Die Most Suade i Olge (deutsch: "Brücke von Suada und Olga") ist eine Straßen- und Fußgängerbrücke in Sarajevo, der Hauptstadt von Bosnien und Herzegowina. Sie befindet sich in der Siedlung Marijin dvor und überspannt den Fluss Miljacka. Erste Aufzeichnungen einer Brücke an dieser Stelle stammen aus dem 18. Jahrhundert. Bis 1996 wurde sie offiziell Vrbanja-Brücke (Vrbanja most) genannt, da Vrbanja eine alte und traditionelle Bezeichnung für das Gebiet ist, auf dem die Brücke gebaut wurde.

Internationale Aufmerksamkeit erfuhr die Vrbanja-Brücke während der Belagerung von Sarajevo im Bosnienkrieg (1992–1995).

Lage
Sie ist ca. 40 m lang, 18 m breit und überspannt die Miljacka, die an dieser Stelle etwa 28 m breit ist, in Nord-Süd-Richtung. Am Südufer verläuft in West-Ost-Richtung die vierspurige Zagrebačka-Straße vom Stadtteil Grbavica bis zur Brücke und von dort als Terezija-Straße weiter zum bekannten Einkaufszentrum Skenderija. Am Nordufer verläuft ebenfalls in West-Ost-Richtung die dreispurige Einbahnstraße Vilsonovo šetalište bis zur Kreuzung an der Brücke und von dort weiter als Kotromanica-Straße. In Nord-Süd-Richtung verläuft von der Brücke bis zur Sarajevoer Hauptverkehrsstraße Zmaja od Bosne, die ca. 250 m lange Vrbanja-Straße.

Die Brücke selbst ist vierspurig, mit zwei Fahrbahnstreifen je Fahrtrichtung. Zudem befindet sich an beiden Seiten ein Gehweg für Fußgänger.

Die Brücke während der Belagerung von Sarajevo (1992–1995)

Am frühen Nachmittag des 5. April 1992 starben auf der Brücke die 23-jährige Suada Dilberović und die 34-jährige Olga Sučić durch den Beschuss von Heckenschützen, die im Kovačići-Distrikt lokalisiert wurden. Die beiden Frauen waren mit anderen Demonstranten zu einer Friedensdemonstration auf dem Vorplatz des Parlaments unterwegs. Auf der Brücke starb noch ein weiterer Demonstrant, vier wurden verletzt. Kurz darauf (14:00 Uhr) eröffneten Scharfschützen aus dem oberhalb gelegenen Viertel Vraca das Feuer auf die westlich anschließende Brücke (heute Hamdije Čemerlića Brücke), wobei ein Zivilist so schwer verletzt wurde, dass er später im Krankenhaus verstarb. Die Demonstranten ließen sich dadurch nicht beirren, drangen in das Parlamentsgebäude ein und erklärten es zum "Offenen Volksparlament". Im Laufe des Nachmittags strömten immer mehr Einwohner zur Friedensdemonstration und hielten das Parlament in der Nacht besetzt, weswegen Radovan Karadžić am 6. April die Sperrung einiger Stadtteile befahl. Als Karadžić Informationen erhielt, dass die versammelte Menge einen Friedensmarsch in den serbisch dominierten Stadtteil Vraca in Betracht zog, drohte er im Falle des Betretens von "serbischen Territoriums" mit weiterem Schusswaffengebrauch. Obwohl es zu dem Marsch nach Vraca nicht kam, eröffneten gegen 14 Uhr Scharfschützen aus dem gegenüber dem Parlament gelegenen Holiday Inn das Feuer auf die Friedensdemonstration und verletzten sieben Personen. Das Hotel war zu diesem Zeitpunkt die Hauptzentrale der Serbischen Demokratischen Partei. Die Festnahme der mutmaßlichen serbischen Täter durch die bosnische Polizei führte zur Erstürmung der Polizeiakademie durch serbische Paramilitärs, zudem kam es zur Errichtung von Barrikaden. Die Ermordung der beiden Frauen auf der Brücke wurde von bosnischer und kroatischer Seite als Auslöser der Kampfhandlungen in Sarajevo interpretiert. In Gedenken daran wurde die Brücke am 6. April 1996 in Suada-Dilberović-Brücke (Most Suade Dilberović) und am 3. Dezember 1999 in Suada-und-Olga-Brücke umbenannt.

Während der anschließenden Belagerung der Stadt durch Truppen der Armee der Republika Srpska (VRS) verlief die Frontlinie zeitweise direkt an der Brücke und trennte den serbisch kontrollierten Stadtteil Grbavica vom bosnisch gehaltenen Stadtzentrum mit dem Parlamentsviertel. Das Überqueren der Brücke galt als lebensgefährlich, Scharfschützen beherrschten die Umgebung und schossen wahllos auf Passanten jeden Alters. Im späteren Verlauf entstanden auf beiden Seiten der Brücke UN-Posten.

Am 18. Mai 1993 wollten der 25-jährige bosnische Serbe Boško Brkić und seine gleichaltrige bosniakische Freundin Admira Ismić die belagerte Stadt über die Vrbanja-Brücke verlassen, als plötzlich ein Scharfschütze auf das Paar feuerte und Brkić noch auf der Brücke tödlich traf. Admira wurde ebenfalls getroffen, kroch zu ihrem verletzten Freund und starb etwa 15 Minuten später. Ihre Leichen konnten aufgrund der Bedrohung durch Heckenschützen erst nach sieben Tagen geborgen werden. Das Ereignis wurde von internationalen Kamerateams festgehalten und erschien in zahlreichen Zeitungen, vor allem aufgrund der Berichterstattung von Kurt Schork. Das Paar wurde aufgrund seiner gemischten ethnischen Herkunft und dem Wunsch, aus der umkämpften Stadt zu entkommen, zum Symbol für das Leiden der Menschen auf beiden Seiten. Die Fernsehsender PBS, CBC, NFB und WDR verarbeiteten das Geschehen in der Dokumentation "Romeo and Juliet in Sarajevo", welche mit dem Alfred Dupont Award ausgezeichnet wurde. Der US-amerikanische Sänger Bill Madden schrieb zu dem Ereignis das Lied "Bosko and Admira", die Sängerin Jill Sobule das Lied "Vrbana Bridge".

Am 3. Oktober 1993 wurde der italienische Friedensaktivist und UN-Gehilfe Gabriele Moreno Locatelli von einem Scharfschützen getötet, als er mit vier Begleitern und einer Friedensfahne in den Händen die Brücke überquerte. Dieses Ereignis inspirierte den Filmemacher Giancarlo Bocchi zur Dokumentation "Morte di un pacifista" ("Tod eines Pazifisten"), zudem wurde eine Straße in Sarajevo nach ihm benannt (Ulica Gabrijele Moreno Locatelli).

Auch weiterhin kamen Zivilisten auf und an der Brücke ums Leben; so wurde am 16. Februar 1994 der Fabrikarbeiter Ibrahim Osmić beim Überqueren der Brücke von einem Scharfschützen tödlich getroffen.

Weitere Bekanntheit erlangte die Brücke durch den offiziell ersten Kampfeinsatz von Bodentruppen der UN gegen Soldaten der Armee der Republika Srpska. Am 27. Mai 1995 besetzten serbische Soldaten in französischen Uniformen kampflos die beiden UN-Posten auf beiden Seiten der Brücke und nahmen 12 französische UN-Soldaten gefangen. Als Reaktion darauf stürmten französische Einheiten in einem Vergeltungsangriff einen der beiden UN-Posten und eroberten ihn nach einem heftigen Schusswechsel zurück. Dabei wurden vier serbische Soldaten getötet und vier weitere gefangen genommen. Die Franzosen hatten zwei Gefallene und 17 Verletzte zu beklagen, darunter fünf Schwerverwundete.

Siehe auch
 Jugoslawienkriege
 Bosnienkrieg

Weblinks
Battle of Vrbanja-Bridge, The Independent News

Quellen und Anmerkungen

Brücke in Bosnien und Herzegowina
Brücke in Europa
Bosnienkrieg
Bauwerk in Sarajevo-Centar
Verkehrsbauwerk in Sarajevo

Most Suade i Olge


Claudius Maximus ist der Name folgender Personen:

 Claudius Maximus (Statthalter) (2. Jh. n. Chr.), römischer Senator und Statthalter in Oberpannonien
 Claudius Maximus (Statthalter in Africa) (2. Jh. n. Chr.), römischer Richter und Statthalter in Africa

Claudius Maximus


Süryanice (ܠܫܢܐ ܣܘܪܝܝܐ [Leššānā Suryāyā], ), ayrıca Sürya-Aramice veya Klâsik Süryanice, Afroasya dil ailesinin Kuzeybatı Semitik dillerinde bulunan ve Arami alfabesinin bir türevi olan Süryani alfabesi ile yazılan bir dildir.

Tarihçe
Ebla merkezinde bulunan Süryanilerin 2. asırda Hristiyanlığı kabul etmeleriyle Süryani kültürü Yunan kültürüyle de harmanlanıp güçlü ve zengin bir edebiyat meydana geldi. En önemli eser, Kutsal Kitap'ın Peşitta adı verilen Süryanice çevirisidir.

Lehçeleri
431 Efes ve 451 Kadıköy Konsilleri ile farklı mezheplere bölünen Süryanilerin dil ve alfabeleri de Doğu ve Batı olmak üzere iki ayrı kola ayrılmışlardır.

Süryani alfabesi
Süryani alfabesi sağdan sola doğru yazılır ve 22 harften oluşur. İbrani Alfabesi'nin tersine harfler bitiştirildiğinden bu harflerin başta, sonda ve ortada yazılışları farklıdır.

Estrangelâ yazısı

Klasik Süryanice lehçeleri
Batı Süryanicesi: Bizans'ın etkisinde kalan Monofizit; İsa'nın tek ve ayrılmaz bir tabiatı olduğuna inanan Yakubiler, 680 yılında bunlardan ayrılan ve Monothelitizmi benimseyen (İsa'nın tek tanrısal karakteri olmakla beraber insanî iradesinin de olduğu görüş), daha sonra 1182 yılında Katolikliği benimseyen Lübnanlı Maruniler ve şimdi Katolik olup Bizans ayin biçimine göre ibadet eden Melkitler oluşturur.

Doğu Süryanicesi ise Diofizit (İsa'nın birbirinden bağımsız çift tabiatı olduğunu savunan görüş) Nasturiler (Asurlar) ve daha sonra bunlardan ayrılıp Katolikliği benimseyen Keldanileri oluşturur. Nasturiler Doğu Asurca'yı Çin'e kadar taşımış ve yaymışlardır. Her iki grupta sesli harflerin okunuşları farklılıklar gösterir.

Günümüzde kullanılan Süryani lehçeleri
Çağdaş Süryanicenin birçok yerel şive ve ağzı olup zamanla dile birçok Arapça, Türkçe, Kürtçe kelime eklenmiştir. Çağdaş dünya düzeninin etkisiyle yavaş yavaş Fransızca, Almanca ve İngilizce kelimeler de dile eklenmektedir.

 Turoyo ܛܘܪܝܐ (Surayt): Yakubi Süryanilerce konuşulan Çağdaş Batı Süryani lehçesidir. Tur-Abdin bölgesi ve İstanbul'da, Suriye, Lübnan ve göçlerle bazı Avrupa ülkelerinde, Amerika kıtasında ve Avustralya'da en az 200.000 kişi tarafından konuşulmaktadır.
 Mlahsö ܡܠܚܬܝܐ: Diyarbakır'da bu dili konuşabilen son kişi 1998 yılında öldüğünden kullanıcısı kalmamıştır. Kelime yapısı bakımından Klasik Süryanice'ye Turoyo'dan daha yakındır.
 Surit ܣܘܪܬ Hristiyanlarınca konuşulan çağdaş Doğu Süryani lehçesidir. 210.000 kişi tarafından İran, Irak, Suriye, Türkiye, Kıbrıs, Ermenistan, Gürcistan, Azerbaycan, Lübnan, Avrupa ülkeleri, Amerika Birleşik Devletleri ve Kanada'da konuşulur.
 Yeni Doğu Keldanicesi (ܟܠܕܝܐ Kaldaya): Doğu Kilisesi'nden kopmuş katolik Asurlar (Keldaniler) tarafından kullanılan çağdaş Doğu Asurca lehçesidir. İran, Irak, Türkiye, Suriye, Lübnan, Avrupa Ülkeleri, Amerika Birleşik Devletleri ve Kanada'da 1.000.000'dan fazla kişi tarafından konuşulur. Bu dili konuşanlar ile Surit konuşanlar, rahatlıkla anlaşabilirler.
 Hertvin: Siirt civarında 1.000 kadar kişi tarafından konuşulur. Surit'e yakın bir lehçedir.

Süryani lehçelerini konuşanlar büyük sayıda azaldığından ciddi bir yok olma tehlikesiyle karşı karşıyadır.

Ayrıca bakınız
 Süryaniler
 Süryani alfabesi
 Süryani Ortodoks Kilisesi
 Süryaniler listesi

Notlar

Kaynakça

Bahreyn'deki diller
Bereketli Hilal

Süryanice


Ophisurus est un genre de poissons téléostéens serpentiformes, de l'ordre des Anguilliformes, et de la famille des Ophichthidae.

Liste des espèces
Selon  :
 Ophisurus macrorhynchos Bleeker, 1853
 Ophisurus serpens (Linnaeus, 1758)

Systématique
Le nom valide complet (avec auteur) de ce taxon est Ophisurus Lacepède, 1800.

Ophisurus a pour synonymes :
 Leptorhynchus Smith, 1840
 Ophiurus Agassiz, 1846

Liens externes

Notes et références

Anguilliformes (nom scientifique)
Ophichthidae

Ophisurus


Los ángeles en el islam o malaikas (en árabe ملك, malak, "ángel" o "mensajero"; plural ملاًئِكة, malā'ikah) son seres celestiales, creados por Alá a partir de un origen luminoso. Tienen diferentes funciones, como alabar a Dios en los cielos, interactuar con la vida cotidiana de los humanos y llevar las leyes de la naturaleza.

El islam reconoce el concepto de ángeles tanto antropomórficos como abstractos. La creencia en los ángeles es uno de los seis artículos de fe en el islam. El Corán es la fuente principal del concepto islámico de ángeles, pero sus características más completas aparecen en hadices, literatura Mirach, teología y filosofía islámica. Los ángeles se diferencian de otras criaturas espirituales en su actitud como criaturas de virtud en contraste con demonios impuros y genios (jinn) moralmente ambivalentes.

Ángeles corpóreos

Creación
Los ángeles, un tipo de criatura creada por Dios, habitualmente viven en las esferas celestiales. Aunque el Corán no menciona la época en que se crearon los ángeles, generalmente se los considera la primera creación de Dios. Según Al-Tabari, los ángeles habrían sido creados el miércoles, y las otras criaturas en los días siguientes. Aunque tampoco se menciona en el Corán, se piensa que los ángeles se crearon a partir de una sustancia luminosa, descrita repetidamente como una forma de luz. El hadiz probablemente más famoso con respecto a su origen se presenta en Sahih Muslim:
'Los ángeles fueron creados a partir de la luz, el Jann fue creado a partir de una mezcla de fuego y Adán fue creado a partir de lo que te caracteriza'.

Nur, el término usado para la "luz" a partir de la cual se crean los ángeles, generalmente corresponde a la luz fría de la noche o la luz de la luna, en contraste con nar, que corresponde al "fuego" o luz diurna y solar de la cual se dice que fueron creados los ángeles de los castigos. Tabari, Abd al-Ghani al-Maqdisi, Al-Jili y Al-Suyuti también atestiguan la división de los ángeles en dos grupos creados a partir de diferentes tipos de luz.

Suyuti distingue en su obra Al-Hay'a as-samya fi l-hay'a as-sunmya a los ángeles creados a partir del 'fuego que come, pero no bebe' en oposición a los demonios creados a partir del 'fuego que bebe, pero no come', que también es identificado con el fuego del sol. Los estudiosos argumentan que no hay distinción entre nur y nar. Tabari, aunque no es su conclusión, argumenta que los dos pueden ser vistos como la misma sustancia, ya que ambos se cruzan aunque se refieren a la misma cosa, en diferentes grados. El afirmar que tanto el fuego como la luz son en realidad lo mismo, pero con diferentes grados también puede ser encontrados por Zakariya al-Qazwini e Ibishi. La falta de distinción entre fuego y luz podría explicarse por el hecho de que ambos están estrechamente relacionados morfológicamente y fonéticamente. Al-Baidawi argumentó que la luz sirve solo como un proverbio, pero el fuego y la luz se refieren en realidad a la misma sustancia. Además de la luz, otras tradiciones también mencionan ángeles creados a partir de fuego, hielo o agua.

Características
Una de las principales características islámicas es su falta de deseos corporales. Nunca se cansan, no comen ni beben y carecen de ira. Al igual que con otras religiones monoteístas, los ángeles están caracterizados por su pureza y su obediencia a Dios. Sin embargo, su lealtad constante hacia Dios, enfatizada por algunos versos coránicos como , no necesariamente implica impecabilidad (ausencia de pecado), y el motivo de los ángeles errantes también es conocido por el islam. Algunos eruditos, como Hasan al-Basri entre los primeros, extienden su lealtad hacia Dios para asumir la impecabilidad general. Aquellos que aceptan la posibilidad de errar a los ángeles, defienden que en realidad, solo los mensajeros entre los ángeles son infalibles, ya que el Corán también describe a los ángeles como seres puestos a prueba. Al-Baydawi argumentó que los ángeles solo permanecen impecables si no caen. Ibn Arabi pensaba que los ángeles pueden equivocarse al oponerse a Adán como vice-regente y fijar su forma de adorar a Dios con exclusión de otras criaturas.

Los ángeles son generalmente descritos en formas antropomórficas combinadas con imágenes sobrenaturales, como alas de gran tamaño, ropa celestial y gran belleza. Algunos ángeles se identifican con colores específicos, a menudo de blanco, pero algunos ángeles especiales tienen un color distinto, como el caso de Gabriel, que se asocia con el color verde.

Los eruditos han debatido quién tiene una categoría superior, los humanos o los ángeles. La postración de los ángeles ante el Adán islámico, es visto a menudo como una evidencia de la supremacía de los humanos sobre los ángeles. Sin embargo, otros sostienen que los ángeles son superiores, ya que están libres de "faltas" materiales, como la ira y la lujuria. Los ángeles, al estar libres de esos impulsos inferiores son, por tanto, superiores, una posición especialmente encontrada entre los mu'tazilitas y algunos asharitas. Una opinión similar tenía Hasan al-Basri, quien argumentaba que los ángeles son superiores a los humanos debido a su infalibilidad, originalmente en contra de los sunitas y chiitas. Esta visión se basa en la asunción de la superioridad del espíritu puro contra el cuerpo y la carne. Contrariamente argumentado, los humanos están por encima de los ángeles, ya que para un humano es más difícil ser obediente y adorar a Dios, ante las tentaciones corporales, en contraste con los ángeles, cuya vida es mucho más fácil y, por tanto, su obediencia es bastante insignificante. El islam admite una famosa historia sobre ángeles y humanos que compiten en la historia de Harut y Marut, que fueron probados para determinar, si los ángeles lo harían o no mejor que los humanos en las mismas circunstancias, una tradición a la que se opusieron estudiosos posteriores, como Ibn Taimiyya, pero todavía aceptada por eruditos anteriores, como ibn Hanbal.

Algunas tradiciones sufíes argumentan que un humano generalmente está por debajo de los ángeles, pero desarrollado a Al-Insān al-Kāmil, se ubicaría por encima de los ángeles. Otra importante opinión, es que los profetas y mensajeros entre los humanos están por encima de los ángeles, el humano común está debajo de un ángel y los mensajeros, entre los ángeles, están por encima de los profetas. El maturidismo generalmente sostiene que la superioridad y la obediencia de los ángeles y los profetas se derivan de sus virtudes e ideas a la acción de Dios, pero no por su pureza original.

Pureza
Los ángeles que se cree participan en los asuntos humanos están estrechamente relacionados con los rituales modestos y la pureza islámica. Muchos hadices, incluida la colección Muwatta Imam Malik de uno de los Kutub al-Sittah, hablan de ángeles repelidos por el estado de impureza de los humanos. Estos ángeles se mantienen alejados de los humanos, que se contaminaron a sí mismos por ciertas acciones (como las relaciones sexuales). Sin embargo, los ángeles pueden regresar a un individuo tan pronto como la persona (ritualmente) se purifique a sí misma. La ausencia de ángeles puede causar varios problemas a una persona. Si son expulsados por la impureza ritual, los Kiraman Katibin, que registran las acciones de las personas, y el ángel de la guarda, no realizarán sus tareas asignadas al individuo. Otro hadiz especifica, durante el estado de impureza, que las malas acciones se escriben, pero las buenas acciones no. Cuando una persona dice una mentira, los ángeles casi se separan de la persona del hedor que emana. Los ángeles también se apartan de los humanos cuando están desnudos o se bañan indecentemente, pero también maldicen a las personas que están desnudas en público.

Ángeles abstractos

Filosofía
En la filosofía islámica, los ángeles aparecen con frecuencia como criaturas incorpóreas. Al-Kindi e Ibn Sina definen a los ángeles como sustancias simples, lo que significa que pertenecen a las esferas celestiales comparables a la astronomía ptolemaica, dotadas de vida, razón e inmortalidad, en contraste con entidades sublunares como los humanos y los animales, que están dotadas de vida, y el primero también con razón, pero son mortales. Qazwini, similarmente, asigna los ángeles a las esferas celestiales, distinguiéndolos de entre los animales, aunque se dice que ambos poseen el atributo de la vida. Significativamente, Al-Damiri incluye en sus obras zoológicas, animales, humanos, jinns e incluso demonios, pero no ángeles. Este pensamiento cosmológico, mantenido por eruditos como Al-Farabi e Ibn Sina, tiene un gran parecido con la cosmología de emanación neoplatónica, identificando a los diferentes ángeles en el islam con nous (intelectos), dividiendo el cosmos en diferentes esferas. Sin embargo, los eruditos islámicos insisten repetidamente en que todas las esferas celestiales en su conjunto forman un solo cuerpo y son movidas por Dios, en contraste con la cosmología aristotélica en la que Dios solo mueve la esfera exterior. Según ibn Sina, pero a diferencia de Al-Farabi, Dios no es parte del esquema de emanación. Dios emana cosas de acuerdo con su voluntad. En su Theologia Aristotelis muestra que a través de la manifestación de Dios, los intelectos son conscientes de Dios y de su papel en el universo. Además, Ibn Sina parece distinguir entre dos tipos de ángeles: uno completamente ajeno a la materia y otro, que existe en forma de un tipo de materia superior. Los últimos pueden llevar mensajes entre las esferas celestiales y el mundo sublunario, apareciendo en visiones. Por tanto, los ángeles superiores habitan en esferas superiores (Jabarut), mientras que sus ángeles subordinados aparecen en un reino intermedio (Malakut). La explicación de Ibn Sina podría implicar un intento de considerar la revelación como parte del mundo natural. También Qazwini considera un tipo inferior de ángeles, lo ángeles terrenales como fuerzas internas de la naturaleza, que mantienen el mundo en orden y nunca se desvían de su deber. Qazwini creía que la existencia de estos ángeles podía probarse por la razón y los efectos de estos ángeles sobre su objeto asignado.

Psicología
La filosofía islámica hizo hincapié en que los humanos poseen cualidades angelicales y demoníacas y que el alma humana es vista como un "ángel potencial" o un "demonio potencial". Dependiendo de si se desarrolla el alma sensual o el alma racional, el alma humana se convierte en un ángel o un demonio. Los ángeles también pueden ofrecer inspiraciones opuestas a las sugerencias malvadas, llamadas waswās, de Satanás.

Ángeles en el sufismo
Los ángeles juegan un papel importante en el sufismo. Al igual que en las tradiciones no relacionadas con los sufíes, se piensa que los ángeles son creados de la luz. Al-Jili afirma que los ángeles en realidad son creados a partir de la "luz de Mahoma" y en sus atributos de guía, luz y belleza. Influenciados por la metafísica sufí de Ibn Arabi, Haydar Amuli identifica a los ángeles como creados para representar diferentes nombres / atributos de la belleza de Dios, mientras que los demonios son creados de acuerdo con los atributos de la majestad de Dios, como 'Los Arrogantes' o 'Los Dominantes'. La cosmología sufí divide el mundo en varios reinos. El reino de Malakut es el plano en el que los símbolos toman forma. También es la esfera en la que los humanos pueden encontrarse con ángeles, durante sus sueños. Algunos autores han sugerido que algunos ángeles individuales en el microcosmos representan facultades humanas específicas en un nivel de macrocosmos. Según una creencia común, si un sufí no puede encontrar a un jeque para enseñarle, será enseñado por el ángel Jidr.

Era contemporánea
El salafismo contemporáneo continúa considerando la creencia en los ángeles como un pilar del Islam y considera el rechazo de la creencia literal en los ángeles como incredulidad y una innovación traída por el secularismo y el positivismo. Las reinterpretaciones modernas, como por ejemplo las sugeridas por Nasr Abu Zayd, no se tienen en cuenta. Simultáneamente, muchos materiales tradicionales sobre ángeles son rechazados sobre la marcha porque no serían auténticos. Los eruditos de la Hermandad Musulmana Sayyid Qutb y Umar Sulaiman Al-Ashqar rechazan mucho material establecido sobre los ángeles, como la historia de Harut y Marut o nombrar al Ángel de la Muerte, Azrail. Sulaiman Ashqar no solo rechaza el material tradicional en sí, sino que además desaprueba a los eruditos que lo utilizaron. [83]

Eruditos del Reformismo islámico como Muhammad Asad o Ghulam Ahmed Parwez han sugerido una reinterpretación metafórica del concepto de ángeles.

Ángeles mencionados en el Corán
El islam no tiene una organización jerárquica que sea paralela a la división en diferentes 'coros' o esferas de la angeología cristiana utilizada por los primeros teólogos cristianos medievales, pero sí distingue entre arcángeles y ángeles. Los ángeles no tienen el mismo estatus y, en consecuencia, se les delegan diferentes tareas para realizar. En el Corán aparecen los siguientes nombres individuales de ángeles:
 Israfil (Rafael), el que toca la trompeta anunciando el Juicio Final.
 Jibril (Gabriel), el asignado por Dios para revelar el Corán al profeta Mahoma y quien entregó la Anunciación a María.
 Malak Al-Maut (Ángel de la Muerte), el que se encarga de tomar posesión de las almas después de la muerte.
 Malik, jefe guardián que gobierna el infierno (Yahannam).
 Mikail (Miguel), el que está al cargo de la lluvia y el sustento.
 Munkar y Nakir, los que, después de la muerte, preguntan a las almas sobre su fe y sus obras.
 Ridwan, el que guarda las puertas del cielo.

Véase también
 Anexo:Ángeles en la teología
 Ángeles en el judaísmo
 Anexo:Demonios de la teología
 Iblís

Referencias

Bibliografía
 Stephen Burge Angels in Islam: Jalal al-Din al-Suyuti's al-Haba'ik fi Akhbar al-malik. Routledge 2015, ISBN 978-1-136-50473-0

Enlaces externos

Ángeles en el islam
Pureza ritual en el Islam
Deidades
Mitología del islam

Ángeles en el islam


Fah Lo Suee é uma personagem que foi apresentada na série de romances Dr. Fu Manchu do autor inglês Sax Rohmer (1883-1959). Ela é filha do Dr. Fu Manchu e de uma mulher russa não identificada, às vezes mostrada como uma aliada, às vezes como uma rival. A personagem apareceu no cinema e nas histórias em quadrinhos e histórias em quadrinhos ao lado do pai, às vezes usando outros nomes, e também se tornou um arquétipo de Dragon Lady.

História

A personagem de Fah lo Suee foi criado em 1917 por Sax Rohmer como a Dama do Si-Fan no romance The Hand of Fu-Manchu (título original no Reino Unido: The Si-Fan Mysteries). No romance Daughter of Fu Manchu (1931), ela é chamada de Fah lo Suee, apelido que significa "Doce Perfume". Fah Lo Suee é uma mente desonesta por direito próprio, frequentemente planejando usurpar a posição de seu pai no Si-Fan e ajudando seus inimigos dentro e fora da organização. Seu nome verdadeiro é desconhecido; Fah Lo Suee era um termo carinhoso de infância. Ela é apresentada anonimamente ainda adolescente no terceiro livro da série e desempenha um papel maior em vários títulos das décadas de 1930 e 1940. Ela é conhecida por um tempo como coreana após sofrer uma lavagem cerebral por seu pai, mas sua memória é restaurada posteriormente. Como seu pai, ela assume identidades falsas, entre elas Madame Ingomar, Rainha Mamaloi e Sra van Roorden. Ela se apaixona pelo rival de seu pai, Denis Nayland Smith. No cinema, a personagem foi frequentemente interpretada por atrizes caucasianas como Myrna Loy e Gloria Franklin usando o recurso de cara amarela, como foi o caso do próprio Fu Manchu e Charlie Chan, duas atrizes asiáticas interpretaram a filha de Fu Manchu, mas com nomes diferentes: Anna May Wong foi a princesa Ling Moy em Daughter of the Dragon (1931) e Tsai Chin foi Lin Tang nos cinco filmes: The Face of Fu Manchu (1965) The Brides of Fu Manchu (1966), The Vengeance of Fu Manchu (1967), The Blood of Fu Manchu (1968) e The Castle of Fu Manchu (1969).

Outras mídias

Histórias em quadrinhos

Fah lo Suee aparece no one-shot da Avon, The Mask of Dr. Fu Manchu, em 1951, de Wally Wood. No início da década de 1970, o escritor Steve Englehart e o artista Jim Starlin tiveram a ideia de adaptar a série de TV Kung Fu, estrelada por David Carradine, a Marvel não conseguiu a autorização da Time Warner, uma vez que, desde 1969 é dona de sua principal concorrente, a DC Comics, editora adquiriu a licença de uso de Fu Manchu, um vilão da literatura pulp criado por Sax Rohmer.

 A princípio, apenas alguns personagens foram adaptados da série Fu Manchu, como Dr. Petrie e Denis Nayland Smith, com quem Fah lo Suee tem um romance nos livros, em Master of Kung Fu #26 (março de 1975), Doug Moench e Keith Pollard adaptaram o personagem para a série, ela se torna uma aliada de Shang-Chi e MI-6. Depois que a licença da Marvel com a propriedade de Rohmer expirou, a revista Master of Kung Fu foi cancelada em 1983. No final da série, Fah Lo Suee tornou-se diretora do MI-6. Apesar das edições subsequentes, mencionando personagens dos romances de forma criptografada ou totalmente eliminadas. Fah lo Suee reapareceu em Journey into Mystery # 514-516, (1997-1998) liderando um cartel de drogas em Hong Kong sob o nome de Lótus Amaldiçoada. Em Secret Avengers # 6-10, o escritor Ed Brubaker oficialmente contornou toda a questão através de um enredo onde um grupo desonesto de agentes de S.H.I.E.L.D. ressuscitaram uma versão zumbificada de Fu Manchu apenas para descobrir que "Fu Manchu" era apenas um pseudônimo; que o pai de Shang-Chi era realmente Zheng Zu, um antigo feiticeiro chinês que descobriu o segredo da imortalidade, enquanto o Si-Fan é referido como Hai-Dai. Da mesma forma, Fah Lo Suee foi posteriormente renomeada para Zheng Bao Yu em The Fearless Defenders #8 de 2013, escrita por Cullen Bunn, onde ela aparece liderando o Ha-Dai.

Filmes

Em filmes, ela foi retratada por várias atrizes ao longo dos anos. Sua personagem costuma ser renomeada em adaptações para o cinema por causa de dificuldades com a pronúncia de seu nome.

Anna May Wong interpretou a Princesa Ling Moy em Daughter of the Dragon (1931).

 Myrna Loy interpretou Fah Lo See em The Mask of Fu Manchu (1932).
 Gloria Franklin teve o papel de Fah Lo Suee em Drums of Fu Manchu (1940).
 Laurette Luez interpretou Karamaneh em The Adventures of Dr. Fu Manchu (1956), mas ao personagem devia mais a Fah Lo Suee do que à representação de Rohmer de Kâramanèh.
 Tsai Chin interpretou a filha do Dr. Fu Manchu, Lin Tang, nos cinco filmes estrelados por Christopher Lee da década de 1960: The Face of Fu Manchu (1965) The Brides of Fu Manchu (1966), The Vengeance of Fu Manchu (1967), The Blood of Fu Manchu (1968) e The Castle of Fu Manchu (1969).

Em Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings (2021), uma personagem chamado Xu Xialing (interpretado por Meng'er Zhang) aparece. Ela é parcialmente baseada em Fah Lo Suee.

RPG
Fah Lo Suee aparece na aventuras Night Moves para o RPG Marvel Super Heroes.

Personagens da literatura pulp
Mulheres fictícias

Fah Lo Suee


Motorola ROKR foi uma linha de telefones celulares produzidos entre os anos de 2005 a 2009 conhecida por incorporar funções multimídia nos seus celulares.

O primeiro modelo foi o E1, o primeiro celular a vir integrado com a loja iTunes da Apple. O segundo modelo foi o E2, lançado em 2006, que dessa vez veio com o RealPlayer. O terceiro modelo foi o E6,  lançado no mesmo ano, que veio com o aplicativo Picsel capaz de ler arquivos PDF. Em 2007, foi lançado o Z6 com integração ao Windows Media Player, no mesmo ano foi lançado o W5. Em 2008, foi lançado o E8 com tela sensível ao toque. No mesmo ano, foi lançado o EM30, versão mais barata do anterior. Em 2009,  foram lançados os EM326g, EM35, EM35, W6, ZN50, ZN500, EM25, EM325, EM28 e EM330.

Ver também
 Motorola Razr
 Motorola Rizr
 Motorola Slvr

Telefones celulares da Motorola

Motorola ROKR


Pragmatik, edimbilim ya da edim bilimi, işaretlerin kullanımı ve işaretler ile işaretlerin kullanıcıları arasındaki ilişkiyi inceler.
Pragmatik, dilsel fiilleri ve dilin kullanımını araştıran dil bilimsel bir alandır. Sentaks ve semantiğin yanı sıra dilsel göstergelerin özellikleriyle uğraşan semiyotiğin alt alanıdır.

Pragmatiğin içeriği ve yöntemleri

Eş zamanlı pragmatik
Pragmatik, dilin nasıl kullanıldığı ve bir konuşmacının ne tür dilsel fiiller yerine getirdiğini araştırır. Austin, pragmatikte "Kelimelerle nasıl bir şeyler yapılabilir" sorusunun cevabını araştırmıştır. Dilsel ifadelerle bir şeylerin sözü verilebilir, birileri tehdit edilebilir, birisi uyarılabilir ve bir şeyler iddia edilebilir. Pragmatik 20. yüzyılın ürünüdür, felsefi olarak da Aristoteles, John Locke, Ludwig Wittgenstein gibi düşünürlerden esin ve etkiyle John L. Austin ve John R. Searle'den geliştirilmiştir.

Farklı yaklaşım ve yöntemler ortak bir paydada birleşir. En çok bilinen akım ve araştırma nesneleri John L. Austin ve John R. Searle'ün "Söz-fiil teorisi", Paul Grice'in "Konuşma İlkeleri", Jürgen Habermans'ın "Evrensel Pragmatiği"dir.
Stephen C. Levinson (1983-2000), pragmatiğin alt alanlarını şu şekilde adlandırır:
 İçerik (kapsam)
 Söz-fiil
 Diyalog yapısı
 Siyasî dil bilimi

Tarihsel pragmatik
Tarihsel pragmatik, 1980'li yıllardan itibaren konu edilmiştir. Tarihsel pragmatiğe ilişkin bir kaynakça yöneten Andreas Jucker ve Irma Taavitsainen önemli bir yayın organı olan Tarihsel Pragmatik dergisini (Journal of historical pragmatics) yayınlamıştır. Tarih boyunca söz fiilin nasıl gerçekleştirildiği sorusu aynı zamanda Adbilim'in de araştırma alanına girer. Joachim Grzega, Alfred Bammesberger ve Marien Schöner tarafından çıkarılan "Onomasiology Online" dergisi yayına başlamıştır.

Pragmatiğin diğer alanlarla ilişkisi
Pragmatik, semantiğin tam tersi olarak kelimelerin bir metinden bağımsız anlamları ve cümlelerin gerçekliği ile ilgilenmek yerine dilin kullanımıyla ilgilenir; ama her iki alana yönelik problemlerin açıkça belirtilmesi genellikle mümkün olmamaktadır. Bundan dolayı, bazı dil bilimcilere göre semantik, pragmatiğin alt alanıdır: Wittgenstein'ın yaklaşımına göre anlam, kullanım kuralıdır. Ayrıca pragmatik, sosyo-dil bilim ve dil kullanımının toplumsal, sosyal ve kültürel etkenlerle ilişkili olduğunu savunan dil sosyolojisinin sorunlarıyla da ilgilenir.

Kaynakça

Edimbilim


Microsoft Agent était une technologie développée par Microsoft qui utilisait des personnages animés, des moteurs de synthèse vocale et un logiciel de reconnaissance vocale pour améliorer l'interaction avec les utilisateurs d'ordinateurs. C'était donc un exemple d'agent incarné. Il est venu préinstallé dans le cadre de Windows 98 à Windows Vista. Il n'était pas inclus avec Windows 7 mais pouvait être téléchargé à partir du site de Microsoft. Il a été complètement abandonné sous Windows 8. La fonctionnalité de l'agent Microsoft a été exposée sous la forme d'un contrôle ActiveX qui peut être utilisé par des pages Web..

La théorie derrière ce logiciel provient des travaux sur les interfaces sociales de Clifford Nass et Byron Reeves au Centre d'étude du langage et de l'information de Stanford.

Historique des versions
La technologie des personnages interactifs a été introduite pour la première fois dans Microsoft Bob, qui utilisait une première version de la technologie Agent appelée en interne « Microsoft Actor ». C'était le code utilisé dans la version initiale du Office Assistant dans Office 97. Microsoft Agent a ensuite été créé par Tandy Trower dans le but d'offrir une technologie plus flexible et disponible pour les développeurs tiers à inclure dans leurs applications et pages Web. La version du logiciel comprenait également quatre personnages interactifs ainsi qu'un utilitaire permettant aux développeurs d'assembler leurs propres personnages et interactions.

Microsoft Agent a remplacé le code Microsoft Bob d'origine dans Office 2000, bien que cette utilisation n'inclue pas les capacités de synthèse ou de reconnaissance vocale tant vantées de l'agent ou l'un des quatre personnages Microsoft Agent. Au lieu de cela, l'équipe Office a créé ses propres personnages, dont un surnommé "Clippit" ou "Clippy". Cependant, les assistants Bob Actors ou Office 97 sont incompatibles avec Office 2000 et les versions ultérieures, et vice versa.

La version actuelle de Microsoft Agent a été discrètement publiée sur MSDN en 1997.

Technologie
Les personnages Microsoft Agent sont stockés dans des fichiers de l'extension .ACS, et peut être stocké dans un certain nombre de fichiers compressés .ACF pour une meilleure distribution sur le World Wide Web. Les personnages Microsoft Office 97 et Microsoft Bob Actor sont stockés dans des fichiers du format .ACT.

Le moteur vocal lui-même est piloté par l'API Microsoft Speech (SAPI), version 4 et supérieure. Microsoft SAPI fournit un panneau de contrôle permettant d'installer et de basculer facilement entre les différents moteurs de synthèse vocale et de synthèse de la parole en texte disponibles, ainsi que des systèmes d'entraînement vocal et de notation pour améliorer la qualité et la précision des deux moteurs.

Microsoft fournit gratuitement quatre personnages d'agent, qui peuvent être téléchargés à partir du site Web Microsoft Agent. Ceux-ci s'appellent Peedy, Merlin, Genie et Robby. Certains personnages ont également été livrés avec Microsoft Office jusqu'à la version 2003 en tant qu'assistants Office et avec Windows XP en tant qu'assistants de recherche. De nouveaux personnages d'agent peuvent également être créés à l'aide des outils de développement de Microsoft, y compris l'éditeur de personnage d'agent. Les agents peuvent être intégrés dans des logiciels avec Visual Basic pour Applications et dans des pages Web avec VBScript, et il existe des outils automatisés destinés à simplifier cette opération. Cependant, les agents de page Web ne sont compatibles qu'avec Internet Explorer, car les navigateurs alternatifs comme Opera ou Mozilla Firefox ne prennent pas en charge ActiveX. De plus, les utilisateurs de Windows Me, Windows 2000, Windows XP et versions ultérieures ou les propriétaires de Microsoft Office 2000 et versions ultérieures sont les seuls à disposer du logiciel Agent préchargé sur leur ordinateur; d'autres doivent télécharger le logiciel et l'installer manuellement.

Support après Windows XP
Dans Windows Vista, Microsoft Agent utilise Speech API (SAPI) version 5.3 comme principal fournisseur de synthèse vocale. (Dans les versions précédentes de Windows, l'agent utilise SAPI version 4, qui n'est pas pris en charge dans Windows Vista et versions ultérieures. ) À partir de Vista, les fonctionnalités multilingues de Microsoft Agent sous une version linguistique particulière du système d'exploitation ne sont pas prises en charge; c'est-à-dire que l'agent fonctionnera dans d'autres langues uniquement sous une version Windows localisée de la même langue.

Microsoft a annoncé en avril 2009 que tout le développement et la prise en charge de Microsoft Agent seraient interrompus avec la sortie de Windows 7. Microsoft n'offre plus de licences ou ne distribue plus le SDK.

Cependant, en raison des retours des clients, Microsoft a fourni un package d'installation des composants principaux de Microsoft Agent à utiliser sur Windows 7. Le téléchargement prend en charge les moteurs vocaux compatibles SAPI 5.3 et contient également le personnage « Merlin », livré avec Windows Vista.

Articles connexes
 BonziBuddy
 Clippy
 Cortana
 Bob Microsoft

Références

Liens externes

Composant Windows
Logiciel Microsoft
Pages avec des traductions non relues

Microsoft Agent


بوهاييفكا (Бугаївка) هي مدينة في مقاطعة لوهانسكا في أوكرانيا. يبلغُ عدَدُ سكانها حوالي 3526 نسمة.

مراجع

مدن أوكرانيا

بوهاييفكا (لوهانسكا)


La Binzasara es un instrumento de percusión tradicional japonés utilizado en composiciones folclóricas, bailes rurales y el teatro kabuki. El instrumento se compone de muchas piezas de madera en forma de placas, enlazadas con un cordón de algodón. Dispone de unas asas en ambos extremos con las que se hace sonar la pila de placas de madera mediante movimientos ondulatorios.

Véase también
Shakuhachi
Bachi

Referencias

Enlaces externos

All about Hand Percussion - Techniques, notation and applications (Google Books)
 Video of a binzasara (Youtube)

Instrumentos musicales de Japón

Binzasara


Blu este un film românesc din 2012 regizat de Nicolae Constantin Tănase. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mădălina Craiu, Rodica Negrea, Dan Condurache.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2012 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2012
Filme regizate de Nicolae Constantin Tănase

Blu


Radničke novine (Split), novine revolucionarnog radničkog pokreta, tiskane u Splitu
 Radničke novine (Bugarska), novine revolucionarnog radničkog pokreta, tiskane u Beogradu

Radničke novine


Toys-to-life é um gênero de jogos eletrônicos que utiliza estatuetas ou figura de ação para permitir a interação dentro do jogo. As figuras se conectam ao jogo utilizando comunicação de campo aproximado (NFC), identificação por radiofrequência (RFID) ou um protocolo de dados de reconhecimento de imagem para determinar a proximidade da estatueta e salvar os dados do progresso do jogador em um espaço de armazenamento localizado na própria figura. Durante seu auge, foi um dos ramos mais lucrativos da indústria de videogames, com a franquia Skylanders vendendo mais de US$ 3 bilhões ao longo de quatro anos.

Embora as versões modernas usem a tecnologia NFC, o exemplo mais antigo de tal jogo é Redbeard's Pirate Quest: Interactive Toy, criado por Zowie em 1999. Este jogo para PC vinha com um navio pirata de plástico que se conectava à porta da impressora, permitindo aos jogadores interagir com o jogo pondo as figuras de piratas separadas em vários lugares do navio e movendo-as ou girando-as. Outros precursores desse tipo de jogo incluem Captain Power and the Soldiers of the Future, Dennō Bōkenki Webdiver e Daigunder, onde as crianças podiam conectar Gladion e Daigunder em suas telas de TV para usar como controles, e os outros brinquedos podiam interagir com o jogo por meio de sensores infravermelhos. Os jogos Toys-to-Life geralmente usam uma visão de câmera em terceira pessoa e possuem figuras de power-up no jogo. Os jogos geralmente são acompanhados de um dispositivo de portal que é usado para "transportar" o personagem da estatueta e os dados do jogador associado para o jogo. Caso aja uma franquia de jogos, as figuras podem ser transferidas de um jogo para outro, possivelmente reiniciando a cada nova entrada.

Ativos

Skylanders (2011–presente)

Skylanders é um dos jogos de maior sucesso deste gênero. Desde o seu primeiro lançamento, a franquia recebia um novo jogo a cada ano, totalizando seis até 2016. Cada jogo tem seu próprio dispositivo de portal e uma visão diferente da premissa dos jogos anteriores. Eles estrelam os heróis Skylander e o malvado antagonista Kaos. Todas as figuras já lançadas são compatíveis com sua versão mais recente, Skylanders: Imaginators. Embora a franquia não tenha tido novos lançamento nos principais consoles desde então, devido ao desejo da Activision de fazer uma pausa prolongada da série principal, um RPG spin-off para dispositivos móveis, Skylanders: Ring of Heroes foi lançado mundialmente em 12 de dezembro de 2018, desenvolvido pela Com2Us. Ring of Heroes foi renovado em dezembro de 2020.

Amiibo (2014–presente)

Amiibo é uma plataforma baseada principalmente nas propriedades e personagens da Nintendo, bem como algumas franquias de outras marcas, como personagens de Super Smash Bros., Shovel Knight e Mega Man. Lançada em 2014, a Nintendo também lançou cartas de baralho compatíveis com o Amiibo, brinquedos de pelúcia e até caixas de cereais promocionais. Ao contrário da maioria das outras franquias deste gênero, o Amiibo não possui jogos dedicados exclusivamente ao uso dos brinquedos, com os personagens podendo ser usados em vários jogos no Nintendo Wii U, 3DS e Switch. O Amiibo pode salvar o progresso dos jogadores e informações do jogo, no entanto, muitos jogos oferecem apenas a funcionalidade de leitura.

Beyblade Burst (2016-presente)

Beyblade Burst é uma franquia multimídia criada pela Takara Tomy e pela Hasbro. Estes são principalmente brinquedos, mas a versão da Hasbro possui códigos QR na parte de trás. O aplicativo Beyblade Burst usa reconhecimento de imagem para transferir os brinquedos para o jogo.

Lightseekers: Awakening (2017–presente)
Lightseekers: Awakening é uma franquia multimídia criada pela PlayFusion, um estúdio britânico independente co-fundado por Mark Gerhard, ex-CEO da Jagex, editora de RuneScape. Seu desenvolvimento inicial foi parcialmente financiado por meio de uma campanha de crowdfunding no Kickstarter, que arrecadou US$ 227.660 em novembro de 2016. A franquia Lightseekers consiste em um videogame de role-playing (comumente chamado de Lightseekers RPG) e um jogo de cartas colecionáveis. O jogo toys-to-life foi lançado para as plataformas móveis iOS e Android em maio de 2017. O RPG é gratuito e não requer acessórios para funcionar, mas os jogadores podem adquirir uma linha de figuras interativas feitas em parceria com a Tomy para aprimorar sua experiência. As figuras podem ser decoradas com vários acessórios que modificam a aparência e as habilidades do personagem correspondente no jogo. Elas vem acompanhadas com um alto-falante e um sensor de movimento, permitindo que sejam usadas para controlar o personagem durante os segmentos de voo. Um segundo Lightseekers foi lançado em janeiro de 2019 para o Nintendo Switch, mas é uma adaptação virtual do jogo de cartas colecionáveis, em vez de um RPG toys-to-life como o anterior.

Descontinuados

UB Funkeys (2007–2010)

UB Funkeys foi o primeiro jogo deste gênero. Foi produzido pela Mattel, pela Arkadium e pela Radica, sendo descontinuado em 2010. O jogo teve várias atualizações antes de ser descontinuado. Quase todas as atualizações tinham um portal, também conhecido como 'Hub', com o mesmo molde, mas com um padrão diferente. Os Hubs eram uma porta USB especial para conectar ao computador do usuário. Os personagens eram os Funkeys, cada um desbloqueando novas áreas no jogo.

Bio Bytes (2007-2008)
Bio Bytes era uma linha de brinquedos da Jakks Pacific, consistindo de um dispositivo portátil com display LCD e um pequeno "bio tanque" ou seja, recipientes cheios de água com uma estatueta de plástico de um animal (um dinossauro, tubarão, tigre etc.). O "bio tanque" era conectado na parte de cima do dispositivo para interagir com os animais e o truque era que as figuras se moveriam dentro dos tanques. Se dois tanques fossem conectados juntos, os animais lutariam uns contra os outros.

FAMPS (2009-2011)
FAMPS foi produzido pela Girl Tech em parceria com a Mattel (mesmos produtores de UB Funkeys). Era menos como um jogo tradicional e mais como um aplicativo que oferecia aos jogadores opções de personalização para sua área de trabalho e uma rede social segura para conversar. Cada figura desbloqueva novos minigames e opções de personalização. Devido ao jogo estar disponível apenas para download online, não existem mais cópias conhecidas, tornando-o uma mídia perdida.

Pokémon Rumble U (2013)

Pokémon Rumble U foi a primeira incursão da Nintendo no gênero toys-to-life, lançado em 2013 para o Wii U. Foi o primeiro jogo a utilizar o leitor NFC embutido no gamepad do Wii U. No jogo, os jogadores controlam Pokémon e se envolvem em batalhas com outros Pokémon. Quando as figuras são digitalizadas com o leitor NFC, elas podem ser utilizadas no jogo. Além disso, se qualquer outra coisa com tecnologia NFC for digitalizada no jogo, o jogador receberá um efeito aleatório.

Disney Infinity (2013–2016)

Disney Infinity foi um jogo baseado em personagens e franquias da Disney. Desde o lançamento da primeira série em 2013, houve três séries. Disney Infinity foi o primeiro jogo com foco em personagens da Disney e Pixar. Em 2014, Disney Infinity: Marvel Super Heroes foi lançado como a versão 2.0, focado em personagens e propriedades da Marvel. O terceiro jogo, Disney Infinity 3.0 de 2015, era centrado na franquia Star Wars. Todas as figuras podiam interagir com vários jogos da série. A linha foi finalizada em 2016, quando a Disney anunciou que a produção da série havia cessado oficialmente e que não haveria mais títulos futuros.

Telepods (2013-2014)
Usado apenas em aplicativos mobile da franquia Angry Birds, como Angry Birds Star Wars II e Angry Birds Go!.

Disney Playmation (2015–2016)

Disney Playmation foi um jogo de RPG interativo em rede de curto alcance (~10m) com brinquedos vestíveis que suportavam comunicações BLE com aplicativos de telefone. O produto foi vendido em colaboração com a Hasbro. A única linha a apresentar uma história de fundo foi a do universo do homem de ferro da Marvel. Outros universos foram anunciados antes do produto ser encerrado, incluindo Star Wars e Frozen.

Hero Plug and Play (2015–2016)
Um jogo toys-to-life feito pela Jakks Pacific. Era um console conectado a um portal com plugues que o jogador conectava à sua TV. As figuras eram postas no portal e iam para o jogo. Devido às baixas vendas, apenas três temas foram lançados: DC Super Heroes, Teenage Mutant Ninja Turtles e Power Rangers.

Sick Bricks (2015-2020)

Um jogo da Spin Master com bonecos e peças semelhantes a LEGO. Quando os jogadores usavam seus smartphones ou tablets para escanear suas figuras físicas, uma representação digital dessas figuras aparecia no jogo. O jogo se passava em uma pequena cidade chamada Sick City, que estava sob ataque de um vilão chamado Omega Overlord. Vários heróis lutaram contra ele, e seus capangas se combinaram para combatê-los. Havia vários multi-packs e sacolas especiais contendo os brinquedos. Embora o jogo em si fosse gratuito, os acessórios custavam dinheiro. houve apenas três linhas de figuras, todas lançadas em 2015. Após o lançamento da terceira linha, nenhuma informação adicional sobre a série foi divulgada, então foi vista como descontinuada. A linha foi baseada em uma série homônima de desenho animado de 2015.

LEGO Dimensions (2015–2017)

LEGO Dimensions foi um jogo toys-to-life que usava mifiguras LEGO, apresentando personagens de várias franquias da Warner Brothers e outras propriedades intelectuais de terceiros, como Back to the Future e Sonic the Hedgehog. Os jogadores devem montar fisicamente algumas figuras para desbloquear os níveis no jogo, que mostravam as instruções de construção na tela. Quase todas as estatuetas e o portal base devem ser construídos pelo jogador. Nenhuma continuação foi lançada, com o jogo base suportando todas as figuras disponíveis. Em 23 de outubro de 2017, a Warner Bros. anunciou oficialmente que não desenvolveria mais conteúdo para LEGO Dimensions.

Starlink: Battle for Atlas (2018–2019)

Starlink: Battle for Atlas foi o primeiro passo da Ubisoft no gênero toys-to-life. O jogo não requer o uso dos brinquedos para ser jogado, mas a jogabilidade é enriquecida ao usá-los. Os brinquedos interativos consistem em três categorias: naves (que consistem em um corpo e duas asas), armas e pilotos. Pilotos e naves são anexados a suportes de controle, que carregam o brinquedo anexado no jogo instantaneamente. Cada carregamento requer um piloto e uma nave, mas as asas e as armas da nave podem ser combinadas livremente pelo jogador, usando anexos nos corpos e nas asas. O jogo foi desenvolvido pela Ubisoft Toronto e foi lançado em 16 de outubro de 2018 para PlayStation 4, Xbox One e Nintendo Switch. A versão de Switch apresenta um piloto e nave exclusivos (Fox McCloud de Star Fox e sua Arwing) dentro do pacote inicial do jogo.

Em 3 de abril de 2019, foi anunciado que, devido às vendas abaixo das expectativas, não haveriam mais lançamentos de brinquedos físicos. As expansões digitais, no entanto, continuariam a ser lançadas. No total, 8 naves, 16 armas e 11 pilotos foram lançados fisicamente em 3 pacotes iniciais, 6 pacotes de naves, 4 pacotes de armas e 5 pacotes de pilotos. Os pacotes de montagem do controlador também foram lançados para cada console que permitia o jogo cooperativo com os brinquedos físicos.

Ver também

 R.O.B.
 Realidade aumentada
 Jogo de ritmo
 Exergaming
 Pistola de luz
 Volante (controle)

Ligações externas

 Toys-to-life: what's coming next

!Artigos novos
Jogos eletrônicos
Interface do utilizador
Jogabilidade dos jogos eletrônicos
Acessórios da Nintendo
Acessórios do Wii

Toys-to-life


Aquilino fue obispo católico de Ausona a finales del siglo VI.

Se halló presente en el III Concilio de Toledo del año 589, donde por orden de antigüedad firmó en 36º lugar antecediendo a otros 26 obispos, lo que hace suponer que fue consagrado obispo de la sede varios años antes, hacia el 585; no asistió al concilio de Zaragoza del año 592, donde estuvo representado por el diácono Esteban, pero sí participó personalmente en el concilio habido en Barcelona en el 599.

Se desconoce cuánto tiempo vivió más allá de este última fecha.

Referencias

Obispos de Vic
Obispos de España del siglo VI
Hispania visigoda

Aquilino de Ausona


තිස්ස යනු  උපතිස්ස නුවර රජ ලෙසින්, ක්‍රිපූ  454 සිට ක්‍රිපූ 437 දක්වා රාජ්‍ය පාලනය කළ රජෙකි. ඔහුගේ වැඩිමහළු සොහොයුරු අභය රජුගේ අනුප්‍රාප්තිකයා ලෙසින් හෙතෙම සිංහාසනාරූඨ වූයේ සොහොයුරාගේ  නෙරපීම හා සමගය. ඔහුගේ බාල සොහොයුරන් අට දෙනා විසින් අභය උපරාජයා ලෙසින් පත් කළේ, ඔහුගේ බෑණා වූ  පණ්ඩුකාභය රජ අත්‍යන්තයෙන් පරාජය කළ විට ඔහු රාජාභිෂේක කරනු ලබන බවට එකඟ වෙමිනි.  කෙසේවෙතත් පණ්ඩුකාභය විසින් ඔහු සිහසුනෙන් නෙරපන ලදි.

මෙයද බලන්න
 ශ්‍රී ලාංකික රජවරුන්ගේ ලැයිස්තුව
 මහාවංශය
 ශ්‍රී ලංකාවේ ඉතිහාසය
 ශ්‍රී ලංකාවේ ස්ථාන නාම

බාහිර සබැඳි
 හිස්ට්‍රි ඔෆ් ශ්‍රී ලංකන් කිංස්
 කොඩ්රින්ටන්ස් ෂෝට් හිස්ට්‍රි ඔෆ් සිලෝන්

උපතිස්ස නුවර තිස්ස රජ


USS Santee (CVE-29) (originally launched as AO-29, then  ACV-29) was an American escort carrier. The second ship with this name, it was launched on 4 March 1939 as Esso Seakay under a Maritime Commission contract (MC hull 3) by the Sun Shipbuilding and Dry Dock Company at Chester, Pennsylvania, sponsored by Mrs. Charles Kurz. It was acquired by the United States Navy on 18 October 1940 and commissioned on 30 October 1940 as AO-29.

Prior to her acquisition by the Navy, Esso Seakay had been operated by Standard Oil of New Jersey (Esso) on the west coast. During her commercial service, she set several records for fast oil hauling. Her original model was a type T3-S2-A1 tanker.

World War II
After commissioning, Santee served in the Atlantic. When American neutrality ended on 7 December 1941, Santee was carrying oil for a secret airdrome at NS Argentia, Newfoundland. In the spring of 1942, Santees conversion to an aircraft carrier was begun at the Norfolk Navy Yard.

1942
On 24 August 1942, Santee was commissioned as an escort carrier with designation ACV-29, with Commander William Sample in command. The ACV was fitted with such haste that workmen from Norfolk were still on board during her shakedown training and her decks were piled high with stores. After conversion, nominally completed on 8 September, Santee reported to Task Force 22 (TF 22) and the first plane landed on her flight deck on 24 September.

After shakedown, Santee departed Bermuda on 25 October and headed for the coast of Africa. While the escort carrier was en route on 30 October, an SBD Dauntless being launched from a catapult dropped a  depth bomb onto the flight deck. It rolled off the deck and detonated close to the port bow shaking the entire ship, carrying away the rangefinder and a searchlight base, and damaging radar antennas.

Nevertheless, Santee continued steaming with Task Group 34.2 (TG 34.2). On 7 November, the escort carrier, with  and  and , left the formation and, the following morning, took positions off Safi, French Morocco. Santee launched planes and fueled ships until 13 November, when she rejoined TG 34.2 and returned to Bermuda. The group departed that island on 22 November and anchored in Hampton Roads, Virginia two days later.

1943
After voyage repairs and drydock, Santee got underway with destroyer , on 26 December. On 1 January 1943, Santee anchored at Port of Spain, Trinidad. Two days later, with Eberle and , she headed for the coast of Brazil. After disembarking passengers at Recife, she sailed to join Task Unit 23.1.6 (TU 23.1.6) at sea in tightening the noose on enemy merchant shipping and naval activity in the South Atlantic.

For a month, her planes flew anti-submarine missions and regular patrols. On 15 February, the escort carrier put in at Recife, remaining until 21 February. Back conducting routine sorties in the same manner, Santee operated from 21 February – 2 March when she again put into Recife.

Her next period at sea, which began on 4 March, brought action. On 10 March, light cruiser  and destroyer Eberle were investigating a cargo liner which had been spotted by Santees aircraft and which had been tentatively identified as the Karin, a Dutch merchantman. It turned out to be the German blockade runner Kota Nopan (ex-Dutch Kota Pinang). As the Eberle boarding party drew alongside, explosives placed by the abandoning crew detonated, killing eight boarders. On 15 March, Santee set out for Norfolk and anchored at Hampton Roads on 28 March.

Underway again on 13 June, with destroyers , , and , Santee reached Casablanca on 3 July. Four days later, the escort carrier departed the harbor with a convoy of homeward-bound empties. No submarines were sighted, but one of her Avengers made a forced landing in Spain, and its crew was interned. Santees small task group left the convoy on 12 July with orders to operate independently against Nazi submarine concentrations south of the Azores. She remained at this anti-submarine work until 25 July and managed to attack seven surfaced U-boats, at the price of two Dauntlesses.

On the 25th, she joined a west-bound convoy, which reached the Virginia coast on 6 August. On 26 August, Santee, with Bainbridge and , again headed into the Atlantic; and two days steaming brought them to Bermuda.

Santee made another convoy run from Bermuda to Casablanca and back to Hampton Roads from 29 August – 13 October. On 25 October, the escort carrier departed the east coast for Casablanca, reaching Basin Delpit on 13 November. Standing out of Casablanca the next day, she rendezvoused on 17 November with battleship , carrying President Franklin D. Roosevelt. After providing air cover for the battleship and her escorts for several days, Santee was ordered to the Bay of Biscay, where she engaged in anti-submarine work until the end of November.

As TG 21.11, Santee and a trio of four-stackers patrolled the North Atlantic from 1–9 December. The group was dissolved upon arrival at the Norfolk Navy Yard on 10 December, and Santee, minus her aircraft, stood out of Norfolk on 21 December, and headed for New York in company with battleship , and several destroyers. From 22 to 28 December, the escort carrier packed her hangar and flight decks with P-38 Lightning fighter planes at Staten Island. Getting underway in convoy on 29 December, she steamed unchallenged across the North Atlantic, reaching Glasgow on 9 January 1944.

1944
Emptied of her P-38 cargo, Santee departed Glasgow in convoy on 13 January and returned to Norfolk on 24 January. She stood out of Norfolk on 13 February with destroyer escort , transited the Panama Canal on 18–19 February and moored at San Diego, California, on 28 February. There, she embarked 300 Navy and Marine Corps personnel and 31 aircraft for delivery to Pearl Harbor. She also took on 24 Grumman F4F Wildcats and Grumman TBF Avengers as her own air group.
Standing out of San Diego Bay on 2 March, Santee unloaded her ferried aircraft and personnel at Pearl Harbor upon her arrival on 9 March.

, ,  and Santee, all former oilers, swarmed out of Pearl Harbor with a flock of destroyers on 15 March, heading southwest. Designated Carrier Division 22 (CarDiv 22), they joined the fast carriers of the United States Fifth Fleet on 27 March and sped west to the Palaus. There, their planes of CarDiv 22 flew patrols over vulnerable tankers before setting course for Espiritu Santo in the New Hebrides on 4 April.

In this, the closing phase of the New Guinea campaign, Santee fueled and provisioned near Espiritu Santo from 7–10 April; then sailed to Purvis Bay, Solomons on 13 April. CarDiv 22 joined CarDiv 24 and a destroyer squadron on 16 April and set course for New Guinea.

Santees air group aircraft aided in destroying 100 enemy aircraft and ripping up enemy airfields before the landings, prior to departing for Manus Island, Admiralties, on 24 April. Arriving at Seeadler Harbor the next day, she and her sister ships took on fuel and food; then sailed again on 26 April for Hollandia (currently known as Jayapura). From 12 May – 1 June, she traded in her own air arm for 66 F4U Corsairs and 15 F6F Hellcats and personnel of Marine Air Group 21 (MAG 21). On 2 June, CarDiv 22 started north for Kwajalein Atoll in the Marshalls. On 4 August, Santee reached newly won Guam. The 81 aircraft of MAG 21 became the first planes to operate from the reconquered island.

After training exercises and the re-embarkment of her own planes at Manus, Santee got underway on 10 September and rendezvoused with TF 77 near Mapia Island. At Morotai in the Moluccas, her Avengers bombed ground installations. One plane was lost to the enemy, but Santee herself had no contact with the Japanese. By 1 October, she was back in Seeadler Harbor.

Sailing from Manus on 12 October, Santee and accompanying combatants reached Philippine waters on 20 October. Her gunners shot down an enemy plane during an air attack that morning, and her aircraft splashed two more.

At 07:36 on 25 October, Santee launched five Avengers and eight Wildcats for an attack against Japanese surface units some  to the north. At 07:40, a kamikaze – carrying what was estimated to be a  bomb – crashed through the flight deck and damaged the hangar deck. At 07:56, a torpedo fired from a Japanese submarine struck the ship, causing flooding of several compartments and creating a 6° list. Emergency repairs were completed by 09:35.

Between 18 and 27 October, Santee planes shot down 31 Japanese planes and sank one  ammunition ship, in addition to damage inflicted by strafing during their 377 sorties. On 31 October, she anchored in Seeadler Harbor for temporary repairs.

Underway again on 9 November, she moored at Pearl Harbor on 19 November. Following more repairs, she embarked 98 Marines for transportation to the U.S. and entered Los Angeles Harbor on 5 December. Santee completed the year undergoing repairs to battle damage and general overhaul.

1945
After post repair trials at San Diego, the escort carrier headed toward Hawaii on 31 January 1945, and arrived at Pearl Harbor on 8 February. On 7 March, she got underway for Ulithi in the Western Carolines, altering her course en route to assist in the search for the B-24 Liberator which had disappeared while carrying Army Lieutenant General Millard F. Harmon, before anchoring on 19 March. Two days later Santee steamed toward Leyte Gulf.

On 27 March, Santee departed the Philippines to provide air coverage for southern transport groups Dog and Easy en route to the objective area at Okinawa Gunto for the invasion of Okinawa Jima, the largest combined operation of the Pacific war.

On Easter Sunday, 1 April 1945, Santee provided direct support to the American ground forces landing on Okinawa and she continued this duty until 8 April, when she turned to aid British carriers in denying the use of Sakishima Gunto airfields to the enemy. For 42 consecutive dawns, Santees aircraft winged over target sectors in the East China Sea, with daily returns to Okinawa itself for routine ground support. On 16 June, Santee launched a fighter bomber mission against specified targets on Kyūshū, Japan.

Pulling out of the Okinawa area that day, Santee reached Leyte Gulf on 19 June, where minor repairs were made. Out again on 1 July, she operated west of Okinawa from 5–14 July, covering minesweeping operations. On 7 July, a tail hook broke on a landing aircraft, allowing it to clear all barriers, crash among parked planes, and cause a fire. Four fighters and two torpedo bombers were jettisoned, six torpedo bombers were rendered non-flyable duds, and one of the pilots of the parked aircraft was killed.

Santee was detached from the task unit on 15 July and proceeded to Guam, arriving at Apra Harbor four days later. Following flight deck repairs and general upkeep, the escort carrier got underway on 5 August for Saipan, engaging in carrier aircraft training for squadrons flown from that island en route. Anchoring in Saipan Harbor on 9 August, the CVE got underway for the Philippines on 13 August. Santee received word of the cessation of the hostilities against Japan on 15 August and anchored in San Pedro Bay, Leyte, two days later.

On 4 September, while en route to Korea to support occupation forces there, Santee was ordered to northern Formosa to evacuate ex-prisoners of war. On 5 September, the escort carrier received 155 officers and men of the British and Indian Armies from destroyer escort . These soldiers had been captured by the Japanese in Malaya in 1942. They were given medical aid and berthed on the hangar deck. The next day, Santee picked up additional men from  and , making a total of 322 officers and men. They included 30 American Army and Navy officers and men who had been taken on Bataan and Corregidor, and 10 officers and men from the Dutch Army and Merchant Marine, captured in Java. On 9 September, Santee disembarked the 477 evacuees at Manila Bay.

Five days later, Santee stood out of Manila Bay and steamed for Okinawa, anchoring at Buckner Bay on 19 September. Underway again the next day, Santee reached Wakanoura Wan, Honshū, Japan, on 22 September. From 24 to 26 September, Santee steamed along the coast, providing air coverage for occupation forces landing at Wakayama.

Post-war
Santee departed Wakanoura Wan on 3 October, leaving her formation on 6 October to search for a missing PBM Mariner flying boat carrying Rear Admiral William D. Sample, the ship's first commanding officer after her conversion to an escort carrier.

On 20 October, Santee got underway for Okinawa, arriving two days later at Buckner Bay. On 23 October, Santee got underway for Pearl Harbor, disembarking 375 passengers there on 4 November. The next day, Santee continued her role in "Operation Magic Carpet" by embarking 18 Marines bound for the west coast.

Anchoring at San Diego on 11 November, Santee remained there until 26 November, when she got underway for Guam on additional "Magic Carpet" duty.

On 27 February 1946, Santee departed San Diego and arrived at Boston Harbor on 25 March, via the Panama Canal. The CVE was placed in reserve on 21 October. Santee was reclassified on 12 June 1955 as an escort helicopter aircraft carrier, CVHE-29, and struck from the Naval Vessel Register on 1 March 1959. On 5 December, she was sold to the Master Metals Company for scrap.

Awards
Santee received nine battle stars and the Presidential Unit Citation for her World War II service.

References

Sources

External links
 navsource.org: USS Santee
 hazegray.org: USS Santee
 t2tanker.org

Type T3-S2-A tankers
1939 ships
Merchant ships of the United States
Cimarron-class oilers (1939)
Ships built by the Sun Shipbuilding & Drydock Company
World War II auxiliary ships of the United States
World War II tankers of the United States
Sangamon-class escort carriers
World War II escort aircraft carriers of the United States

USS Santee (CVE-29)


Níkolaj Ívanovítsj Búkharín (rússneska: Никола́й Ива́нович Буха́рин; 9. október 1888 – 15. mars 1938) var rússneskur byltingarmaður og sovéskur stjórnmálamaður.

Búkharín tók þátt í rússnesku byltingunni árið 1917 og varð einn af áhrifamestu stjórnmálamönnunum á upphafsárum Sovétríkjanna. Eftir dauða Leníns árið 1924 varð Búkharín bandamaður Jósefs Stalín og hjálpaði honum að jaðarsetja keppinauta sína innan Kommúnistaflokksins.

Ágreiningur jókst hins vegar milli Stalíns og Búkharíns á næstu árum sem leiddi til þess að Stalín lét reka Búkharín úr stjórn flokksins. Árið 1938 varð Búkharín svo fyrir barðinu á hreinsunum Stalíns og var handtekinn, sakaður um landráð og tekinn af lífi eftir sýndarréttarhöld.

Æviágrip
Níkolaj Búkharín var fæddur 9. október árið 1888 og gekk í byltingarflokk bolsévika árið 1906. Árið 1909 var hann handtekinn af lögreglu keisarastjórnarinnar í Rússlandi og sendur í útlegð til Onega við Hvítahaf. Búkharín tókst að flýja þaðan og á næstu árum dvaldi hann í ýmsum löndum og stofnaði til náins sambands við Vladímír Lenín, leiðtoga bolsévika.

Búkharín var vel menntaður og varði síðustu sex árunum fyrir rússnesku byltinguna í Vestur-Evrópu og í Bandaríkjunum. Alla ævi sína var Búkharín fátækur og lét mestallar tekjur sínar renna til bolsévikaflokksins. Búkharín var talinn alþjóðasinnaður í hugsanahætti og kunni bæði ensku, frönsku og þýsku. Hann samdi ritgerðir um Darwin og Goethe og hjálpaði Jósef Stalín árið 1913 að skrifa langa og mikilvæga ritgerð á þýsku í Vínarborg.

Búkharin sneri aftur til Rússlands í aðdraganda rússnesku byltingarinnar árið 1917 og tók virkan þátt í októberbyltingu bolsévika sama ár. Búkharín var á þeim tíma meðlimur í miðstjórn bolsévikaflokksins og varð því einn af helstu ráðamönnum í nýja rússneska sovétlýðveldinu og í Sovétríkjunum eftir valdatöku kommúnista. Þegar Alþjóðasamtök kommúnista (Komintern) voru stofnuð í mars árið 1919 hlaut Búkharín sæti í framkvæmdanefnd þeirra, auk þess sem hann varð ritstjóri Pravda, flokksblaðs Kommúnistaflokksins.

Búkharín var talinn fylgjandi "marxisma með mannlegu yfirbragði" og á árunum 1921 til 1928 varð hann einn af helstu stuðningsmönnum "nýju efnahagsstefnunnar" (NEP), sem heimilaði einkaframtak og viðskiptafrelsi upp að nokkru marki innan Sovétríkjanna. Ólíkt öðrum bolsévikaleiðtogum var Búkharín einnig fylgjandi nokkru frjálslyndi í menningarmálum og lagði áherslu á nauðsyn vísindarannsókna og þörf á fólki með afburðahæfileika. Hugmyndir Búkharíns voru um margt á skjön við aðra ráðamenn innan flokksins og því mun Lev Trotskíj hafa sagt um hann: "Við getum verið með Stalín á móti Búkharín. En við getum aldrei verið með Búkharín á móti Stalín." Þrátt fyrir þetta var Búkharín í uppáhaldi hjá Lenín, sem kallaði hann "ástmögur Kommúnistaflokksins" árið 1922.

Þar sem Búkharín aðhylltist hægfara þróun til kommúnisma vildi hann að nýju efnahagsstefnunni yrði haldið áfram. Jósef Stalín var sammála honum um tíma og vann því með Búkharín eftir andlát Leníns við að losa sig við helstu keppinauta sína innan Kommúnistaflokksins, Grígoríj Zínovjev og Lev Kamenev. Búkharín var þó á varðbergi gagnvart Stalín og kallaði hann við eitt tilefni "nýjan Djengis Khan". Til algerra vinslita kom milli Búkharíns og Stalíns á fundi í júlí árið 1928 þegar Búkharín sagði við Kamenev um Stalín að stefna hans myndi tortíma byltingunni og gera Rússland að lögregluríki:

"Stefna Stalíns mun tortíma byltingunni. Ekkert verður eftir nema lögregluríki. Flokkurinn er dauðadæmdur. Ríkið og flokkurinn eru orðin eitt. Stalín mun kyrkja okkur alla. Hefnd er það eina sem hann þekkir – rýtingurinn í bakið."

Árið 1929 var Búkharín sviptur öllum opinberum störfum og rekinn úr Kommúnistaflokknum ásamt fleiri meðlimum "hægriandstöðunnar" sem hann leiddi. Stalín gagnrýndi "rotið frjálslyndi" Búkharíns og hamraði á því að ef stefna Búkharíns yrði ofan á myndi flokkurinn gefast upp fyrir kapítalistaöflum.

Handtaka og aftaka Búkharíns

Eftir að hreinsanir Stalíns hófust var Búkharín handtekinn í mars 1937 og sakaður um að hafa tekið þátt í samsæri til að myrða Lenín og grafa undan starfi hans ásamt Trotskíj og bresku leyniþjónustunni. Búkharín var meðal sakborninga í Moskvuréttarhöldunum sem haldin voru næsta ár en almennt er litið á þau sem sýndarréttarhöld gegn pólitískum andstæðingum Stalíns. Opinberi ákærandinn, Andrej Vyshínskíj, bar Búkharín þungum sökum, meðal annars um að reyna að eyðileggja iðnað og landbúnað Sovétríkjanna, sundurlima ríkið og reyna að hrifsa til sín völdin til að endurreisa auðvaldsskipulag í landinu.

Þegar Búkharín var yfirheyrður játaði hann sök sína afdráttarlaust og sagðist bera ábyrgð á athöfnum fylgismanna sinna hvort sem hann vissi af þeim eða ekki. Hann greindi frá efnahagsstefnu sinni og hvernig hann hefði hvarflað frá flokkslínunni. Meðal annars fór hann yfir efasemdir sínar um uppbyggingu Stalíns á þungaiðnaði og um samyrkjuvæðingu Stalíns. Í lokaávarpi sínu hafnaði Búkharín því þó að hann hefði nokkurn tímann verið njósnari eða skemmdarverkamaður eða hefði haft í huga að myrða Lenín.

Búkharín var að endingu sakfelldur, dæmdur til dauða og tekinn af lífi af skotsveit. Stuttu fyrir aftöku sína hafði Búkharín skrifað nokkurs konar erfðaskrá sem hann fól eiginkonu sinni, Önnu Míkhaílovnu Larínu, að leggja á minnið. Í erfðaskránni skoraði Búkharín á næstu kynslóðir sovéskra valdamanna að veita sér uppreist æru.

Sovésk stjórnvöld hófu að endurhæfa ímynd Búkharíns á stjórnartíð Míkhaíls Gorbatsjov á níunda áratugnum. Árið 1988, á hundrað ára afmæli Búkharíns, var loks opinberlega viðurkennt að hann hefði verið saklaus af ákærunum og honum var veitt uppreist æru ásamt 18 öðrum gömlum bolsévikum sem höfðu verið drepnir á tíma hreinsana Stalíns.

Skrif Laxness um Búkharín
Halldór Laxness, sem þá var sannfærður stalínisti, var viðstaddur réttarhöld Búkharíns árið 1938 og skrifaði um þau í bók sinni, Gerska æfintýrinu. Hann lýsti Búkharín á eftirfarandi máta í bókinni:

Lítill, álútur, sköllóttur, skólakennaralegur grúskari, allur dreginn upp í odd á mefistófelíska vísu, hvast nef, ydd eyru, oddbogadregnar augabrúnir, napóleonstoppur, með fræðisetningarnar eins og nokkurs konar viðauka við nagtennur, þannig kom hann mér fyrir sjónir. Rödd hans hafði mjög fullan hljóm, sónkendan, djúpan, en stundum líkt og undir dymbli. Hann sá skörpu auga, mjög fylgnu. Svampkenndri, altuppsvelgjandi athygli fylgdi hann hverju smáatriði, án þess að láta nokkuð skjótast fram hjá sér, æfinlega viðbúinn til andófs, óþreytandi skilmingamaður fram til síðustu stundar.

Í frásögn sinni efaðist Laxness hvorki um sekt Búkharíns né um réttmæti málsmeðferðarinnar gegn honum, auk þess sem hann endurtók orðræðu sovéskra stjórnvalda þar sem Búkharín var líkt við meindýr.</blockquote>

Í ritinu Skáldatíma árið 1963 sagðist Laxness sjá eftir því hvernig hann hefði skrifað um Búkharín, en þá höfðu sovésk stjórnvöld viðurkennt að játning Búkharíns í réttarhöldunum hefði verið þvinguð fram með pyntingum og hótunum gegn fjölskyldu hans.

Tilvísanir

Rússneskir byltingarmenn
Sovéskir stjórnmálamenn

Níkolaj Búkharín


Brioche Dorée es una cadena francesa de comida rápida creada en 1976 por Louis Le Duff, actual presidente del Groupe Le Duff. La compañía ofrece sándwiches y diferentes postres y en la actualidad cuenta con 500 restaurantes y panaderías, entre ellos 300 en Francia. La empresa afirma que recibe 180 000 clientes al día en Francia. La compañía desarrolló la franquicia en 1992.

Sucursales
La compañía cuenta con operaciones en África, América, Asia y Europa.

África
 Argelia
 Marruecos

América
 Argentina
 Canadá
 Chile
 Costa Rica
 Estados Unidos

Asia
 Arabia Saudita
 China
 Golfo Pérsico
 Siria
 Corea del Sur

Europa
 Alemania
 Francia
 Luxemburgo
 Reino Unido
 República Checa
 Suiza

Enlaces externos
 Página oficial en español.

Referencias

Cadenas de restaurantes de comida rápida
Marcas comerciales francesas

Brioche Dorée


Gulkhan-Eudokia de Georgia (; fallecida el 2 de mayo de 1395) fue la primera emperatriz consorte de Manuel III de Trebisonda. Su nombre original era Gulkhan Khatun. Eudokia era su nombre bautismal cristiano.

Familia

Gulkhan fue una hija de David IX de Georgia y su esposa Sindukhtar Jaqeli. También fue una hermana de Bagrat V de Georgia.

Su abuelo paterno fue Jorge V de Georgia. La identidad de su esposa no se conoce. La «Crónica Georgiana» del  informa que él se casó con una hija del «emperador griego, Miguel Comneno». Sin embargo, la dinastía reinante del Imperio bizantino en el  fueron los Paleólogos, no los Comnenos. El matrimonio de una hija de Miguel IX Paleólogo y su esposa Rita de Armenia con un gobernante de Georgia no se registra en las fuentes bizantinas. Tampoco lo es la existencia de hijas ilegítimas de Miguel IX. Los Comnenos sin embargo gobernaban en el Imperio de Trebisonda. Un Miguel Comneno fue emperador desde 1344 hasta 1349. Su esposa era Acropolitissa. Su único hijo registrado en las fuentes primarias fue Juan III de Trebisonda. Si Juan III tenía hermanos se desconoce.

Su abuelo materno fue Qvarqvare II Jaqeli, Príncipe de Samtskhe.  El Jaqelis ocupó el cargo georgiano feudal de Eristavi. Un Eristavi podría ser «gobernador de una región» o el «comandante del ejército», más o menos equivalente a la strategos bizantino y normalmente traducido al inglés como «duque».

Matrimonio

Gulkhan primero fue prometida o se casó con Andrónico de Trebisonda, un hijo ilegítimo de Alejo III de Trebisonda. El 14 de marzo de 1376, Andrónico fue asesinado. El Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten (1978) de Detlev Schwennicke informa que lo mataron al ser lanzado de una torre.

El 6 de septiembre de 1377, Gulkhan se casó con Manuel III de Trebisonda. Él fue medio hermano paterno de Andrónico. Manuel era el hijo mayor de Alejo III y su esposa Teodora Cantacucena. Su único hijo conocido reinaría como Alejo IV de Trebisonda.

Emperatriz
El 20 de marzo de 1390, Alejo III murió. Manuel III le sucedió con Gulkhan como su emperatriz consorte. Su período como emperatriz fue breve, terminando con su muerte el 2 de mayo de 1395. Manuel se casaría nuevamente con Ana Filantropena.

Referencias

Emperatrices de Trebisonda
Dinastía Bagrationi del reino de Georgia
Mujeres gobernantes del siglo XIV
Mujeres del Imperio bizantino del siglo XIV
Georgianas del siglo XIV

Gulkhan-Eudoxia de Georgia


Islote Rabo de Junco (en portugués: Ilhéu Rabo de Junco) es un islote situado a 270 metros al oeste del punto más cercano de la isla de Sal, en el país africano de Cabo Verde. Forma parte administrativa del municipio de Sal. El islote es una montaña submarina volcánica y estuvo una vez conectada con el resto de la isla principal más cercana.

El islote se mantiene principalmente sin vegetación. Su longitud es de 253 metros de largo por 165 de ancho. Su altura máxima la alcanza al sur de la misma con una cota máxima de 18 metros.

Véase también
 Cabo Verde
 Barlovento (Cabo Verde)
 Geografía de Cabo Verde
 Geografía de África

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Cabo Verde

Islote Rabo de Junco


أمارال (بالإسبانية : Amaral)
هو فريق موسيقي إسباني
من مدينة سرقسطة يتكون من المطربة إيفا أمارال (Eva Amaral) ولاعب الجيتار خوان أجيرّي (Juan Aguirre) ، ويقوم الاثنان بكتابة كلمات أغاني الفريق معًا. كانت إيفا قد بدأت مشوارها الفني كقارعة طبول غربية في فريق موسيقي آخر حتى عام 1997 حيث أنشأت فريق أمارال مع خوان لتبدأ في الغناء. وتُصنف موسيقى أمارال كروك بوب مع مزجها في بعض الأحيان بالموسيقى اللاتيني، موسيقى الروك الشعبي، والموسيقى الإلكترونية.
وكان خوان أجيّري قد ولد في سان سباستيان في أسبانيا، وقضى طفولته في مدينة جروس، ويستقر الآن في سرقسطة.

مراجع

وصلات خارجية

فائزون بجوائز إم تي في للموسيقى الأوروبية
فرق فولك روك
فرق موسيقية إسبانية ثنائية
فرق موسيقية أسست في 1992
فرق موسيقية حسب البلد
فرق روك بديل إسبانية
فرق موسيقى الروك إسبانية
فرق موسيقى بوب لاتينيون
فرق موسيقى بوب إسبانية
فرق إيندي روك إسبانية

أمارال (فريق موسيقي)


كفرزيتا مدينة سورية تقع إلى الشمال الغربي من مدينة حماة على بعد 38 كم تتبع منطقة محردة في محافظة حماة، بلغ عدد سكانها 17052 نسمة في عام 2004.

تشتهر بزراعة الفستق الحلبي والبطاطا والزيتون الذي أخذت منه اسمها وقد وجدت فيها معاصر لزيت الزيتون تعود إلى العصر الروماني. والفستق الحلبي الذي انتشرت زراعته كثيرا بسبب أسعاره المرتفعة من جهة وملائمة التربة له من جهه أخرى. وهي مدينة زراعية بامتياز. تزرع القطن والشمندر السكري والقمح والبطاطا وأنواع البقوليات المختلفة إضافة إلى الخضار والفواكه بأنواعها وأشكالها.

هنالك سوق أسبوعية تقام في كفرزيتا في يوم السبت من كل أسبوع، تُباع فيها الأقمشة والأدوات المنزلية والأطعمة والخضار والفواكه. يحيط بها كل من اللطامنة ومورك والزكاة والحماميات.

يوجد بالقرب من كفرزيتا مقام يعرف محليا باسم «الصياد» وهناك مقام آخر يعرف بمقام قضيب البان تم حفره ونهبه حديثاً ولم يعثر به على مقام أو أي شيء من هذا القبيل ويقع إلى الفرب من مدينة كفرزيتا. ويوجد فيها عدد من المساجد أهمها وأكبرها الجامع الكبير (مسجد أبي بكر الصديق رضي الله عنه) وقد أُعيد بناؤه كي يستوعب الأعداد الكبيرة من المصلين علماً أنه قد تم تغيير معالمه بعد هذه التوسعة بشكل شبه كامل لكنه حافظ على معالمه الهامة مثل المئذنة التي ما تزال تحافظ على شكلها القديم.

يوجد بها الحارة الشمالية والقبلية والساحة

مراجع

أماكن مأهولة في منطقة محردة
بلدات حماة
تجمعات سنية في سوريا
مدن سوريا

كفرزيتا


Cântecele îndepărtatului Pământ este  titlul în limba română al romanului științifico-fantastic The Songs of Distant Earth scris de autorul britanic Arthur C. Clarke, apărut în anul 1986. Romanul este bazat pe o povestire omonimă din 1958. Autorul a afirmat că acesta este unul dintre romanele sale preferate. Clarke a scris și un scurt scenariu de film omonim, publicat în  revista Omni și colectat în antologia The Sentinel în 1983.

Prezentare

Romanul prezintă o colonie umană utopică din viitorul îndepărtat care este vizitată de călători de pe un Pământ condamnat, pe măsură ce Soarele se transformă într-o novă. Cântecele îndepărtatului Pământ explorează idei apocaliptice, ateiste și utopice, precum și efectele călătoriei interstelare pe termen lung și a vieții extraterestre.

Povestea are loc la începutul anilor 3800  aproape în întregime pe îndepărtata planetă oceanică  Thalassa. Thalassa are o mică populație umană trimisă acolo printr-o misiune robotizată de colonizare spaţială cu  embrioni, una din numeroasele trimise de pe Pământ într-o încercare de a salva rasa umană înainte de distrugerea Pământului.

Traduceri în limba română
 Cântecele îndepărtatului Pământ, Editura Miron, 1997

Primire
Gerald Jones de la New York Times a dat romanului o recenzie pozitivă, lăudând scopul său și explorarea dilemelor filozofice: "Drama care îl interesează pe dl. Clarke este jucată într-un tablou mult mai mare. Se referă la atracțiile și limitările cunoașterii, destinul omenirii și soarta universului."

Moștenire
Compozitorul și muzicianul poli-instrumentist Mike Oldfield a creat un întreg album bazat pe - și intitulat - "The Songs of Distant Earth", lansat în 1994 de Warner Music.

Note

Legături externe

Vezi și
 1963 în literatură
 1986 în literatură
 1963 în științifico-fantastic
 1986 în științifico-fantastic
Lista cărților științifico-fantastice publicate în România după 1989
Lista ficțiunilor apocaliptice și post-apocaliptice

Cărți din 1986
Romane din 1986
Romane științifico-fantastice
Povestiri științifico-fantastice
Povestiri din 1958
Romane de Arthur C. Clarke
Ficțiune apocaliptică
1986 în științifico-fantastic
1958 în științifico-fantastic
Nave generație în ficțiune

Cântecele îndepărtatului Pământ


Christopher David Noth (d. 13 Kasım 1954, Wisconsin), Amerikalı oyuncu. Sex and the City ve Law & Order adlı uzun yıllar devam eden dizilerdeki rolleriyle tanınmaktadır.

Yaşam öyküsü
Üç kardeşin en küçüğü olan Noth,annesi ile Avrupa'nın birçok kentinde yaşadı.Üniversite yıllarını Vermont'ta geçirdi.

İlk filmi olan Jakartayı 1988'de çekti ve 1,5 yıl Endonezya'da yaşadı.1990'da Law & Order yayınlanmaya başladı ve dizi büyük ilgi görmeye başladı. Bununla birlikte Noth'un canlandırdığı karakter en çok ilgi çeken karakter oldu. 1995 yılında yapımcılarla arasındaki anlaşmazlıktan çıkarılan Noth, 1998 yılında kendi karakterinin ağırlıkta olduğu Law & Order Filmini çekti.

Chris Noth asıl büyük dönüşünü 1998'de HBO' yayınlanmaya başlayan ve bir fenomen haline gelen Sex and the City diziyle yaptı. Dizide Carri Bradshawun bir ayrılıp bir barıştığı sevgilisi Mr. Bigi canlandırdı. Diziyi altı yıl boyunca bırakmayan oyuncu, bu arada çeşitli filmlerde ve Broadway oyunlarında da yer aldı.

Noth'un New York'ta kendine ait bir gece kulübü bulunmakta ve aktris Tara Wilson'la yaşamaktadır. Geçmişte aktris Winona Ryder ve topmodel Beverly Johnson ile de beraberlikleri olmuştur.

2005 yılında Law & Order'a geri döndü.

2006 yılında bir Türk giyim markası olan Network'ün reklam kampanyasında yer aldı ve bu kampanya çerçevesinde Kasım 2006'da Türkiye'ye gelmiştir.

Rol aldığı yapımlar (bazıları)
 The Good Wife (2009–2016) - Peter Florrick
 Law & Order: Criminal Intent (2006) - Detektif Mike Logan
 The Perfect Man (2005) - Ben Cooper
 Tooth Fairy (2004) - Dad
 Mr. 3000 (2004) - Schiembri
 Double Whammy (2001)
 Cast Away (2000)
 Sex and the City (1998-2006) - Mr. Big
 Law & Order (1995) - Detektif Mike Logan
 Jakarta (1988) - Falco

Dış bağlantılar
 Imdb sayfası
 HBO sayfası

Yaşayan insanlar
1954 doğumlular
Wisconsin doğumlu oyuncular
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
Alman asıllı Amerikalılar
İrlanda asıllı Amerikalılar
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular

Chris Noth


دي تي إي أو معدات محطة البيانات DTE  هو جهاز يتحكم بتدفق البيانات من وإلى الحاسوب، ويعتبر عقدة أو جهاز في الشبكة. ممكن أن يكون مصدر أو وجهة بيانات أو كليهما. يمكن من استخدام برتوكولات الوصل لتبادل البيانات. يتمكن من الوصول إلى بيانات الشبكة عن طريق DCE باستخدام نبضات الساعة التي يقوم DCE بتوليدها. يعبر DTE عملياً عن الحاسب، وDCE عن المودم. ويمكن لـ DTE أن يحتوي على مترجمات البرتوكولات، نواخب. RS-232 هو الجزء الذي يعبر عادةً عن الإرسال بشكل تسلسلي ويربط بين DTE و DCE، وذلك عن طريق الدبابيس (Pins) الموجودة عليه من خلال تبادل الإشارات.

أمثلة عن DTE
 طابعات
 حواسيب
 موجهات
 طرفيات تابعة
 مخدمات التطبيقات والملفات

انظر أيضًا
 دي سي إي

مصادر

أجهزة اتصالات
نقل البيانات

جهاز بيانات طرفي


Rătăcirile elevului Törless (în ) este un roman filozofic al scriitorului austriac Robert Musil. A apărut în 1906 la editura Wiener și este opera sa de debut. În 1966, regizorul german Volker Schlöndorff a realizat filmul Der junge Törless bazat pe acest roman. A fost tradus în limba română de Cornelia Andriescu și publicat în 1993 la Editura Canova din Iași.

Cartea lui Musil este aparent un bildungsroman, o poveste a unui tânăr bărbat dezorientat în căutarea valorilor morale în societate și a semnificației acestor valori pentru el.

Roman expresionist, bazat pe experiența personală a lui Musil la o școală militară din Hranice (atunci în Austro-Ungaria, acum în Republica Cehă), a fost scris potrivit lui Musil din plictiseală. În ultimii săi ani de viață, totuși, Musil a negat că romanul a fost despre experiențele sale din tinerețe. Datorită conținutului sexual explicit, romanul a provocat inițial un scandal în rândul cititorilor și al autorităților din Austro-Ungaria.

Mai târziu, în text au fost identificate diferite prefigurări ale fascismului, inclusiv personajele Beineberg și Reiting, care par a fi elevi disciplinați în timpul zilei, dar care, noaptea, abuzează fără nicio rușine pe colegii lor de clasă, atât psihologic, fizic cât și sexual.

Prezentare

Trei studenți ai unei școli internat austriece, Reiting, Beineberg și Törless, îl prind pe colegul lor de clasă, Basini, când acesta a furat bani de la unul dintre cei trei și hotărăsc să-l pedepsească în loc să-l ducă în fața autoritățile școlare. Încep să-l abuzeze, mai întâi fizic și apoi psihic și sexual, în timp ce îl șantajează și-l amenință că o să-l denunțe. Tratamentul lor abuziv aplicat lui Basini devine în mod deschis sexual și din ce în ce mai sadic; totuși, el suportă toată tortura chiar și atunci când, după ce a fost privat de orice demnitate, el este discreditat de întreaga clasă.

Confuzia morală și sexuală a lui Törless îl determină să se alăture lui Beineberg și lui Reiting în tratamentul degradant aplicat de aceștia lui Basini; el este atât atras sexual de Basini, cât și de Beineberg și respins de ei. El observă și ia parte la tortura și violul lui Basini, în timp ce își spune că încearcă să înțeleagă decalajul dintre sinele său rațional și sinele său irațional obscur; el este un observator deranjat și disperat al propriilor sale stări de conștiință. Homosexualul Basini  este oarecum complice al abuzului, deoarece se pare că se bucură de aspectul sexual al experimentelor lui Beineberg și Reiting. Beinberg și Reiting compensează rușinea lor în legătură cu atracția lor față de Basini, dezonorându-l. Basini își mărturisește dragostea sa pentru Törless, iar Törless îi răspunde asemănător într-o oarecare măsură, dar în cele din urmă îl respinge datorită lipsei de dorință a lui Basini de a lua atitudine. Acest dezgust împreună cu pasivitatea lui Basini îl conduce, în cele din urmă, aproape fără îndoială, să ia atitudine împotriva lui Beineberg și Reiting. Atunci când chinul devine insuportabil, Törless îi sfătuiește pe Basini să se autodenunțe la director ca pe o cale de ieșire din această situație.

Începe o anchetă, dar Basini este singurul care este găsit vinovat. Törless ține un discurs existențial ciudat autorităților școlare cu privire la decalajul dintre rațional și irațional ("... la urma urmei, lucrurile se întâmplă"), ceea ce bagă în ceață autoritățile mai mult decât orice altceva. Autoritățile decid că Törless are un intelect prea rafinat pentru institutul lor și le sugerează părinților săi ca acesta să fie educat privat, concluzie pe care o trage și el singur.

Alte linii narative secundare includ experiența lui Törless cu prostituata locală Božena, întâlnirea cu profesorul său de matematică și analiza atitudinii părinților față de lume.

Primire
În august 1903 Robert Musil a lucrat serios la acest roman. În 1905, a terminat redactarea romanului și a trimis manuscrisul mai multor edituri din Berlin și Viena. Celebrul critic literar berlinez Alfred Kerr, căruia i-a dat un exemplar, l-a considerat promițător.

În octombrie 1906 apare romanul Rătăcirile elevului Törless la Wiener Verlag. Critica elogioasă publicată la 21 decembrie în ziarul Der Tag a crescut vânzările romanului. Acesta a fost inspirat din anii petrecuți de Musil la liceul militar, chiar dacă autorul a refuzat orice apropiere autobiografică. Intriga romanului evocă raporturile ambigue pe care le întrețin elevii școlii. Succesul critic considerabil cu care a fost primită cartea l-a făcut pe Musil să spere că ar putea trăi din scris în viitor.

Datorită conținutului sexual explicit, romanul a provocat inițial un scandal în rândul cititorilor și al autorităților din Austro-Ungaria.

Adaptări
În 1966 regizorul german Volker Schlöndorff a realizat filmul Der junge Törless bazat pe acest roman.

În perioada 28 august – 4 septembrie 2015, la Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" din București a avut loc Festivalul Internațional de Teatru NETA 2015 în cadrul căruia a fost jucată și piesa de teatru Confuzii. Aceasta este bazată pe romanul Rătăcirile elevului Törless și a fost o coproducție între compania croată Eurokaz, Academia de Arte Dramatice din Zagreb și colectivul artistic Domino.

Traduceri în limba română
 Rătăcirile elevului Törless, traducere din limba germană de Cornelia Andriescu, Editura Canova, Iași, 1993, 198 pagini, ISBN 973-95561-4-0
 Rătăcirile elevului Törless, traducere din limba germană de Cornelia Andriescu, Editura Humanitas, Colecția Cartea de pe noptiera, București, 2004, 192 pagini, ISBN 973-50-0682-0

Note

Bibliografie
 Bernhard Grossmann: Robert Musil, Die Verwirrungen des Zöglings Törless. Interpretation. 3. Auflage. Oldenbourg, München 1997.
 Klaus Johann: Grenze und Halt: Der Einzelne im "Haus der Regeln". Zur deutschsprachigen Internatsliteratur. Universitätsverlag Winter, Heidelberg 2003, (= Beiträge zur neueren Literaturgeschichte. 201.).  content (pdf-Datei), Rezension pp. 206–422. (The most extensive interpretation of "Törleß".)
 Roland Kroemer: Ein endloser Knoten? Robert Musils "Verwirrungen des Zöglings Törleß" im Spiegel soziologischer, psychoanalytischer und philosophischer Diskurse. Fink, München 2004.  (Dissertation)
Carl Niekerk: Foucault, Freud, Musil:  Macht und Masochismus in den 'Verwirrungen des Zöglings Törless'. In:  Zeitschrift für deutsche Philologie 116.4 (1997) pp. 545–566.
 Oliver Pfohlmann: Robert Musil. Rowohlt Verlag, Reinbek bei Hamburg 2012 (= rowohlts monographien), pp. 19–22 (chapt. Als Zögling in Eisenstadt und Mährisch-Weißkirchen) and pp. 43–49 (chapt. Die Verwirrungen des Zöglings Törleß),
 Andrea Rota: I grovigli del racconto: metafore tessili e disarticolazione narrativa ne «Die Verwirrungen des Zöglings Törless» di Robert Musil. In: Studia Austriaca. 15/2007, pp. 175–192.
 Renate Schröder-Werle: Robert Musil. "Die Verwirrungen des Zöglings Törleß". Erläuterungen und Dokumente''. Reclam, Stuttgart 2001.
 Filippo Smerilli: Moderne – Sprache – Körper. Analysen zum Verhältnis von Körpererfahrung und Sprachkritik in erzählenden Texten Robert Musils. V & R Unipress, Göttingen 2009.

Legături externe

Vezi și
 1906 în literatură

Romane din 1906
Romane austriece
Romane de Robert Musil
Romane expresioniste
Romane cu teme LGBT

Rătăcirile elevului Törless


Nick Sagan () este un romancier american și scenarist. Este autorul romanelor science fiction Idlewild, Edenborn și Everfree și al scenariilor câtorva episoade Star Trek: The Next Generation și  Star Trek: Voyager. Este fiul astronomului Carl Sagan și al artistei și scriitoarei Linda Salzman.

Lucrări

Romane
 Idlewild  (2003)
 Edenborn (2004)
 Everfree (2006)

Povestiri
 "Tees and Sympathy" în revista Subterranean #4  (2006)

Televiziune
 Star Trek: Voyager (1998-1999)
 "In the Flesh"
 "Gravity" cu Bryan Fuller
 "Course: Oblivion" cu Bryan Fuller
 "Juggernaut" cu Kenneth Biller & Bryan Fuller
 "Relativity" cu Bryan Fuller & Michael Taylor
 Captain Simian & The Space Monkeys (1996)
 "Gormongous!"
 Exosquad (1995)
 "A Night Before Doomsday" cu Mark Edens
 Space Precinct (1995)
 "Predator and Prey"
 Star Trek: Generația următoare (1993-1994)
 "Înlănțuiți"
 "Bloodlines"
 Jack's Place (1993)
 "The Seventh Meal" cu Linda Salzman

Jocuri
 OurColony (2005)
 Zork: Nemesis (1996) cu Cecilia Barajas și Adam Simon

Note

Legături externe

 Science Fiction Weekly Interview  conducted by John Joseph Adams

Vezi și
 Listă de autori de literatură științifico-fantastică
 Listă de oameni din statul Massachusetts

Nașteri în 1970
Scriitori americani
Scriitori americani de literatură științifico-fantastică
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XXI-lea
Oameni în viață

Nick Sagan


Boğazköy, Sakarya ilinin Arifiye ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Sadzların çoğunlukta olduğu bir mahalledir. Daha önceleri Geyve ilçesine bağlıyken, 27 Ekim 2016'da Arifiye ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 18 km, Geyve ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Geyve'nin mahalleleri

Boğazköy, Arifiye


Hans Hermann Behr (Köthen, 18 de agosto de 1818-San Francisco, 6 de marzo de 1904) fue un médico, entomólogo, botánico alemán, nacionalizado Estados Unidos@estadounidense.

Behr estudió medicina en las Universidades de Halle y de Berlín. En 1843, allí obtuvo el título de doctorado, y luego realizó exploraciones de historia natural a Australia, Asia y Sudáfrica. Hacia 1847 había acumulado grandes colecciones vegetales e insectiles. Tomó parte en la revolución de 1848 y tuvo que huir a Prusia. Fue inicialmente a Australia antes de emigrar a Estados Unidos, donde ejerció la medicina en San Francisco uniéndose a la «Escuela de Farmacia de California». Y fue vicepresidente de esa sociedad de 1887 a 1888. Fue curador de la «Academia de California de Ciencias», en 1894. Además de las publicaciones científicas, Behr escribió artículos y noticias de la poesía.

Eponimia
Una avenida de San Francisco está dedicada a él.

Género
 (Alliaceae) Behria Greene

Especies
 (Caryophyllaceae) Silene behrii F.N.Williams
 (Lamiaceae) Plectranthus behrii Compton
 (Orchidaceae) Diuris behrii Schltdl.
 (Orchidaceae) Scaphyglottis behrii (Rchb.f.) Benth. & Hook.f. ex Hemsl.

Algunas publicaciones
Publicó dieciséis artículos entomológicos, mayormente sobre Lepidoptera.

 . 1905. Report of the committee appointed to prepare and present an account of the life and services of Doctor Hans Herman Behr. Ed. California Academy of Sciences, 7 pp.
 -----------------------------. 1885]. Biological synopsis of California lepidoptera. 66 pp.
 -----------------------------. On certain butterflies of California: Our Californian Argynides. On Californian lepidoptera
 -----------------------------. Entomological contributions. 6 pp.

Referencias

Enlaces externos

Entomólogos de Estados Unidos
Botánicos de Estados Unidos
Botánicos de Alemania del siglo XIX
Poetas de Estados Unidos
Escritores en inglés

Hans Hermann Behr


La Galería de Arte de Alberta es una galería de arte abierta al público, localizado en el centro de Edmonton, Alberta, Canadá. Su colección de más de 6.000 obras de arte incluye obras históricas y contemporáneas, esculturas, obras de instalación y fotografías de artistas canadienses e internacionales. Además de su colección permanente, la galería acoge exposiciones temporales y ofrece programas de educación pública.

La declaración de la galería es: "La Galería de Arte de Alberta crea un ambiente acogedor y atractivo, donde las personas están motivadas para transformar su comprensión del mundo mediante la conexión con las artes visuales". Diseñado originalmente en 1968 con una arquitectura brutalista, obra de Don Bittorf, la galería recientemente se sometió a una renovación de $ 88 millones de dólares; la remodelación estuvo a cargo de los arquitectos Randall Stout. Se compone de 85 mil metros cuadrados e incluye un restaurante, una tienda propia de la galería, un teatro y 150 asientos.

Historia
La Galería de Arte de Alberta fue fundada en 1924 bajo el nombre "El Museo de Arte de Edmonton". Su primera exposición se celebró ese mismo año, en el hotel Macdonald. Más tarde, el museo fue trasladado a otros lugares. En 1956, el museo fue llamado "The Edmonton Art Gallery".

Afiliaciones
El museo está afiliado a la Asociación de Museos de Canadá, la Red Canadiense de Información sobre el Patrimonio y el Museo Virtual de Canadá.

Galería

Véase también
 Galería de arte
 Exposición

Referencias

Bibliografía

 take part. Exhibitions, Events and Programs, Winter/Spring 2010. Ausstellungsbroschüre der Art Gallery of Alberta, Januar 2010.

Enlaces externos
 Página web oficial

Museos de arte de Canadá
Museos inaugurados en 1968
Museos de Alberta
Arquitectura brutalista
Edmonton

Galería de Arte de Alberta