes des civils.

Dans la province de Kounar, les attaques ont eu lieu dans le village de Chogam du district Shaigal Aw Shiltan, tuant trois filles, deux garçons et une femme, et blessant un homme.

Réactions

Gouvernement afghan
Un responsable afghan à Khost, sous couvert d'anonymat, a déclaré que "des hélicoptères pakistanais ont bombardé quatre villages près de la ligne Durand dans la province de Khost. Seules des maisons civiles ont été ciblées et il y a eu des victimes."

Najibullah Hanif, chef provincial par intérim du , a reconnu que "cinq civils" avaient été tués dans les attaques nocturnes dans la province de Kounar. Il a déclaré que "les forces pakistanaises ont bombardé la zone à l'aide d'artillerie lourde au cours des trois derniers jours sur les districts de , Shaltan et  [dans la province de Kounar]".

Le ministre afghan des Affaires étrangères par intérim, , a déclaré qu'il avait convoqué l' à Kaboul, , après les frappes aériennes et lui avait fait une démarche diplomatique. "Tous les empiètements militaires, y compris ceux dans les provinces de Kounar et Khost, doivent être empêchés car des actes en tant que tels détérioreront les relations bilatérales entre le Pakistan et l'Afghanistan. La détérioration des relations aura des conséquences désastreuses", a déclaré Muttaqi.

Zabihullah Mujahid, le principal porte-parole des talibans, a averti : "[L'émirat islamique d'Afghanistan] appelle la partie pakistanaise à ne pas tester la patience des afghans sur de telles questions et à ne pas répéter la même erreur, sinon cela aura de mauvaises conséquences."

L'ancien président afghan Hamid Karzai a condamné les frappes aériennes et les a qualifiées de "violation de la souveraineté de l'Afghanistan, de violation des normes internationales et de crime contre l'humanité."

Gouvernement pakistanais
Les médias pakistanais ont affirmé que les attaques visaient des militants talibans pakistanais (TTP) en Afghanistan, mais le gouvernement pakistanais et les forces armées pakistanaises n'ont fait aucun commentaire sur les attaques.

Le porte-parole de l'ambassade du Pakistan à Kaboul a nié qu'il y ait eu des frappes aériennes en Afghanistan et a déclaré que l'ambassadeur Mansoor Ahmad Khan et les autorités talibanes avaient discuté d'une résolution des problèmes frontaliers.

Nations unies
La Mission d'assistance des Nations unies en Afghanistan a déclaré : "La MANUA est profondément préoccupée par les informations faisant état de victimes civiles, dont des femmes et des enfants, à la suite des frappes aériennes dans les provinces de Khost et de Kounar la nuit dernière. Les civils ne sont jamais une cible."

Protestations
Des centaines de civils sont descendus dans les rues de Khost pour protester contre l'incident, scandant "Mort au Pakistan".

Dans la province de Kounar, les habitants ont exprimé leur "mécontentement face au silence des talibans sur les attaques" et ont déclaré que les talibans devraient agir dès que possible.

Notes et références

Avril 2022
2022 en Afghanistan
Bombardement aérien

Frappes aériennes pakistanaises de 2022 en Afghanistan


Pallas ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite zwischen Sinus Aestuum und Sinus Medii, westlich des Kraters Murchison, dessen Wall er teilweise überdeckt.
Der Krater ist stark erodiert. Das Innere weist einen Zentralberg auf.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach Peter Simon Pallas offiziell benannt.

Weblinks

 Pallas auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Pallas (Mondkrater)


Lynda Joy La Plante, CBE (née Titchmarsh; born 15 March 1943) is an English author, screenwriter and former actress, best known for writing the Prime Suspect television crime series.

Early life
Lynda La Plante was born Lynda Joy Titchmarsh on 15 March 1943 in Newton-le-Willows, Lancashire. La Plante's older sister Dail was killed in a road accident, at the age of five, before she was born.  Her younger sister, Gill Titchmarsh is a casting director, and the two have often worked together.  They also had a brother who was a doctor.

Raised in Liverpool, La Plante trained for the stage at the Royal Academy of Dramatic Art. After finishing her studies, using the stage name Lynda Marchal, she appeared with the Royal Shakespeare Company in a variety of productions, as well as popular television series including Z-Cars, Educating Marmalade, The Sweeney, The Professionals, and Bergerac. As an actress she is perhaps best remembered as the hay-fever suffering ghost Tamara Novek in the BBC children's series Rentaghost. In 1974, La Plante took her first scriptwriting job on the ITV children's series The Kids from 47A.

Widows and career breakthrough
Her breakthrough came in 1983 when she created and wrote the six-part robbery series Widows for Thames Television. The plot concerned the widows of four armed robbers carrying out a heist planned by their deceased husbands. A second series of Widows followed in 1985, while a sequel She's Out took up the story ten years later.

Her debut novel, The Legacy, was published in 1987 and received both critical and best-seller success. Her second, third and fourth novels came soon after – The Talisman (1987), Bella Mafia (1990) and Entwined (1993) – all of which became international best sellers.
In 1990 La Plante started working on her next television project, Prime Suspect, which was released by Granada Television in 1991. Prime Suspect starred Helen Mirren as DCI Jane Tennison, airing in the UK as well as on PBS in the United States as part of the anthology program Mystery!. In 1993 La Plante won an Edgar Award from the Mystery Writers of America for her work on the series. In 1992 she wrote a TV film called Seekers, starring Brenda Fricker and Josette Simon, produced by Sarah Lawson.

In 1993 La Plante formed her own television production company, La Plante Productions and through her new company she wrote and produced high-rating series The Governor (ITV 1995–96), Supply & Demand (ITV 1997–98), Killer Net (Channel 4 1998), acclaimed series Trial & Retribution (ITV 1997–2009), Mind Games (ITV 2001) and The Commander (ITV 2003–08). During this period La Plante also released the Cold series of books; Cold Shoulder, Cold Blood and Cold Heart, followed by Sleeping Cruelty (2000) – adding to her list of best sellers.

In 1996 La Plante co-wrote and executive produced The Prosecutors (NBC) with Tom Fontana (starring Stockard Channing), wrote and executive produced Bella Mafia (1998 CBS) (starring Vanessa Redgrave), which La Plante adapted from her novel of the same name. In 2001 she co-produced The Warden (2001 TNT), starring Ally Sheedy, a variation of La Plante's series The Governor. La Plante also co-produced her adaptation of the UK hit Widows (2002 ABC) and produced the pilot of Cold Shoulder (2006 New Regency / CBS) starring Kelly McGillis, which was based on her Cold series. La Plante was also executive producer on Daniel Petrie Jnr's adaptation of her show Framed (2002 TNT) which starred Sam Neill and Rob Lowe.

La Plante released Royal Flush (2002), and then began working on her Anna Travis series, which includes Above Suspicion (2004), The Red Dahlia (2005), Clean Cut (2007), Deadly Intent (2008), Silent Scream (2009), Blind Fury (2010), Blood Line (2011), Backlash (2012), and Wrongful Death (2013). So successful were the books that a UK television series was written and produced by La Plante starring Kelly Reilly and Ciarán Hinds.

Widows was remade as a US-set film in 2018, directed by Steve McQueen. Prime Suspect was also remade as an American series, starring Maria Bello. It ran for 13 episodes in 2011-2012.

Awards

La Plante has received many awards over the course of her career. For her work on Prime Suspect she received two Emmy Awards for Outstanding Mini Series (1993, 1994), as well as the Edgar Allan Poe Award for Best Mystery TV Episode. In 2001, the British Academy of Film and Television Arts (BAFTA) gave her the Dennis Potter Award for television writing.

In 2008 La Plante was appointed Commander of the Order of the British Empire (CBE) in the Queen's Birthday Honours List for services to Literature, Drama and to Charity. In the same year she received the TV Spielfilm Award at the International Film and Television Festival Conference in Cologne, Germany, for her television adaptation of her novel Above Suspicion.

In 2009 La Plante was inducted into the Crime Thriller Awards Hall of Fame and most recently, in 2013, La Plante was awarded an Honorary Fellowship with the Forensic Science Society (FSSoc), the first non-scientist to be inducted into the professional body; receiving the award for the accuracy with which she portrays forensic science in her work.

She has also been made an honorary member of the British Film Institute, and an Honorary Fellow from Liverpool John Moores University.

Works

Television and film
The Kids from 47A (1973-1974)
Widows (1983-1985)
Unnatural Causes: Hidden Talents (1986)
Screen One: Seconds Out (1992)
Civvies (1992)
Framed (1992)
Seekers (1993)
Comics (1993)
Prime Suspect (1993-2006)
The Lifeboat (1994)
She's Out (1995) (sequel to Widows)
The Governor (1995-1996)
Supply & Demand (1997-1998)
Trial & Retribution (1997-2009)
Bella Mafia (1997)
Killer Net (1998)
Cold Shoulder (2000)
Mind Games (2001)
Widows (2002) (US adaptation of the series of the same name)
The Commander (2003-2008)
Above Suspicion (2009-2012)
Prime Suspect (2011-2012) (US adaptation of the series of the same name)
Prime Suspect 1973 (2017)
Widows (2018) (Film adaptation of the TV series of the same name)

Literature

Dolly Rawlins/Widows/Jack Warr
Widows (1983/2018)
Widows II (1985) / Widows' Revenge (2019)
She's Out (1995)
Buried (2020)
Judas Horse (2021)
Vanished (2022)
Pure Evil (2023)

Legacy
The Legacy (1987)
The Talisman (1987)

Jane Tennison
Prime Suspect (1991)
Prime Suspect 2 (1992)
Prime Suspect 3 (1993)
Tennison (2015) (basis of British TV series Prime Suspect 1973)
Hidden Killers (2016)
Good Friday (2017)
Murder Mile (2018)
The Dirty Dozen (2019)
Blunt Force (2020)
Unholy Murder (2021)
Dark Rooms (2022)
 A Taste of Blood (2023)

Lorraine Page
Cold Shoulder (1994)
Cold Blood (1996)
Cold Heart (1998)

Trial And Retribution
Trial and Retribution (1997)
Trial and Retribution II (1998)
Trial and Retribution III (1999)
Trial and Retribution IV (2000)
Trial and Retribution V (2002)
Trial and Retribution VI (2002)

Anna Travis
Above Suspicion (2004)
The Red Dahlia (2006)
Clean Cut (2007)
Deadly Intent (2008)
Silent Scream (2009)
Blind Fury (2010)
Bloodline (2011)
Backlash (2012)
 Wrongful Death (2013)

Novels
Bella Mafia (1991)
Civvies (1992)
Entwined (1992)
Framed (1992)
Seekers (1993)
Comics (1993)
The Governor (1995)
The Governor 2  (1996)
Sleeping Cruelty (2000)
Royal Flush (2002)
Twisted (2014)

Short stories
The Little One (2012)

Personal life
She was married to musician Richard La Plante for 17 years, until their divorce in 1996. At the age of 57 she adopted a baby son whose name is Lorcan.

References

External links

Lynda La Plante at the MBC Encyclopedia of Television
 Lynda La Plante biography and credits at the BFI's Screenonline

La Plante Productions

1943 births
Living people
Alumni of RADA
British women television writers
Commanders of the Order of the British Empire
Edgar Award winners
English crime fiction writers
English dramatists and playwrights
Lynda Marchal
Lynda Marchal
English television writers
English women dramatists and playwrights
English women novelists
Novelists from Liverpool
People from Newton-le-Willows
Women mystery writers

Lynda La Plante


ميشيل زيوولكو (2 يناير 1945 في كيمنتس)  لاعب كرة قدم فرنسي الجنسية ألماني المولد معتزل كان يجيد اللعب في مركز حارس مرمى . ساهم في تتويج نادي ليون ببطولة كأس فرنسا موسم 1966-1967 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو أولمبيك ليون
مواليد 1945
مواليد في كيمنتس
وفيات في لا ترونش

ميشيل زيوولكو


Isidore Bonheur fue un escultor francés, nacido el  en Burdeos y fallecido el año 1901.

Datos biográficos

Isidore-Jules Bonheur nació en el seno de una familia de artistas donde la representante más conocida es la pintora Rosa Bonheur. Tercer hijo de Raymond Bonheur, Isidore hizo sus primeros aprendizajes artísticos de su padre y de su hermana mayor Rosa. En 1849, ingresó en la Escuela de las Bellas Artes de París. Se especializó inicialmente en la pintura y presentó en el Salón de 1848 un Ginete africano atacado por una leona- Cavalier africain attaqué par une lionne, posteriormente se orientó más particularmente hacia la escultura, dedicándose a la representación de modelos naturalistas especialmente pequeños grupos escultóricos con animales.

Muchos de sus bronces fueron editados por Hippolyte Peyrol , que era su tío político. Los modelos fundidos por Peyrol , tanto para Rosa como para Isidore están excepcionalmente bien esculpidos, lo que sugiere una fuerte relación de trabajo entre el fundidor y escultor. No hay duda de que Isidore Bonheur fue un agudo observador de la naturaleza, sus animales no eran antropomórficos, pero estaban modelado para captar el movimiento o la postura característica de la especie en particular. Logró más éxito con sus esculturas de caballos , que se representan generalmente como relajados en lugar de tensos, y que se encuentran entre sus obras más famosas.

Presentó en el año 1850 un grupo escultórico titulado , Combate de toros-Combat de taureaux que fue destacado. Obtuvo muchas medallas de los Salones y una medalla de Oro en la Exposición Universal de París (1889).

Obras

Entre las obras de Isidore Bonheur se incluyen las siguientes:

 Toros de lidia - Combat de Taureaux , bronce, 1850
 Jinete cazando un toro - Cavalier chassant un taureau , 1855
 Ulises reconocido por su perro - Ulysse reconnu par son chien, 1859
 Los toros - Les Taureaux que presentó en el Salón de París de 1865 y luego expuestos en la Exposición Universal de París (1878), fundidos en hierro por la fundición del Val d'Osne, a día de hoy en la entrada del Parque Georges Brassens en París
 Gladiador a caballo - Gladiateur à cheval , obra de 1866, fundido tras la muerte del escultor en 1902 , instalado en el Hospital Sainte-Anne de París
 León - Lion , fachada del Palacio de Justicia, en Place de Harley, 1867
 Pipino el Breve en la arena - Pépin-le-Bref dans l'arène , 1874
 El domador de tigres - Le Dénicheur de tigres , 1877
 Un caballero de Luis XV - Un cavalier sous Louis XV , 1879
 Un caballero de Enrique II de Francia - Un cavalier sous Henri II , 1884
 Ciervo- Cerf faisant tête , 1885
 Trompeta de Luis XIII - Trompette sous Louis XIII , 1886 , 1886
 El pastoreo de ganado - Bétail au pâturage , escena pastoral con toro, vaca y oveja, en alto relieve de bronce, 2ª mitad del  , en el Museo de Arte e Historia de Toul

Notas y referencias

 Isidore Bonheur Sculpture Bio - Hickmet Fine Arts
 Isidore Jules Bonheur bio - The Bronze Gallery

Enlaces externos

 picasaweb.google.com:

Escultores de Francia del siglo XIX
Escultores de Francia del siglo XX
Escultores de Burdeos
Fallecidos en Burdeos
Nacidos en Burdeos

Isidore Bonheur


Makedonia (græsk: Μακεδονία, Makedonien) er en græsk avis, der blev offentliggjort i Thessaloniki. Avisen, der er en af de ældste aviser i Grækenland, blev første gang udgivet i 1911 af Konstantinos Vellidis.

Eksterne henvisninger
Officiel hjemmeside

Etableret i 1911
Aviser fra Grækenland

Makedonia


Vonarstræti er íslensk kvikmynd frá 2014 eftir Baldvin Z. Vonarstræti var valin sem framlag Íslands til 88. Óskarsverðlaunahátíðarinnar í flokki bestu kvikmyndar á erlendu tungumáli, en var ekki tilnefnd.

Leikarar

 Hera Hilmarsdóttir
 Þorsteinn Bachmann
 Þorvaldur Davíð Kristjánsson

Heimildir

Tenglar

Íslenskar kvikmyndir
Kvikmyndir frumsýndar 2014

Vonarstræti (kvikmynd)


Premiul Locus pentru cel mai bun roman science fiction și fantasy de debut se acordă din 1981 de către revista Locus pentru  o lucrare din anul anterior. Lista câștigătorilor este:

Lista

Note

Premiul Locus
Fondări în 1981
Debuturi
1981 în literatură

Premiul Locus pentru cel mai bun roman - debut


بلدية سان لورينزو دي كالاترافا ، هي إحدى بلديات مقاطعة سيوداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 290 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 أنخيلا بالبي

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

سان لورينزو دي كالاترافا (سيوداد ريال)


Benevento Calcio este o echipă italiană de fotbal situată în Benevento, Campania, care evoluează în Serie B. Clubul a fost înființat în 1929 și reînființat în 2005. În sezoanele 2017-2018 si 2020-2021 echipa a jucat în Serie A.

Istoria

Primii ani
Clubul a fost înființat ca Associzione Calcio Benevento în 1929, iar stadionul pe care a jucat a fost Meomartini care a fost construit de Ciccio Minocchia.

După ce a promovat în diviziile inferioare ale fotbalului italian în primii ani de existență, echipa a ajuns în Prima Divisione, al treilea eșalon profesionist din Italia la momentul respectiv, în sezonul 1934-1935. În primul sezon din această liga echipa a terminat deasupra unor cluburi, cum ar fi Reggina. Deși nu a promovat în Serie B, echipa a rămas în al treilea nivel al fotbalului italian pentru sezonul 1935-1936, eșalon reorganizat într-o ligă mai mica de 64 echipe redenumită Serie C.

Secolul al XXI-lea
Clubul FC Sporting Benevento Srl a fost declarat falimentat în 2005. În același timp, a fost înființat Benevento Calcio SpA. În sezonul regulat din anul comeptetițional 2007-08 al Seriei C2 echipa a terminat pe primul loc în Girone C, câștigand promovarea directă în noua Lega Pro Prima Divisione pentru sezonul 2008-09. În sezonul 2008-09, primul sezon al lui Benevento în Lega Pro Prima Divisione, echipa a terminat pe locul 2. Acest lucru a însemnat calificarea în play-off cu meciuri tur-retur. A câștigat semifinala împotriva celor de la Foggia, după două meciuri încheiate la egalitate (0-0 și 2-2), dar au pierdut finala cu Crotone, 2-1 după două meciuri.

Gaetano Auteri a fost numit antrenor principal pentru sezonul 2015-16. În acel sezon, Benevento a câștigat liga și a promovat în Serie B, pentru prima dată în istoria sa. Promovarea matematică a avut loc la 30 aprilie 2016, după ce a învins pe Lecce 3-0.

La 08 iunie 2017, Benevento a promovat în Serie A, pentru prima dată în istoria sa, după ce a învins-o pe Carpi în play-off-ul Seriei B cu 1-0 la total.

Lotul actual

Referințe

Legături externe
 Site web oficial Benevento Calcio

Cluburi italiene de fotbal
Fondări în 1929

Benevento Calcio


R.R.D.T. fue una serie argentina de Pol-ka emitida entre los años 1997 y 1998. Fue dirigida por Jorge Nisco y emitida por Canal 13. Protagonizada por Carlos Calvo. Coprotagonizada por Patricia Sosa, Nancy Dupláa, Andrea Campbell, Osvaldo Santoro, Diego Peretti, Mariano Martínez, Laura Azcurra y Rita Cortese. Antagonizada por Raúl Rizzo, Guadalupe Martínez Uría, Manuel Vicente, Gabo Correa, Héctor Anglada y el primer actor Alfredo Iglesias. También, contó con las actuaciones especiales de Mario Sánchez y los primeros actores China Zorrilla y Pepe Soriano.
El nombre de la telenovela son las siglas de Rodolfo Rojas (el nombre del personaje de Calvo) y de Director Técnico (su profesión).

Sinopsis
Rodolfo Rojas (Carlos Calvo) es un exjugador de fútbol convertido en director técnico en esta nueva parte de su vida. En sus cuarenta años tiene que enfrentar nuevos problemas personales y profesionales.

Sin dinero, vuelve a vivir con su abuela Tina (China Zorrilla). Tiene una relación difícil con su hija Georgina (Laura Azcurra) que deberá ser reparada.

Acepta un puesto en el club que fue rival al suyo en el pasado y ahora tiene que confrontar a la hinchada y tratar de mejorar el pobre desempeño del equipo y también apoyar a Miguel (Mariano Martínez), su propio hermano en el que se ve reflejado.

Se suman a esta situación un padre con quien no habla desde hace veinte años, Isidro (Pepe Soriano), su exmujer Lucía (Patricia Sosa) con quien todavía no cierra la historia, la posibilidad de un nuevo amor en Carolina (Nancy Dupláa), la hija del Presidente del nuevo club, Ferré (Osvaldo Santoro), las intrigas de su amante Paula (Guadalupe Martínez Uría), y los tira y afloje con Polvorita (Andrea Campbell), una mujer que lo desorienta al mismo tiempo que lo seduce con su espontaneidad.

Temporadas

Primera temporada
En el transcurso de los veinte episodios de que consta esta primera temporada, puede verse cómo Rodolfo se retira como jugador de fútbol y se ocupa en dirigir a Excursionistas, el equipo contrario de Defensores de Belgrano, club en el que jugó durante gran parte de su vida. Además conoce a Carolina, de quien se enamora, sucumbe ante los encantos de Paula (mejor amiga de Carolina), y va y viene con su exmujer, Lucía, a quien todavía sigue queriendo, por la nobleza y la lealtad con que esta mujer soporta su inestabilidad e inmadurez, sin reproches. Por si esto fuera poco, al quedarse sin hogar debido a sus deudas, decide irse a vivir con su abuela Tina que lo adora y lo consiente, y retoma el contacto con su padre, Isidro, luego de veinte años de enemistad y rencor. A partir de este reencuentro, se entera de que tiene un medio hermano, mucho menor que él, que se llama Miguel y que también sueña con ser un exitoso jugador de fútbol. Sumado a estas historias, Rodolfo debe enfrentarse a una hinchada violenta y desconfiada, comandada por el Goma, personaje de malos modales, a quien nuestro protagonista tendrá que ganarse poco a poco. La frutilla del postre es Georgina, esa hija rebelde pero dulce que le pide a gritos que la ame y comparta tiempo con ella. Es entonces cuando Rodolfo deberá aprender a ser un mejor padre y un hombre con todas las letras.

Segunda temporada
La segunda temporada, que se desarrolla en trece episodios, trae más problemas para Rodolfo. Carolina resuelve partir a Europa por tiempo indeterminado y un nuevo amor llega a la vida de Rojas: Mariela, una periodista de un diario deportivo, apodada Polvorita por su torpeza y su impulsividad, que lo descoloca a tal punto de seducirlo. Además, Lucía decide rehacer su vida amorosa y comienza una relación con un viejo compañero de Rodolfo, Víctor Fraquia, quien termina convirtiéndose en un hombre peligroso. También más personajes se suman a esta temporada: Bertuccio y Cilandro, dos jugadores nuevos para el equipo del club, y Delia, que vuelve (en el último episodio de la primera temporada) para reencontrarse con su hermano, Goma, después de tanto tiempo. Sobre el final y luego de tantas idas y vueltas, Rodolfo comprende que todo aquello que estuvo buscando lo estaba aguardando desde hacía años en su querido hogar y en la compañía de su hija Georgina y de Lucía que nunca dejó de esperarlo y de amarlo con devoción. Hubo unos seis capítulos que fueron filmados en casa amarilla, junto a las gladiadoras xeneizes, entre ellas las leyendas Liliana G. Rodríguez y Elizabeth Villanueva.

Elenco

Protagonista
 Carlos Calvo como Rodolfo Rojas (1º y 2º temporada).

Elenco Protagónico
 China Zorrilla como Cristina "Tina" (1º y 2º temporada).
 Pepe Soriano como Isidro Rojas (1º y 2º temporada).
 Patricia Sosa como Lucía (1º y 2º temporada).
 Nancy Dupláa como Carolina Ferré (1º temporada).
 Andrea Campbell como Mariela "Polvorita" (2º temporada).
 Raúl Rizzo como Víctor Fraquia (2º temporada).

Elenco Principal
 Osvaldo Santoro como Roque Ferré (1º y 2º temporada).
 Diego Peretti como Mario "Goma" (1º y 2º temporada).
 Mariano Martínez como Miguel Rojas (1º y 2º temporada).
 Laura Azcurra como Georgina Rojas (1º y 2º temporada).
 Rita Cortese como Delia (1º y 2º temporada).
 Divina Gloria como Susana (1º y 2º temporada).
 Guadalupe Martínez Uría como Paula (1º y 2º temporada).
 Luciano Castro como Rubén Cilandro (2º temporada).
 Nicolás Vázquez como Ismael Bertuccio (2º temporada).
 Carlos Belloso como Marta (1º y 2º temporada).
 Erasmo Olivera como Alberto "Tuco" (1º y 2º temporada).
 Antonio Ugo como Atilio (1º y 2º temporada).
 Fito Yanelli como Lussa (1º y 2º temporada).
 Alfredo Iglesias como Tolosa (1° temporada).
 Mario Sánchez como Cabildo (1º y 2º temporada).

Participaciones
 Manuel Vicente como Arróspides.
 Diego Díaz como Marqués.
 Sandra Ballesteros como Vera Martínez.
 Gabriel Cecirchia como Cañada.
 Daniel Tapia como Tuerca Medina.
 Norberto Verea como Zamudio.
 Damián Canducci como Sotera.
 Jorge Vázquez como Peyetto.
 Gabo Correa como Baldi.
 Oscar Cagnoli como Díaz Carrasco.
 Nano Recondo como Dani.
 Mónica Gazpio como Claudia.
 Héctor Anglada como Kamikaze.
 Javier Antezana como Garza.
 Beatriz Dellacasa como Elsa.
 Gisela Barreto como Ayelén.
 Martín Ricci como Marcelo.
 Norberto Gonzalo como Eduardo.
 Jorge García Marino como Raúl Marconi.
 Lito Regúnaga como Fierrito.
 Coraje Ábalos como Marcelo.
 Claudio Rissi como Enrique Zurdetta.
 Anahí Martella.
 Orestes Katorosz.
 Roxana Randón.

Cameos
 Diego Maradona
 Sergio Batista
 Adrián Domenech
 Jorge Gordillo
 Héctor Enrique
 Bambino Veira
 Víctor Hugo Morales
 Carlos Daniel Tapia
 Turco García

Premios

Enlaces externos

Series de televisión de Argentina
Series de televisión de Canal 13 (Argentina)
Series de televisión de Volver
Telenovelas de Pol-ka
Series de televisión iniciadas en 1997
Series de televisión finalizadas en 1998

R.R.D.T.


Olyka () est une commune urbaine de l'oblast de Volhynie, en Ukraine. Elle compte  en 2021.

Références

Commune urbaine dans l'oblast de Volhynie
Lieu d'exécution de la Shoah en Ukraine

Olyka


Der Gw PfalzB 65, nach (Muster-)Blatt 092 der PfalzB(ahnen) war ein zweiachsiger, gedeckter Güterwagen (Gattungszeichen "G") mit weniger als 7 m Ladelänge (Nebengattungszeichen "w"). Im Gegensatz zum Gw PfalzB 65 nach Blatt 090 hatte er ein Bremserhaus.

Konstruktive Merkmale

Untergestell
Rahmen: komplett aus Profileisen aufgebaut. Die äußeren Längsträger hatten U-Form, die offene Seite war nach außen gerichtet.

Zugeinrichtung: Schraubenkupplungen, die Zugstange war durchgehend und mittig gefedert.

Stoßeinrichtung: Die Wagen besaßen Stangenpuffer.

Laufwerk: Fachwerkachshalter, Flacheisen, kurze gerade Bauform, Gleitachslager und Radsätze mit Speichenradkörper.

Wagenkasten
Rohbau: eisernes Gerippe des Wagenkastens aus U- und L-Profilen, sichtbar außen angebracht, flach gewölbtes Dach, hochgesetztes, beidseitig zugängliches Bremserhaus mit flachem Dach.

Ladeeinrichtung: beidseitig hölzerne Schiebetüren auf Rollen stehend und durch Kopfstangen geführt

Innenraum: im Bereich bis ca. 1,20 m waagerechte Verbretterung bis auf 40 mm Dicke, im oberen Bereich einfache Verbretterung.

Lüftung: je Wagenseite zwei vergitterte Lüftungsöffnungen, von innen mit Klappen verschließbar.

Literatur

Güterwagen (Deutschland)
Verkehr (Pfalz)
Bayerische Staatseisenbahnen

PfalzB Blatt G092


Irrawaddy-delfinen (Orcaella brevirostris) er en lyst farvet delfin, der i udseende ligner en lille hvidhval. Den lever i floder, flodmundinger og lavvandede områder nær kysten, fra Den Bengalske Bugt i nordvest til det nordlige Australien i sydøst, bl.a. i Irrawaddy-floden i Myanmar.

Udseende
Længden er omkring 220 centimeter, mens vægten er 120 kg. Hovedet er rundt med en stor melon og den bevægelige hals er tydeligt markeret. Rygfinnen sidder langt tilbage og er lille og trekantet. Lufferne er lange og brede. Som noget usædvanligt for delfiner er blåsthullet placeret til venstre for kroppens midtlinje.

Se også
 Orcaella heinsohni

Kilder

Delfiner

Irrawaddy-delfin


José Serra Gil (* Amposta, 23 de dezembro de 1923 - 12 de junho de 2002).

Em 1940, quando Serra tinha 16 anos, se inaugurou o velódromo de Amposta, que estava situado nas Quintanes de Panton, entre o campo de futebol velho e a avenida Santa Bárbara. O velódromo permitiu-lhe praticar de uma maneira mais intensa sua torcida ao ciclismo. Junto com Serra começaram a fazer seus treinamentos outros jovens "ampostins" que depois converter-se-iam em ciclistas profissionais como Isidro Molar, Agustín Olhou (Xurra), Limbos (Chambert) ou Josep Dámaso (que chegou a ser Campeão da Espanha depois de moto).

Serra fez a mili em Barcelona e, quando tinha permissão, se deslocava em Amposta para ver a família com sua bicicleta, fazendo o trajecto de ida e volta. Como soldado tinha o encarrego de levar diariamente o correio militar desde Barcelona até quartel de Berga. Este trajecto diário servia-lhe de treinamento.

Em 1946 correu sua primeira corrida profissional na Volta à Catalunha. A primeira equipa onde correu foi SC Barcelonès, depois o Coñac Bartola, mais tarde pelo Clube de Futebol Espanhol, o Ignis e o Faema.

Durante sua carreira como profissional participou nas corridas mais importantes da época. Desde 1948 até 1954 correu na Volta à Catalunha, ficando em 1950 como segundo classificado. Em 1949 conseguiu o Campeonato da Espanha. Em 1954 ganhou duas etapas na Volta a Espanha e ficou finalmente como terceiro. Em 1957 foi campeão na contrarrelógio a nível individual e por equipas.

A nível internacional participou em três ocasiões, a primeira em 1949, na Volta a Marrocos. Em 1950 ficou quinto na Volta a Portugal. No final dos anos 40 correu pela primeira vez o Tour de France, fazendo mais quatro edições. No Giro de Itália participou também quatro anos. Também correu em outras corridas como a Daufí Libertei, Volta a Castilla, Trofeo Masferrer, Grande Prêmio Eibar do País Basco, Grande Prêmio Pascuas de Pamplona e Volta Ciclista a Tarragona entre outros.

Em 1958 (naquele momento pertencia à equipa Faema), retirou-se do ciclismo profissional, mas colaborou durante muitos anos na organização da Volta à Catalunha, conseguindo por duas vezes que a corrida tivesse a saída e o chegada em Amposta. Serra também destacou como treinador. Em 1967 dirigiu a equipa espanhola B que participou no Tour e ao ano seguinte foi diretor da equipa espanhola que correu em Marrocos.

José Serra morreu à idade de 78 anos, a 12 de junho de 2002. Homem de grande personalidade e profunda sensibilidade, durante sua etapa profissional levou o espírito lutador e o nome de Amposta toda Espanha e da Europa. Com sua entrega, esforço e tenacidade foi exemplo para muitos desportistas de Amposta.

Palmarés

 1947
 Campeonato de Barcelona

 1948
 1 etapa da Volta a Tarragona

 1949
 G.P. Pascuas
 Campeonato da Espanha em Estrada
 GP de Cataluña
 2.º no Campeonato da Espanha de Montanha
 Campeão da Espanha por Regiões

 1950
 3.º da Volta a Espanha, mais 2 etapas
 1 etapa à Volta à Catalunha
 Campeão da Espanha por Regiões

 1951
 2 etapas da Volta a Marrocos
 Campeão da Espanha por Regiões

 1952
 2.º na Classificação Geral da Volta a Castilla
 3.º no Campeonato da Espanha de Montanha
 Campeão da Espanha por Regiões

 1953
 1 etapa na Volta à Catalunha
 Campeão da Espanha por Regiões

 1954
 Bicicleta Eibarresa
 1 etapa na Volta à Catalunha
 Campeão da Espanha por Regiões

 1955
 3.º no Campeonato da Espanha em Estrada

Resultados na Volta a Espanha

 1948: 15.º da classificação geral
 1950: 3.º da classificação geral, vencedor de 2 etapas
 1955: 7.º da classificação geral
 1956: 9.º da classificação geral
 1957: 38.º da classificação geral

Resultados no Tour de France

 1949: Abandona em 6.ª etapa
 1951: Abandona em 22.ª etapa
 1952: 23.º da classificação geral
 1953: 14.º da classificação geral
 1954: 81.º da classificação geral

Resultados no Giro de Itália

 1955: 60.º da classificação geral
 1956: 26.º da classificação geral
 1957: 68.º da classificação geral

Equipas

 UD Sans-Asas Cor (1948)
 Peugeot-Dunlop (1949)
 Académico (1950)
 Individual (1951-1952)
 Metropole-Hutchinson i Welter-Ursus (1953)
 Splendid-d'Alessandro (1954)
 Feru, Ignis e Splendid-d'Alessandro (1955)
 Girardengo-Icep e Faema-Guerra (1956)
 Faema-Granollers e Ignis-Doniselli (1957)
 Faema-Guerra (1958)

Ligações externas

 Ficha de José Serra Gil (sitiodeciclismo.net)
 Biografia e fotos de José Serra Gil (amposta.info)

Ciclistas da Espanha
Vencedores de etapas da Volta a Espanha
Naturais de Amposta

José Serra Gil


An Zostera marina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Zostera marina in nahilalakip ha genus nga Zostera, ngan familia nga Zosteraceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zostera

Zostera marina


Ioan Maga () a fost un pilot român de aviație, as al Aviației Române din cel de-al Doilea Război Mondial.

Ofițerul echipaj cl. III Ioan Maga a fost decorat cu Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur (19 septembrie 1941) pentru că "în lupta aeriană dela Jeremiewka a doborât un avion sovietic", clasa Crucea de Aur cu 1 baretă (4 noiembrie 1941) "pentru eroismul dovedit în lupta aeriană dela Jereniejevca și Lacul Cujalnic, când a doborît două avioane inamice, precum și pentru curajul arătat în cele 70 misiuni pe front" și clasa Crucea de Aur cu 2 barete și clasa Cavaler (28 noiembrie 1941) "pentru eroismul dovedit în lupta aeriană dela Suhaz-Liman, când a obținut a cincea victorie aeriană. Pentru curajul arătat în cele 100 misiuni pe front".

Ofițerul de echipaj cl. 1-a Ioan Maga a fost trecut în cadrul disponibil la 9 august 1946, în baza legii nr. 433 din 1946, și apoi, din oficiu, în poziția de rezervă la 9 august 1947.

Decorații
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de război cu spade, clasa Crucea de aur (19 septembrie 1941)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 1 baretă (4 noiembrie 1941)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Crucea de Aur cu 2 barete (28 noiembrie 1941)
  Ordinul "Virtutea Aeronautică" de Război cu spade, clasa Cavaler (28 noiembrie 1941)

Note

Nașteri în 1906
Decese în anii 1980
Decorați cu Ordinul Virtutea Aeronautică
Ași ai aviației române din cel de-al Doilea Război Mondial

Ioan Maga


Der Verlag am Birnbach verlegt christliche Literatur sowie Materialien für die Gemeindearbeit in evangelischen und katholischen Kirchengemeinden. Er hat seinen Sitz in Birnbach bei Altenkirchen (Westerwald).

Geschichte

Der Verlag am Birnbach wurde 1996 als Gesellschaft mit beschränkter Haftung von den Gesellschaftern Klaus Blome, Jörg Büttke und Detlef Mally gegründet. Zum Geschäftsführer wurde Detlef Mally bestimmt. Die Gründer hatten zuvor als selbständige Handelsvertreter mit der Rufer Verlag und Handelsgesellschaft mbH mit Sitz in Gorxheimertal bei Weinheim gearbeitet.

1996 wurde die Firma Rufer, die zum Gütersloher Verlagshaus (Bertelsmann) gehörte, liquidiert.  Um die Versorgung der Gemeinden weiterhin zu gewährleistet wurde dieser Verlag gegründet, der die Produktion und die Bestände der Rufer Versandbuchhandlung aus Gorxheimertal übernahm. Die Gründer betreuen weiterhin als selbständige Reise- und Versandbuchhandlung die Gemeinden. Der Ort Birnbach bei Altenkirchen im Westerwald war der Namensgeber des neuen Verlages.

Seit dem Jahr 2000 entwirft und vertreibt der Verlag am Birnbach, in Zusammenarbeit mit verschiedenen Künstlern (z. B. Sieger Köder, Walter Habdank, Kees de Kort, Michael Blum und Stefanie Bahlinger), eigene Bildinterpretationen der christlichen Jahreslosungen. Durch die Ausweitung des Programmes wurde für den Verlag am Birnbach 2002 eine neue Handelsgesellschaft (Verlag am Birnbach – Bücher direkt) gegründet, die über das Verlagsprogramm hinaus, als Versandbuchhandlung das gesamte theologische Programm aller christlichen Verlage vertreibt.

Zweck

Der Verlag am Birnbach versteht sich als Lieferant für christlichen Bedarf. Von Postkarten, Verteilschriften zu mancherlei Anlässen bis hin zu Büchern werden unterschiedlichste Artikel im Verlag am Birnbach GmbH produziert.

In den letzten Jahren hat die Herstellung von Devotionalien stark zugenommen. Der Non-Books-Bereich trägt inzwischen einen großen Anteil am Erfolg des Unternehmens.
Waren es ursprünglich weitestgehend evangelische Gemeinden, die sich mit den Produkten des Verlages eingedeckt haben, sind es nun auch zunehmend katholische Gemeinden und Privatkunden, die über den Internetauftritt des Verlages Kontakt finden.

Weblinks

 Website des Verlag am Birnbach
 die Jahreslosungsmotive des Verlag am Birnbach seit 2000

Birnbach #am
Birnbach #am
Christliche Literatur
Christliches Medienunternehmen
Birnbach
Unternehmen (Landkreis Altenkirchen (Westerwald))
Kultur (Landkreis Altenkirchen (Westerwald))

Verlag am Birnbach


Soko grad ili Soko može biti:
Soko grad (Soko Banja), Sokolac, kod kanjona Moravice, Srbija
Soko grad (Zagrađe), na sutoci Pive i Tare u Drinu, kod Šćepan Polja, Crna Gora
Soko grad (Šipovo), Sokograd, tvrđava u dolini Plive, BiH
Soko grad (Ljubovija),
Soko grad (Štitari), tvrđava u Crnoj Gori

Vidi
Sokol Grad

Soko grad


Ben Welden () a fost un actor american care a jucat în mai multe filme și seriale cu gangsteri între 1930 și 1966. A luptat pentru Armata Statelor Unite în cel de-al Doilea Război Mondial.

Primii ani
Welden s-a născut ca Benjamin Weinblatt în Toledo, Ohio.

Carieră
Mic de statură, cu chelie și oarecum gras, Welden juca adesea roluri negative, adesea într-un mod comic, compensând natura sinistră a acțiunilor personajului său. Unul din rolurile care intră în această categorie a fost cel din Somnul de veci (1946).

Deces
Welden a murit la vârsta de 96 de ani, la 17 octombrie 1997, în Woodland Hills, California.

Filmografie selectivă
 Femei de noapte (1937)
 Teroare (1937)
 În umbra prohibiției 1939
 Somnul de veci (1946)
 Killers from Space (1954)

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1901
Decese în 1997
Actori americani din secolul al XX-lea
Americani cunoscuți sub pseudonimele folosite
Personal militar al celui de-Al Doilea Război Mondial

Ben Welden


O'Melveny & Myers LLP is an American multinational law firm founded in Los Angeles, California in 1885. The firm employs approximately 740 lawyers and has offices in California, Washington, D.C., New York City, Beijing, Brussels, Hong Kong, London, Seoul, Shanghai, Singapore, and Tokyo.

History
The firm was founded in 1885 as "Graves & O'Melveny" by Henry O'Melveny and Jackson Graves.  The firm gained traction through its work on land litigation surrounding the ownership of California's Spanish haciendas and its handling of the legalities of hydroelectric power, which helped to transform the arid basin of Los Angeles into a car-centric metropolis. The firm became "O'Melveny & Myers" when Chief Justice of California Louis Wescott Myers joined the firm after retiring from the Supreme Court of California in 1926.

In 1977, O'Melveny hired William T. Coleman, Jr., who had helped the country move toward desegregation 23 years prior as a lead strategist for the plaintiffs in the landmark Brown v. Board of Education.

The former Chair of the firm, Arthur B. Culvahouse, Jr., who serves at the firm's Washington, D.C. office, was White House Counsel during the Reagan Administration.  Former U.S. Secretary of State Warren Christopher (1925-2011), who served as the firm's chairman from 1981 to 1991, was a senior partner at the firm's Century City, CA office. Warren Christopher supervised the largest period of growth in the firm's history, expanding to seven countries. Litigation partner Bradley J. Butwin became chair of the firm in 2012; his term extends until 2025.

The firm defended Donald Trump against a lawsuit over Trump University. O'Melveny vetted the president's nominees. The firm represented the Trump inaugural committee when it was investigated by the U.S. Attorney's Office for the Southern District of New York. O'Melveny also represented President Trump's commerce secretary, Wilbur Ross, over allegations of conflicted investments.

Reputation
The firm ranked number one on Vault.com's 2019 list of "Best Firms to Work For," a ranking of the world's law firms based on quality of life for attorneys. It received the highest rankings for "Job Satisfaction", "Associate/Partner Relations", "Best Firm Culture", "Quality of work", "Transparency", "Hours Requirements", "Summer Associate Program", and "Attorney Development." The firm ranked number six for "Best Attorney Compensation." According to Above the Law, first-year associates at the firm are paid a base salary of $215,000 with bonuses available yearly. Summer associates are paid the same salary, although it is prorated over 10 weeks (amounting to $3,700 per week). Vault ranked O'Melveny as the 4th most selective law firm in the world in 2019. However, a former attorney of the firm, and winner of the Wall Street Journal's "Law Blog's" Lawyer of the Year award in 2007, has criticized the firm's handling of discrimination and sexual abuse matters.

O'Melveny ranked in the Top 10 for the 5th consecutive year on the 2016 "A-List," a measure of the nation's most "well-rounded" firms. The firm has been a winner, finalist, or honorable mention recipient in every year of the biennial Litigation Department of the Year contest since its 2002 inception, one of only two firms to achieve that distinction.

It is one of the highest-paying law firms in the United States.

Notable partners and alumni

Former partner Louis Caldera served as United States Secretary of the Army.
Warren Christopher (1925-2011), former U.S. Secretary of State under President Bill Clinton, was a senior partner at the firm's Century City, CA office until his death in 2011.
William Thaddeus Coleman, Jr. (1920-2017), was Secretary of Transportation under President Gerald Ford, and also helped Thurgood Marshall win Brown vs. Board of Education. Coleman was a senior partner and the Senior Counselor in the Washington, DC office.
Thomas E. Donilon served as National Security Advisor under President Barack Obama, and serves in the Washington, DC office. He is known for being featured in the famous photograph, "The Situation Room."
Arthur B. Culvahouse, Jr., former White House Counsel to President Ronald Reagan. He is the former Chair of the firm and works out of the Washington, DC office.
Former partner Walter Dellinger (1941-2022) was United States Solicitor General for the 1996-97 Term of the Supreme Court.
Danielle C. Gray served as a senior advisor to President Barack Obama and is a partner in the New York office. While serving in the Obama Administration, Newsweek referred to her as "the most powerful White House staffer you've never heard of."
Former partner Sandra Segal Ikuta is a federal judge on the United States Court of Appeals for the Ninth Circuit.
Former associate Mike Gatto is California State Assemblyman and chairman of the Appropriations Committee.
Former associate Goodwin Liu is an Associate Justice of the Supreme Court of California.
Former partner Kim McLane Wardlaw is a federal judge on the United States Court of Appeals for the Ninth Circuit.
Former associate John B. Owens is a federal judge on the United States Court of Appeals for the Ninth Circuit.
Former associate Stephen Reinhardt was a federal judge on the United States Court of Appeals for the Ninth Circuit.
Former partner Michael Zimmerman is a former Chief Justice of the Utah Supreme Court.
Sri Srinivasan, now a federal judge on the United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit, was the former chair of the appellate practice.
Former partner Alejandro Mayorkas is the Secretary of the Department of Homeland Security and was formerly both Deputy Secretary and director of U.S. Citizenship and Immigration Services.
Pamela Harris, now a federal judge on the United States Court of Appeals for the Fourth Circuit.
Richard Riordan, 39th Mayor of Los Angeles (1993-2001).
Former partner Chuck Sullivan was vice president of the New England Patriots from 1970 to 1988 and promoter of The Jacksons Victory Tour.
Former associate Milan Smith, U.S. Circuit Judge of the United States Court of Appeals for the Ninth Circuit.
Partner Ron Klain, former White House chief of staff (2021-2023) returned to the law firm in April 2023.

In culture
In an episode of The Sopranos, a DOJ prosecutor is heard saying, "He ruined his six-figure future at O'Melveny & Myers when he blew the Junior Soprano trial."

References

External links

Law firms established in 1885
Law firms based in Los Angeles
Foreign law firms with offices in Hong Kong
Foreign law firms with offices in Japan

O'Melveny & Myers


ගිම්හානය යනු සෞම්‍ය සෘතු හතරෙන් උණුසුම්ම කාලය වන අතර එය වසන්තයෙන් පසුව සහ සරත් සමයට පෙර සිදු වේ. ග්‍රීෂ්ම සූර්යාලෝකයේදී හෝ ඒ ආසන්නයේදී (මධ්‍යම ග්‍රීෂ්ම දිනයට දින 3කට පමණ පෙර), මුල්ම හිරු උදාව සහ නවතම හිරු බැස යෑම සිදුවේ, දින දිගම වන අතර රාත්‍රිය කෙටිම වේ, සූර්යාලෝකයෙන් පසු සමය ප්‍රගතියත් සමඟ දිවා කාලය අඩු වේ. ගිම්හානයේ ආරම්භයේ දිනය දේශගුණය, සම්ප්රදාය සහ සංස්කෘතිය අනුව වෙනස් වේ. උතුරු අර්ධගෝලයේ ගිම්හානය වන විට, අනෙක් අතට එය දකුණු අර්ධගෝලයේ ශීත ඍතුව වේ.

යොමු කිරීම්

ගිම්හානය


Dieser Artikel behandelt tagesbezogene Nachrichten und Ereignisse im April 1999.

Tagesgeschehen

Donnerstag, 1. April 1999
 Athen/Griechenland: Auf die Zentrale der griechischen Regierungspartei PASOK wird ein Raketenangriff verübt, zu dem sich die Terrororganisation 17. November bekennt.
 Belgrad/Jugoslawien: Der kosovarische Präsident Ibrahim Rugova und Jugoslawiens Präsident Slobodan Milošević treffen sich in Belgrad zu Verhandlungen. Derweil fliegt die NATO im Kosovokrieg die ersten Luftangriffe nördlich des 44. Breitengrades.
 Berlin/Deutschland: In Deutschland tritt die Einführung der Ökosteuer in Kraft.
 Bernau bei Berlin/Deutschland: Die Stadt Bernau erweitert ihren Namen offiziell um den Zusatz bei Berlin.
 Düsseldorf/Deutschland: Die Energiekonzerne VEBA und RWE verkaufen die Telefonsparte Otelo an Mannesmann.

 Iqaluit/Kanada: Das Gebiet Nunavut () wird von den Nordwest-Territorien abgetrennt und tritt als selbstständige Einheit der Kanadischen Konföderation bei. Das dritte und jüngste kanadische Territorium umfasst 20,4 % der Staatsfläche und beherbergt weniger als  Einwohner.
 London/Vereinigtes Königreich: Der Ölkonzern BP übernimmt nach Amoco auch Arco.
 Port Harcourt/Nigeria: Bei einem Schiffsunglück vor der nigerianischen Küste sterben zwischen 100 und 300 Menschen.
 San Marino: Antonello Bacciocchi und Rosa Zafferani treten ihr halbjähriges Amt als Capitani Reggenti an.
 Zum ersten Mal erhält ein Hochdruckgebiet einen weiblichen Namen: Anneli. Zwei Tage darauf wird mit Alex das erste Tiefdruckgebiet mit einem Männernamen bedacht.

Freitag, 2. April 1999
 Belgrad/Jugoslawien: Der unabhängige Radiosender B92 wird auf Veranlassung der serbischen Regierung geschlossen.
 Moskau/Russland: Aserbaidschan, Georgien und  Usbekistan treten aus dem GUS-Sicherheitspakt aus.

Samstag, 3. April 1999
 Belgrad/Jugoslawien: Zum ersten Mal fliegt die NATO Luftangriffe auf die Innenstadt Belgrads. Dabei werden das jugoslawische und das serbische Innenministerium angegriffen. Die Regierung Mazedoniens ordnet eine Teilmobilmachung an.

Sonntag, 4. April 1999
 Bischkek/Kirgisistan: Der kirgisische Ministerpräsident Jumabek Ibraimow stirbt.
 Valletta/Malta: Guido de Marco wird als Präsident Maltas vereidigt.

Montag, 5. April 1999
 Bremen/Deutschland: Der gewählte Intendant von Radio Bremen Michael Schmid-Ospach tritt aus Gesundheitsgründen zurück.
 Niederlande: Die beiden mutmaßlichen Attentäter des Lockerbie-Anschlags werden an einem neutralen Ort in den Niederlanden der schottischen Polizei übergeben.
 Spangdahlem/Deutschland: Vom Stützpunkt Spangdahlem aus starten die ersten NATO-Kampfflugzeuge auf deutschem Boden in Richtung Serbien.

Dienstag, 6. April 1999
 Belgrad/Jugoslawien: Jugoslawien kündigt eine einseitige Waffenruhe an.
 Berlin/Deutschland: Nachdem die Berichte eine Unterschrift als Inoffizielle Mitarbeiterin des DDR-Ministeriums für Staatssicherheit von 1976 bis 1980 aufgedeckt haben, tritt Gisela Oechelhaeuser als Intendantin der Berliner Distel zurück.
 Bonn/Deutschland: Verteidigungsminister Rudolf Scharping berichtet vom Hufeisenplan der Serben.
 Liquiçá/Osttimor: Pro-indonesische Milizen begehen im Vorfeld des Unabhängigkeitsreferendums das Kirchenmassaker von Liquiçá, bei dem sie bis zu 200 Zivilisten ermorden.
 Schweden, Vereinigtes Königreich: Die Pharmakonzerne Astra AB aus Schweden, an der die Wallenberg-Dynastie gut 20 % hält, und Zeneca Group PLC aus Großbritannien fusionieren unter dem neuen Namen AstraZeneca zu einem der größten Pharmakonzerne der Welt.

Mittwoch, 7. April 1999

 El Escorial/Spanien: Zwischen den Gräbern des ehemaligen Diktators Francisco Franco und des Faschisten José Antonio Primo de Rivera am Valle de los Caídos explodiert eine Bombe der Gruppen des antifaschistischen Widerstands des 1. Oktober.
 Wiesbaden/Deutschland: Der Hessische Landtag wählt Roland Koch (CDU) zum neuen Ministerpräsidenten des Landes. Er führt eine Koalition aus CDU und FDP an.
 Salzburg/Österreich: Peter Handke tritt aus Sympathie für den jugoslawischen Präsidenten Slobodan Milošević aus der römisch-katholischen Kirche aus und zur serbisch-orthodoxen Kirche über. Zudem gibt er seinen 1973 erhaltenen Georg-Büchner-Preis zurück.
 Die ersten Flüchtlinge aus dem Kosovo treffen in Deutschland ein. Jugoslawien schließt derweil die Grenzen zu Albanien und Mazedonien.

Donnerstag, 8. April 1999
 Hamburg/Deutschland: Die Hamburgische Bürgerschaft beschließt, dass sich homosexuelle Paare amtlich eintragen lassen können, die sogenannte Hamburger Ehe. Die ersten Eintragungen finden am 6. Mai 1999 statt.
 Klagenfurt/Österreich: Jörg Haider (FPÖ) wird zum Kärntener Landeshauptmann gewählt.

Freitag, 9. April 1999
 Niamey/Niger: Ibrahim Baré Maïnassara, Präsident des Niger, wird während eines von Daouda Malam Wanké angeführten Putsches getötet.

Samstag, 10. April 1999
 Albanien: Ballistische Raketen der Streitkräfte Jugoslawiens treffen das Land.
 Grosny/Russland: Der tschetschenische Präsident Aslan Maschadow überlebt einen Anschlag.
 Teheran/Iran: Der stellvertretende iranische Generalstabschef Ali Schirasi fällt einem Mordanschlag zum Opfer.
 Türkei: 114 türkische Intellektuelle werden zu jeweils einem Jahr Haft verurteilt, weil sie 1993 eine friedliche Lösung des Kurdenkonflikts gefordert hatten.

Sonntag, 11. April 1999
 Bonn/Deutschland: Die Bundesgartenschau 2009 wird nach Schwerin vergeben.
 Niamey/Niger: Zwei Tage nach dem Mord am nigrischen Präsidenten Ibrahim Baré Maïnassara wird das Parlament aufgelöst.

Montag, 12. April 1999

 Belgrad/Jugoslawien: Das jugoslawisches Parlament stimmt für den Beitritt zur Russisch-Weißrussischen Union.
 Bogotá/Kolumbien: Rebellen der Organisation ELN entführen ein Flugzeug mit 46 Insassen, die monatelang gefangengehalten werden.
 Bonn/Deutschland: Die Delegierten des Parteitags der SPD wählen Bundeskanzler Gerhard Schröder zum neuen Vorsitzenden ihrer Partei. Schröder führte das Amt seit März, auf Bitten des SPD-Präsidiums, ohne Legitimation durch die Parteibasis aus.
 Cape Canaveral/Vereinigte Staaten: Der Kommunikationssatellit Eutelsat W6 startet an Bord einer Atlas-Trägerrakete ins Weltall.
 Grdelica/Jugoslawien: Ein zweifacher militärischer Angriff seitens der NATO auf die Morava-Brücke während des Kosovokrieges trifft den Schnellzug D 393. 14 Tote und 16 Verletzte sind die Folge.
 Little Rock/Vereinigte Staaten: Ein Gericht in Little Rock verurteilt US-Präsident Bill Clinton wegen Missachtung eines Zivilgerichts zur Zahlung der Anwaltskosten seiner ehemaligen Angestellten Paula Jones.
 München/Bayern: Der ehemalige bayerische CSU-Landtagsabgeordneter Hans Wallner verprügelt während seines Prozesses wegen der Nutzung seines Landtagstelefons für Telefonsex einen Journalisten der tz.
 New York/Vereinigte Staaten: Der Zauberkünstler David Blaine verlässt den gläsernen Sarg, in dem er sich am 5. April in einer Grube versenken ließ, die vor einem Bürogebäude des Unternehmers Donald Trump ausgehoben worden war. In diesem "Grab" verbrachte Blaine sieben Tage ohne offensichtliche Zufuhr von Luft oder Lebensmitteln.
 Wuppertal/Deutschland: In der Nähe des Robert-Daum-Platzes im Wuppertaler Stadtteil Elberfeld ereignet sich der schwerste Unfall der Wuppertaler Schwebebahn. Er fordert fünf Tote und 47 Verletzte.

Dienstag, 13. April 1999
 Assam/Indien: Der Orang Park wird von einer Schutzzone zum Nationalpark aufgewertet.
 Moskau/Russland: Die Universität Moskau verleiht Rudolf Augstein die Ehrendoktorwürde.
 München/Deutschland: Laut dem Obersten Landesgericht muss der Prozess gegen Konstantin Wecker wegen Drogenkonsums neu aufgerollt werden.

Mittwoch, 14. April 1999
 Brüssel/Belgien: Die EU trifft sich zu einem Sondergipfel zum Kosovokrieg.
 Jakarta/Indonesien: Der ehemalige stellvertretende Ministerpräsident Anwar Ibrahim wird zu einer Haftstrafe von sechs Jahren verurteilt.

 Sydney/Australien: Die Stadt wird vom kostenintensivsten Hagelsturm seiner Geschichte getroffen. Hagelkörner mit bis zu 600 cm³ richten einen Schaden von mindestens 1,5 Milliarden Australischen Dollar an.
 Tsuru/Japan: Die japanische Magnetschwebebahn JR-Maglev erreicht mit 552 km/h einen Geschwindigkeitsrekord für Schienenfahrzeuge.

Donnerstag, 15. April 1999
 Algier/Algerien: Abd al-Aziz Bouteflika von der Nationalen Befreiungsfront wird mit 73,8 % der Stimmen zum neuen Staatspräsidenten gewählt. Mehrere Oppositionskandidaten gaben aus Protest gegen Wahlbetrug auf und sowohl offizielle als auch private Stellen sprechen von einer sehr geringen Wahlbeteiligung.
 Israel: Der Chef der Partei Sephardische Tora-Wächter und ehemalige Innenminister Arje Deri wird in erster Instanz zu vier Jahren Freiheitsentziehung verurteilt.
 Helsinki/Finnland: Die rot-grüne Regierung unter Paavo Lipponen tritt ihr Amt an.
 Lahore/Pakistan: Die ehemalige pakistanische Ministerpräsidentin Benazir Bhutto und ihr Mann, der spätere Präsident Asif Zardari, werden zu jeweils fünf Jahren Haft verurteilt.

Freitag, 16. April 1999
 Berlin/Deutschland: Als Nachfolgesendung des "Berichts aus Bonn" sendet die ARD zum ersten Mal den "Bericht aus Berlin" vom neuen Regierungssitz Berlin.
 Paris/Frankreich: Philippe Séguin tritt als Vorsitzender der gaullistischen Partei Rassemblement pour la République zurück.
 Podgorica/Montenegro: Die NATO fliegt im Kosovokrieg ihre ersten Luftangriffe auf den Landesteil Montenegro.
 Niamey/Niger: Aïchatou Mindaoudou wird zur ersten Außenministerin Nigers ernannt.

Samstag, 17. April 1999
 London/Vereinigtes Königreich: Auf einem belebten Markt vor einem Supermarkt im Stadtteil Brixton explodiert die erste der drei von David Copeland abgelegten Nagelbomben und verletzt mindestens 48 Menschen.
 Pima County/Vereinigte Staaten: Im Nationalobservatorium auf dem Kitt Peak wird im Rahmen des Deep Ecliptic Survey Projekts der Planetoid (38083) Rhadamanthus entdeckt.

Sonntag, 18. April 1999

 Ankara/Türkei: Zum ersten Mal in der Geschichte finden Parlamentswahlen und Kommunalwahlen am selben Tag statt. Die beiden größten Sieger sind die Demokratik Sol Parti und die Milliyetçi Hareket Partisi, welche nicht zuletzt von der Festnahme der Führungsperson der Arbeiterpartei Kurdistans Abdullah Öcalan profitieren.
 Bern/Schweiz: Das Wahlvolk bestätigt in einer Abstimmung durch anteilig 59,2 % Ja-Stimmen die Überarbeitung der Bundesverfassung der Schweizerischen Eidgenossenschaft. Gemäß Verfassungsrecht tritt die neue Version in wenigen Monaten in Kraft.
 Bern/Schweiz: Die neue Bundesverfassung erhebt die Halbkantone Appenzell Ausserrhoden, Appenzell Innerrhoden, Basel-Landschaft, Basel-Stadt, Nidwalden und Obwalden zu selbstständigen Kantonen. Um den Unterschied zu den klassischen Vollkantonen anzuzeigen, werden sie als "Kantone mit geteilter Standesstimme (im Ständerat)" bezeichnet. Die Gesamtzahl der Kantone steigt von 23 auf 26.
 New York/Vereinigte Staaten: Wayne Gretzky, von einem Großteil der Eishockeyfans und -experten als der beste Spieler aller Zeiten angesehen, bestreitet für die New York Rangers seine letzte Partie in der National Hockey League.

Montag, 19. April 1999

 Hampton Roads/Vereinigte Staaten: Die Erweiterung des 37 km langen Chesapeake-Bay-Bridge-Tunnels in Virginia ist abgeschlossen. Es ist das längste Brücken-Tunnel-Bauwerk Nordamerikas.
 Vieques/Puerto Rico: Bei einer Übung der Luftstreitkräfte der Vereinigten Staaten verfehlen zwei 500-Pfund-Bomben ihre Ziele. Dies verursacht den Tod des Zivilisten David Sanes Rodriguez. Im gesamten Jahr 1998 warfen die US-Streitkräfte über der 135 km² großen Insel  Bomben ab.

Dienstag, 20. April 1999
 Littleton/Vereinigte Staaten: Die beiden Schüler Eric Harris und Dylan Klebold ermorden beim Amoklauf an der Columbine High School zwölf Schüler im Alter von 14 bis 18 Jahren und einen Lehrer.

Mittwoch, 21. April 1999
 München/Bayern: Der ehemalige bayerische CSU-Landtagsabgeordneter Hans Wallner verprügelt während seines Prozesses wegen der Nutzung seines Landtagstelefons für Telefonsex einen Journalisten der tz.

Freitag, 23. April 1999

 Belgrad/Jugoslawien: Im Zuge des Kosovokrieges bombardiert die NATO das Hauptquartier des serbischen Staatsfernsehens Radio-Televizija Srbije. Dabei kommen mindestens 16 Menschen ums Leben.
 Magdeburg/Deutschland: Die Bundesgartenschau 1999 im neu geschaffenen Elbauenpark wird eröffnet.

Samstag, 24. April 1999
 London/Vereinigtes Königreich: Die zweite der drei von David Copeland gelegten Bomben verletzt im Stadtteil London Borough of Tower Hamlets 13 Menschen.
 München/Deutschland: Die "arvato online services GmbH", der Betreiber des webbasierten Kundenbindungsprogramm Webmiles, wird gegründet.
 Wien/Österreich: Als beste Schauspielerin wird bei der 10. Verleihung des Fernsehpreises Romy zum dritten Mal die Österreicherin Christiane Hörbiger ausgezeichnet. Die Wahl zum besten Schauspieler gewinnt ihr Landsmann Roland Düringer.

Sonntag, 25. April 1999
 Kuala Lumpur/Malaysia: Tuanku Jaafar beendet seine Tätigkeit als zehnter Yang di-Pertuan Agong () von Malaysia.

Montag, 26. April 1999
 Rom/Italien: Rai News startet um sechs Uhr morgens den Sendebetrieb.

Dienstag, 27. April 1999

 Lima/Peru: Die Entscheidung des Präsidenten Alberto Fujimori, noch einmal für das höchste Staatsamt zu kandidieren, führt zu 24-stündigen landesweiten Streikaktionen und Protestkundgebungen.
 Mannheim/Deutschland: Die Adler Mannheim werden in der Saison 98/99 zum vierten Mal Deutscher Eishockeymeister und schaffen nach 96/97 und 97/98 den Titel-Hattrick.
 Straßburg/Frankreich: Georgien tritt als 41. Mitgliedstaat dem Europarat bei.

Donnerstag, 29. April 1999

 Belgrad/Jugoslawien: Der vor rund 30 Jahren errichtete Fernsehturm Avala auf dem Berg Avala in der Hauptstadt Jugoslawiens wird bei Luftangriffen des Militärbündnisses NATO, das damit ein Ende des Kosovokriegs erzwingen will, zerstört.

Freitag, 30. April 1999
 Bonn/Deutschland: Der Ministerpräsident von Hessen Roland Koch (CDU) tritt sein Amt als Präsident des Bundesrates an. Er löst Hans Eichel ab, dessen hessische SPD nach der Landtagswahl am 7. Februar keine Regierungsmehrheit formen konnte.
 London/Vereinigtes Königreich: Die dritte der von David Copeland gelegten Nagelbomben tötet im Stadtteil Soho drei Menschen und verletzt 79. Der Attentäter suchte absichtlich Menschen mit homosexueller Orientierung als Ziel aus.
 Phnom Penh/Kambodscha: Das Land tritt dem Verband Südostasiatischer Nationen bei, der ursprünglich auch deshalb gegründet wurde, um als Freihandelszone ein Gegengewicht zu sozialistisch regierten Staaten wie Kambodscha oder Vietnam zu bilden.

Siehe auch
 Nekrolog April 1999 für Todesfälle in diesem Monat
 Liste von jährlich wiederkehrenden Gedenk- und Aktionstagen im April
 Kategorie für Gedenk-, Feier- oder Aktionstage im April

Weblinks

Einzelnachweise

1999

April 1999


Michael Damgaard Nielsen (Rødby, Danska, 18. ožujka 1990.) je danski rukometaš i nacionalni reprezentativac. Mlađi je brat Allana Damgaarda, također rukometaša i bivšeg reprezentativca. Michael igra na poziciji lijevog vanjskog te je trenutno član njemačkog Magdeburga.

Tijekom igračke karijere u domovini, s Holstebroom je osvojio treće mjesto u EHF kupu da bi transferom u Magdeburg ponovio isti rezultat 2017. godine. Također, s klubom iz Saske je osvojio njemački rukometni kup.

Kao mladi reprezentativac, Damgaard je bio srebrni na svjetskom juniorskom prvenstvu 2011. dok je za seniore debitirao 2013. u susretu protiv Njemačke. Prvi veliki uspjeh s reprezentacijom ostvario je 2016. kada je Danska postala olimpijski prvak.

Izvori

Vanjske poveznice
Profil rukometaša na službenim web stranicama EHF-a

Danski rukometaši

Michael Damgaard


جهاز كيب ابتدعه كيب لتحضير الغازات الخفيفة كالهيدروجين. يتركب من قاعدة بصلية وفقاعتين من الزجاج، للعليا منهما فتحة في رأسها وأنبوبة بقاعها تصل إلى القاعدة عبر اختناق بين الفقاعة السفلى والقاعدة، فتوضع قطع الزنك في الفقاعة السفلى، ويصب الحمض المخفف (حمض الكبريت عادة) من فتحة الفقاعة العليا فينحدر متجمعًا في القاعدة دون أن يلامس الزنك.

وفي جانب الفقاعة السفلي صنبور يمكن فتحه أو إغلاقه للتحكم بواسطة ضغط الغاز في صعود الحمض من القاعدة إلى الزنك أو انحساره عنه، فيمكن بذلك الحصول على تيار مستمر من الهيدروجين أو وقفه حسب الطلب.

مراجع

اختراعات هولندية
غازات صناعية
معدات مخبرية

جهاز كيب