Maktub (en Hispanoamérica, Cambio de Planes) es una comedia dramática española protagonizada por Diego Peretti, Aitana Sánchez Gijón, Goya Toledo, Andoni Hernández, Rosa María Sardà, Amparo Baró, Mariví Bilbao, Jorge García, Enrique Villén, Laura Natalia Esquivel, Oriol Tarrasón, Arón Piper, Sara Jiménez y Fátima Baeza. Escrita y dirigida por Paco Arango, estrenada el 16 de diciembre de 2011.

La película está inspirada en un joven de la isla de El Hierro (Canarias) de 15 años, Antonio González Valerón, enfermo de cáncer. El tema principal de la Banda sonora original, "Nuestra playa eres tú", está escrita e interpretada por los dos mejores amigos de Antonio, los raperos Patricio Martín Díaz (Don Patricio) y Borja Jiménez Mérida (Bejo), junto a la cantante y actriz Laura Esquivel.

Sinopsis

Manolo (Diego Peretti) está en plena crisis de la mediana edad. Su matrimonio con Beatriz (Aitana Sánchez-Gijón) está al borde del caos, la rutina de su trabajo le resulta insoportable y la comunicación con sus dos hijos y con la vida misma es nefasta.

Sin embargo, el destino le lleva a cruzarse con Antonio (Andoni Hernández), un chico canario de 15 años enfermo de cáncer pero con una vitalidad muy contagiosa. A partir de entonces, su amistad con él, su madre (Goya Toledo), un divertido repartidor de comida (Jorge García) y una extravagante enfermera (Rosa María Sardà), entre otros, será el inicio de un sinfín de coincidencias que cambiarán su vida en un divertido y mágico cuento de Navidad fascinante.

Maktub es una palabra que, en árabe, significa "estaba escrito", y quiere transmitirnos que es "el destino" el que fija y marca ciertas conexiones con nuestra vida, nuestra alma y el Plan Divino.

Reparto

Reparto principal

 Diego Peretti - Manolo
 Andoni Hernández - Antonio
 Aitana Sánchez Gijón - Beatriz
 Goya Toledo - Mari Luz
 Amparo Baró - Merche
 Rosa María Sardá - Guadalupe
 Mariví Bilbao - Puri
 Enrique Villén - Raimundo
Aníbal Tartalo - Jacinto
 Laura Esquivel - Linda
 Arón Piper - Iñaki
 Jorge García - ''carlitos"

Localizaciones de rodaje
La película se rodó en Madrid y en las Islas Canarias.

Premios y nominaciones

67.ª edición de las Medallas del Círculo de Escritores Cinematográficos

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web oficial

Maktub


As Forças Navais da Ucrânia (em ucraniano: Військово-Морські Сили України, ВМСУ, Viys'kovo-Mors'ki Syly Ukrayiny, VMSU) é a Marinha da Ucrânia e parte das Forças Armadas da Ucrânia.

Consiste em cinco ramos: forças de superfície, forças submarinas, aviação da Marinha, artilharia costeira de foguetes e infantaria naval. A partir de 2015, a Marinha Ucraniana contava com 6.500 funcionários. Em 2007 e antes da anexação russa da Crimeia em 2014, 15.470 pessoas serviam na Marinha Ucraniana.

Forças Navais Militares da Ucrânia


Yeşilköy, Eskişehir ilinin Sivrihisar ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin asıl adı acı yaylasıdır.muhtarlık almadan önce aşağı kepen mahallesine bağlı idi.köy halkı civar köylere mensupturlar.çaykoz,siliban,ertuğrul(yakapınar) gibi.

Coğrafya
Eskişehir iline 117 km, Sivrihisar ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Sivrihisar'ın mahalleleri

Yeşilköy, Sivrihisar


An lalawigan in uska teritoryal han administratibo nga dibisyon. An lalawigan in nahilalakip nga nasod hin estado han soberanya.

Lalawigan


|}

Die Blue Line ist eine von vier U-Bahnlinien der Massachusetts Bay Transportation Authority (MBTA) im Bundesstaat Massachusetts der Vereinigten Staaten. Der Streckenverlauf beginnt an der Station Bowdoin im Bostoner Stadtteil Beacon Hill und endet an der Station Wonderland in Revere. An der Station Government Center besteht eine Umsteigemöglichkeit zur Green Line und an der Station State kann zur Orange Line gewechselt werden. Die Blue Line fährt auch die Airport Station an, von wo aus ein kostenfreier Shuttle-Transfer zum Logan International Airport pendelt.

Geschichte

Der 1904 eröffnete East Boston Tunnel war weltweit der erste Schienenweg, der unter einem Teil eines Ozeans verlief. Ursprünglich wurde er entworfen, um Light-rail-Fahrzeuge unterirdisch von Maverick bis zur Court Street zu transportieren. Im Jahr 1906 eröffnete die heutige Aquarium Station und bot damit eine Verbindung zur Atlantic Avenue Elevated. 1916 wurde die Endstation von der Court Street nach Bowdoin verlegt und die Station 'Government Center eröffnet.

Im Jahr 1925 wurde der unterirdische Teil der Linie in der Bahnsteighöhe angepasst, so dass U-Bahnwagen zwischen Bowdoin und Maverick pendeln konnten. Von 1952 bis 1954 wurde eine Erweiterung an der Oberfläche gebaut, die entlang der nicht mehr genutzten Trasse der Boston, Revere Beach and Lynn Railroad von Maverick bis Wonderland verlief. Dazu wurde die alte Schmalspurbahn in eine Strecke mit Normalspur umgewandelt.

Die zunächst von der MBTA etwas sperrig als East Boston Tunnel & Revere Extension bezeichnete Linie wurde am 26. August 1965 im Rahmen einer auf Farben basierenden Umstrukturierung in Blue Line umbenannt. Die Farbe Blau repräsentiert dabei das Wasser, da die Linie unter dem Boston Harbor hindurch und auch später zum größten Teil am Wasser entlangführt.

Im frühen 20. Jahrhundert besaß die Blue Line eine physische, wenngleich etwas umständliche Direktverbindung zu den Schienen der Red Line, auch wenn damals die Farbenbezeichner noch nicht eingeführt waren. So konnten Wagen der heutigen Blue Line über einen Anstieg zwischen der Joy Street und Russel Street in der Nähe der Station Bowdoin an die Oberfläche gelangen und auf den Straßenschienen der Cambridge Street bis in die Nähe der heutigen Station Charles/MGH fahren. Da die Schienen jedoch stromlos waren, mussten die Wagen vereinzelt und während der Nacht, wo ansonsten keine Züge verkehrten, über die Straßenschienen im Schleppverfahren bewegt werden. Diese Verbindung wurde daher nie im Regelverkehr, sondern ausschließlich für den Transport von Wagen zum Wartungsdepot an der Eliot Street genutzt. Sobald die Blue Line ein eigenes Wartungsdepot besaß, wurde die Gleisverbindung gekappt und die Rampe im Jahr 1952 vollständig zugebaut.

Mit Stand 2011 gibt es Pläne, diese historische Verbindung zwischen der Blue Line und der Red Line mit Ziel eines permanenten Austausches neu zu schaffen. Diese soll vollständig im Untergrund liegen und keine direkte Schienenverbindung aufweisen, d. h. die Passagiere müssen an der Station Charles/MGH umsteigen.

Renovierung von Stationen
Das Modernisierungsprojekt für die Blue Line begann in den späten 1990er Jahren und beinhaltete unter anderem die Renovierung von Stationen, um die mögliche Zuglänge von vier auf sechs Wagen zu vergrößern und die Stationen barrierefrei sowie optisch ansprechender zu gestalten. Am 15. September 2008 fuhr der erste Zug der Blue Line mit sechs Wagen.

Mit Stand 2011 besteht an der Station Bowdoin die besondere Situation, dass die Passagiere aufgrund der Form des Bahnsteigs, der sich auf der Innenseite einer Wendeschleife befindet, zwar aus allen sechs Wagen aussteigen, aber nur in vier davon einsteigen können. Es ist noch nicht entschieden, ob ein Umbau oder eine Schließung der Station im Zuge der geplanten Anbindung an die Red Line die geeignete Lösung ist.

Erweiterung nach Lynn
Es gibt Pläne, die Blue Line nordwärts bis nach Lynn zu erweitern. Das dafür notwendige Land wurde bereits für die erste Erweiterung gekauft, die jedoch aus Budgetmangel lediglich bis Revere ausgeführt werden konnte. Als alternative Routen werden eine Strecke der ehemaligen Boston and Maine Railroad entlang der Bahnstrecke East Boston–Portsmouth sowie eine Trassenführung auf der ehemaligen Strecke der Boston, Revere Beach and Lynn Railroad entlang des Revere Beach diskutiert. Weitere Möglichkeiten bestehen in einer verbesserten Anbindung an bestehende Pendlerzüge oder Busverbindungen.

Im Jahr 2005 schätzte der Vizegouverneur von Massachusetts Kerry Healy, dass die Bauarbeiten der Erweiterung im Jahr 2017 beginnen könnten. Im April 2008 wurden die ersten Finanzmittel genehmigt und 25 Millionen US-Dollar an öffentlichen Mitteln bereitgestellt. Bereits im Jahr 2004 wurden 246,5 Millionen US-Dollar in Aussicht gestellt, wenn es gelänge, 50 % aus nicht-staatlichen Mitteln beizusteuern.

Verbindung zur Red Line
Mit Stand 2011 ist die Green Line der bequemste existierende Weg, um zwischen der Blue Line und der Red Line zu wechseln, was zu einer regelmäßigen Überlastung – insbesondere zur Hauptverkehrszeit – des kurzen Teilabschnitts zwischen den Stationen Government Center und Park Street führt. Dieser Flaschenhals war in Verbindung mit weiteren Faktoren eine wesentliche Ursache für Verspätungen und Überfüllung der Green Line. Ein in der Vergangenheit gemachter Vorschlag für einen unterirdischen Fußgängertunnel, der beide Stationen miteinander verbindet, wurde zu Gunsten einer Direktverbindung zwischen der Blue Line und der Red Line verworfen.

Eine weitere Umsteigemöglichkeit besteht in einer Fahrt mit der Orange Line von der Station State bis zur nächsten Haltestelle Downtown Crossing, jedoch erfordert dieser Weg einen deutlich längeren und komplizierteren Fußweg über viele Treppen und durch Passagen dieser beiden Stationen. Die Linien Red und Blue sind die einzigen U-Bahnlinien im System der MBTA, die keine direkte Verbindung zueinander aufweisen.

Als Teil einer gerichtlichen Einigung über die durch den Big Dig beeinträchtigte Luftqualität stimmte der Commonwealth of Massachusetts zu, eine Direktverbindung zwischen beiden Linien herzustellen, indem die Blue Line unter der Cambridge Street um 450 m bis zur Station Charles/MGH der Red Line verlängert wird. Da die Wagen der beiden Linien zwar die gleiche Spurweite haben, ansonsten aber zueinander nicht kompatibel sind, ist keine direkte Gleisverbindung vorgesehen. Der Umstieg müsste aber nicht mehr über die Green Line erfolgen, und viele Passagiere von der Nordküste in Boston könnten die Gegend um das Massachusetts General Hospital direkt und ohne Umsteigen erreichen.

Nachdem allerdings mehr als zehn Jahre lang nichts in dieser Richtung unternommen wurde und der Staat Massachusetts sich mit weiteren Gerichtsverfahren konfrontiert sah, willigte er schließlich ein, detaillierte Planungen zu beginnen, die im Jahr 2011 noch andauerten. Die Bauzeit wird auf sechs Jahre geschätzt, aber ein Baubeginn steht ebenso wenig fest wie die Finanzierung.

Barrierefreiheit
Im Zeitraum zwischen ca. 1998 und 2011 baute die MBTA alle Stationen der Blue Line bis auf Government Center und Bowdoin so um, dass sie heute barrierefrei sind und Züge mit jeweils sechs Wagen aufnehmen können. Für das Government Center ist ein umfassender Neubau geplant, während die Zukunft der Station Bowdoin von der geplanten Verbindung zur Red Line abhängt, die sich zurzeit in der Planung befindet.

Rollendes Material

Wie alle Bahnlinien der MBTA fährt auch die Blue Line auf Gleisen mit Normalspur.

Die Züge der Blue Line sind jedoch einzigartig unter den U-Bahnen in Boston, da sie zur Energieversorgung sowohl eine Stromschiene als auch Stromabnehmer nutzen. Zwischen beiden Betriebsarten wechseln die Züge an der Station Airport, wo sie von einem Tunnel auf eine oberirdische Strecke wechseln. Zuvor wurde dieses Manöver bereits im Untergrund an der Station Maverick durchgeführt, aber der kurzzeitige Verlust von Energie und Licht während des Wechsels ist oberirdisch für die Passagiere angenehmer. Die Oberleitung wurde installiert, um im Winter trotz Vereisung der Stromschiene fahrbereit zu bleiben. In den Tunneln der Blue Line, die enger sind als diejenigen der meisten modernen U-Bahnen, wird hingegen ausschließlich die Stromschiene genutzt.

Da die Stationen und Tunnel der Blue Line ursprünglich für Straßenbahnen konzipiert wurden, sind die Wagen der Linie schmaler und kürzer als diejenigen der Orange Line.

Der Fuhrpark der Blue Line umfasst hauptsächlich 94 Wagen der 700er Serie aus rostfreiem Stahl der Siemens AG, die jeweils  lang und  breit sind und zwei Doppeltüren je Seite besitzen. Die Wagen besitzen das gleiche Design wie diejenigen, welche ebenfalls von Siemens für die Tren Urbano in San Juan gebaut wurden. Diese neuen Wagen wurden in den 2000er Jahren zu einem Vertragswert von 174 Millionen US-Dollar geliefert.

20 Einheiten der älteren 600er Serie sind ebenfalls noch im aktiven Dienst, werden mit Stand Juni 2010 aber lediglich als Ersatzfahrzeuge genutzt. Diese Serie wurde von 1978 bis 1980 von Hawker Siddeley (heute Bombardier Transportation) im kanadischen Thunder Bay gebaut. Sie sind  lang und  breit, haben zwei Doppeltüren pro Seite und sind für eine Höchstgeschwindigkeit von  ausgelegt. Sie basieren auf dem Modell PA3, das von der Port Authority Trans-Hudson in New Jersey eingesetzt wird. Von den ursprünglich 70 Hawker-Wagen mussten die meisten aufgrund massiver Korrosion ausgemustert werden, die vorwiegend durch die salzige Luft aufgrund der großen Nähe zum Ozean verursacht wurde. Die Wagen mit den Nummern 622 und 623 stehen heute im Seashore Trolley Museum.

Liste der Haltestellen

Weblinks

 Offizielle Seite der MBTA zur Blue Line
 Die Blue Line auf nycsubway.org

Einzelnachweise

Spurweite 1435 mm
U-Bahn (Vereinigte Staaten)
MBTA Rapid Transit

Blue Line (MBTA)


Carlo Francesco Thaon, marchese di Revel, conte di Sant'Andrea (auch Charles-François Thaon de Revel, * 28. Februar 1725 in Nizza; † 14. Dezember 1807 in Cagliari) war ein General und Vizekönig des Königreiches Sardinien-Piemont.

Leben
Carlo Francesco Thaon di Revel di Sant'Andrea stammte aus einer alten Adelsfamilie aus der Grafschaft Nizza, die damals noch zu Sardinien-Piemont gehörte. Er absolvierte die Militärakademie in Turin und diente zunächst im Infanterieregiment Saluzzo, dann im Regiment La Marina (ehemals Nizza), mit dem er im Österreichischen Erbfolgekrieg kämpfte und dessen Kommandeur er 1771 wurde. 1772 mit dem Ritterorden der hl. Mauritius und Lazarus
ausgezeichnet, wurde er 1774 Brigadier und 1780 Generalmajor. Von 1781 bis 1787 war Thaon di Revel Militärbefehlshaber in der Grafschaft Nizza, anschließend war er als Generalleutnant bis 1790 Vizekönig auf Sardinien und danach Gouverneur von Tortona, Asti und Turin. Zwischen 1792 und 1796 führte er in den Westalpen Militärverbände im Kampf gegen französische Revolutionstruppen, wobei er sich im Juni 1793 bei der Verteidigung des Authion-Massivs auszeichnete. 1796 erfolgte die Beförderung zum General der Infanterie, vier Jahre später erhielt er den Annunziaten-Orden.

Nach der napoleonischen Besetzung des Piemonts, in deren Zug er kurz in französische Gefangenschaft geriet und aus derselben von den Bürgern Susas befreit wurde, begab sich Thaon di Revel nach Sardinien, wohin sich auch König Karl Emanuel IV. zurückgezogen hatte. 1806 noch zum Großmeister der Artillerie befördert und nochmals kurz zum Vizekönig der Insel ernannt, starb er dort im Dezember 1807. Sein erstgeborener Sohn Giuseppe wurde General und erster Generalkommandant der Carabinieri, der zweite Sohn Ignazio wurde Offizier, Diplomat, Latinist und Schriftsteller. Ein Enkel Ignazios war der italienische Großadmiral Paolo Thaon di Revel.

Literatur
Rossana Poddine Rattu: Biografia dei vicerè sabaudi del Regno di Sardegna (1720–1848). Edizioni della Torre, Cagliari 2005. ISBN 88-7343-379-0

Weblinks
Eintrag im Dizionario Biografico degli Italiani auf treccani.it

Militärperson (Piemont)
Ritter des Annunziaten-Ordens
Träger des Ordens der hl. Mauritius und Lazarus (Großkreuz)
Historische Person (Italien)
Geboren 1725
Gestorben 1807
Mann

Carlo Francesco Thaon di Revel


Zavičajni muzej Našice utemeljen je 1974. godine, a osnivač je Grad Našice. Zavičajni muzej Našice je kompleksni muzej koji svojom djelatnošću pokriva područje našičkog kraja (Područje Grada Našica i općina Feričanci, Donja Motičina, Đurđenovac, Podgorač). S obzirom na raznolikost građe utemeljene su zbirke u okviru sljedećih odjela: Arheološki odjel, Kulturno-povijesni odjel, Etnološki odjel, Prirodoslovni odjel, Odjel muzejske knjižnice.

Svojim djelovanjem muzej nastoji sačuvati za budućnost značajni materijal s područja našičkog kraja koji svjedoči o njegovoj kulturno-povijesnoj i prirodoslovnoj baštini. Muzej aktivno djeluje u lokalnoj zajednici kao mjesto susreta, učenja i zabave za sve korisnike raznovrsnih sadržaja koje organizira.

Muzej je smješten u Dvorcu Pejačević u Našicama, zaštićenom kulturnom spomeniku, te se u centar njegovog rada stavlja primjereno korištenje ovoga prostora, istraživanje baštine obitelji Pejačević te njena muzeološka prezentacija.

Povijest
Prvi poticaji za osnivanje muzejske ustanove u Našicama vezani su uz razdoblje Hrvatskoga proljeća, kada su zainteresirani građani sve češće istupali u javnosti s tom idejom. Godine 1971. godine realiziran je susret prof. Ivane Jurković (etnologinje i buduće ravnateljice našičkog muzeja) i agilne društvene djelatnice Jelkice Mifka s uglednom osječkom muzeologinjom, konzervatoricom i povjesničarkom dr. sc. Danicom Pinterović. S njom su raspravile mogućnost utemeljenja muzeja u Našicama i dobile smjernice za rad. Temeljem tih smjernica prof. Ivana Jurković započela je intenzivno sakupljati građu za budući muzej. Paralelno je i Branko Kranjčev, pedagog u našičkoj osnovnoj školi i istraživač lokalne baštine, prikupljao zavičajni materijal zanimljiv za buduću muzejsku ustanovu.

Krajem 1973. godine Danica Pinterović je obišla Našice i razgledala prikupljene predmete. Posjetila je osnovnu školu i zgradu Dvorca Pejačević, koji je odabran za sjedište budućeg muzeja, a u kojem su već čuvani predmeti za muzejski fundus. Tako su se obistinile njene riječi koje je zapisala prilikom posjeta Našicama u neposrednom poraću, 1945. godine: "… sve je još tu i dvorac bi se mogao u svom originalnom stilu obnoviti i urediti kao muzej ili upotrijebiti za kakvu drugu kulturnu svrhu".

Zavičajni muzej Našice osnovala je 25. veljače 1974. tadašnja Skupština Općine Našice i smjestila ga u nekoliko prostorija u Dvorcu Pejačević. Muzej je počeo s radom 3. listopada 1974. Prvi stručni djelatnici bili su profesori Ivana Jurković i Josip Waller. Muzej je utemeljen kako bi istraživao, prikupljao, obrađivao i komunicirao građu s područja našičkog kraja. S obzirom na raznolikost prikupljenih predmeta utemeljene su zbirke arheološkog, kulturno-povijesnog, etnološkog, prirodoslovnog i knjižničnog tipa. Muzejski stalni postav započeo se razvijati u nekoliko prostorija na katu dvorca i kroz vrijeme se mijenjao i nadopunjavao. Postupno se i prostor dvorca obnavljao i privodio adekvatnoj svrsi, pa je muzej zauzimao sve veću površinu. Nakon što je muzeju prepušten i reprezentativni prostor u prizemlju dvorca (tzv. crveni i žuti salon), započelo se i s kontinuiranim izložbenim aktivnostima, odnosno postavljanju povremenih izložbi koje organizira muzej ili drugi organizatori.

Tijekom Domovinskog rata (Rujan 1991.) Dvorac Pejačević je lakše oštećen, a fundus muzeja je u potpunosti sačuvan.

Zavičajni muzej Našice je tijekom vremena uspostavio intenzivnu suradnju s brojnim baštinskim ustanovama, udrugama i muzejima, član je Muzejske udruge istočne Hrvatske, a djelatnici muzeja aktivno sudjeluju u radu strukovnih udruga: Hrvatsko muzejsko društvo, Društvo knjižničara Slavonije i Baranje – Hrvatsko knjižničarsko društvo, Društvo povjesničara umjetnosti Hrvatske. U suradnji s Institutom za arheologiju u Zagrebu Zavičajni muzej Našice sustavno vrši arheološke preglede i rekognosciranje arheoloških nalazišta u našičkom kraju.

Muzej danas aktivno sudjeluje u brojnim kulturnim aktivnostima u lokalnoj zajednici. Samostalno organizira Koloniju umjetničke keramike "Hinko Juhn" (utemeljena 1979. godine), a povremeno ili stalno sudjeluje i u nizu drugih manifestacija: Memorijal Dore Pejačević, Dani franjevačke kulture, Dan Grada Našica, Festival "Dani slavonske šume", Planinarski tjedan, itd.

Muzej organizira i veliki broj povremenih izložbi u Izložbenom salonu Dvorca Pejačević gdje se postavljaju i druge gostujuće muzejske i galerijske izložbe.

Zbirke i odjeli

Zavičajni muzej Našice utemeljio je 5 odjela: Arheološki odjel, Kulturno-povijesni odjel, Etnološki odjel, Prirodoslovni odjel, Odjel muzejske knjižnice.

Unutar Arheološkog odjela utemeljene su zbirke prapovijesti, antike i srednjeg vijeka.

Kulturno-povijesni odjel čini zbirka Pejačević, zbirka Isidora Kršnjavoga, zbirka Mate Benkovića, zbirka Hinka Juhna, povijesna zbirka, galerijska zbirka, zbirka umjetničke keramike i zbirka fotografija.

Etnološki odjel čini zbirka tradicionalnog gospodarstva, zbirka pokućstva i sitnog kućanskog inventara, zbirka tradicionalnog rukotvorstva i radinosti, zbirka tekstilnog rukotvorstva, zbirka narodnih nošnji, zbirka tradicionalnog obrta, te predmeti vezani uz običaje i vjerovanja.

Prirodoslovni odjel je sastavljen od lovačke zbirke, zbirke fosila i zbirke stijena i minerala.

Odjel muzejske knjižnice sadrži knjižničnu i dokumentacijsku građu. Od cjelokupne knjižnične građe ustanovljena je Priručna-stručna knjižnica. U njoj se nalazi knjižna građa (Referentna zbirka i zbirka kataloga), zbirka periodike i zbirka audio-vizualne građe. U fondu Zavičajne zbirke ("Bibliotheca Nassicziensis") koji je sastavljen također od knjižnične građe, nalazi se zbirka knjiga, zbirka rukopisa, zbirka periodike, zbirka sitnog tiska te zbirka audio-vizualne građe. U fondu muzejskih zbirki utemeljene su zbirka razglednica i čestitki, zbirka plakata, zbirka osmrtnica, zbirka starih i rijetkih knjiga (Zbirka "Knjižnica Pejačević").

Od ostale građe tu je Informacijsko-dokumentacijska građa (Dosjei o znamenitostima zavičaja, dosjei o znamenitim zavičajnicima), te sekundarna dokumentacija.

Stalni postav

Muzejske zbirke prezentirane su javnosti putem stalnih postava: Spomen soba Hinka Juhna, Spomen soba Isidora Kršnjavoga, Spomen soba Dore Pejačević, Povijesni pregled našičkog kraja, Etnografska soba, Seoska kuća našičkog kraja, Lončarska radionica Feričanci, Lovačka soba/Lovstvo našičkog kraja, Galerija predaka obitelji Pejačević i Knjižnica Pejačević.

Vanjske poveznice
Službene stranice Zavičajnog muzeja Našice
Muzejska udruga istočne Hrvatske - Zavičajni muzej Našice
Muzejski dokumentacijski centar - Zavičajni muzej Našice
Facebook stranica Zavičajnog muzeja Našice

Izvori

Našice
Pejačevići
Našice

Zavičajni muzej Našice


Reichstag-ul (, Dieta Regatului sau Dieta Imperială) a fost Parlamentul Imperiului German din 1871 până în 1918. Adoptarea legilor a fost partajată între Reichstag și Bundesrat, care era Consiliul Imperial al prinților domnitori ai Statelor Germane.

Reichstag-ul nu a avut dreptul formal de a numi sau de a demite guverne, dar după standardele contemporane era considerat un parlament modern și foarte progresist. Toți bărbații germani cu vârsta de peste 25 de ani aveau drept de vot, iar membrii Reichstag-ului erau aleși prin vot secret, general și universal. Membrii au fost aleși în circumscripții uninominale prin vot majoritar. Dacă nici un candidat nu obținea o majoritate de voturi era organizat un al doilea tur de scrutin. În 1871, Reichstag-ul era format din 382 de deputați, dar din 1874 a fost extins la 397 de membri.

Mandatul a fost stabilit inițial la trei ani, iar în 1888 a fost prelungită la cinci ani. Adunările Reichstag-ului erau deschise o dată pe an de către împărat. Pentru dizolvarea parlamentului erau necesare aprobarea Consiliului Imperial și a împăratului. Membrii parlamentului se bucurau de imunitate juridică și de protecție civilă.

Clădiri
Reichstag-ul s-a reunit pentru prima dată în clădirea Landtag-ului Prusiei din Berlin. Pentru un timp, ședințele sale au avut loc apoi într-o fostă fabrică de porțelan de pe Leipziger Straße nr. 4. Locația "temporară" de 23 de ani a fost scena unor dezbateri politice pasionate la care au participat oameni politici celebri precum Bebel, Liebknecht și Bismarck. Spațiul a fost în general considerat prea mic, astfel că în 1871 a fost luată decizia de a se construi o clădire nouă. În 1872 a avut loc un concurs de soluții arhitecturale în care au fost analizate 103 proiecte. Cu toate acestea, începerea lucrărilor a fost tărăgănată timp de câțiva ani din cauza unor probleme cu achiziționarea terenurilor și a dezacordurilor dintre împăratul Wilhelm I, Otto von Bismarck și membrii Reichstag-ului cu privire la modul în care ar fi trebuit să se efectueze construcția.

Zece ani mai târziu, în 1882, a avut loc un alt concurs de arhitectură la care au participat aproximativ 200 de arhitecți. Câștigătorul celui de-al doilea concurs a fost arhitectul Paul Wallot din Frankfurt, iar proiectul său a fost în cele din urmă executat. Pe 29 iunie 1884 a fost pusă piatra de temelie a clădirii de către împărat. Noua clădire a fost apreciată pentru cupola sa de oțel și sticlă, o capodoperă a ingineriei de la acea vreme. În 1888, înainte de terminarea construcției, împăratul Wilhelm I a murit, iar anul 1888 a fost Anul celor Trei Împărați. Cel de-al treilea dintre ei, Wilhelm al II-lea, s-a opus măsurii de extindere a conceptului de parlament ca instituție democratică. Noua clădire a fost inaugurată în 1894. Celebra inscripție – DEM DEUTSCHEN VOLKE (Poporului german) a fost adăugată în 1916 de către Peter Behrens și se află în continuare deasupra intrării monumentale.

Președinții Reichstag-ului

Membri notabili ai Reichstag-ului (1870 până în 1919)
 Ludwig Bamberger (NLP, Deutsche Freisinnige Partei)
 Theodor Barth (NLP, Deutsche Freisinnige Partei)
 August Bebel (SPD)
 Rudolf von Bennigsen (NLP)
 Eduard Bernstein (SPD)
 Albert Hänel (Deutsche Fortschrittspartei, Deutsche Freisinnige Partei)
 Wilhelm Hasenclever (ADAV, SAP, Vorgängerparteien der SPD)
 Wojciech Korfanty (National-Democratic Party (Poland))
 Karl Liebknecht (SPD)
 Wilhelm Liebknecht (SAP, apoi SPD)
 Ludwig Löwe (Deutsche Fortschrittspartei, Deutsche Freisinnige Partei)
 Hermann von Mallinckrodt (Zentrum)
 Helmuth Karl Bernhard von Moltke (Konservative Partei)
 Theodor Mommsen (Deutsche Fortschrittspartei, NLP)
 Friedrich von Payer (DtVP)
 August Reichensperger (Zentrum)
 Peter Reichensperger (Zentrum)
 Eugen Richter (Deutsche Fortschrittspartei, Deutsche Freisinnige Partei, FVp)
 Burghard von Schorlemer-Alst (Zentrum)
 Hermann Schulze-Delitzsch (Deutsche Fortschrittspartei, Deutsche Freisinnige Partei)
 Rudolf Virchow (Deutsche Fortschrittspartei, Deutsche Freisinnige Partei, FVp)
 Heinrich von Treitschke (NLP)
 Ludwig Windthorst (Zentrum)

Referințe

Legături externe
  Höfe und Residenzen im spätmittelalterlichen Reich. Ein Handbuch
  Verhandlungen des Reichstags des Norddeutschen Bundes und des Deutschen Reiches – Stenographische Berichte 1867-1895

Legislaturi istorice

Reichstag (Imperiul German)


Replicator was an American noise rock band from Oakland, California. The band consisted of Conan Neutron (electric guitar/vocals/tape deck operation), Ben Adrian (bass guitar/vocals/keyboard), and Chris Bolig (drums). The band was  joined by Todd Grant on rhythm guitar for live performances in later years.

The band members were advocates of the DIY punk ethic, as popularized by bands such as Fugazi and The Minutemen. Replicator started as a bay area Indie rock band of little distinction before finding their signature sound, often compared to bands such as Shellac, The Jesus Lizard, Steel Pole Bathtub, and the Melvins. The band had multiple songs influenced by literary works, including those of Kurt Vonnegut, Stephen King, Philip K. Dick and Neal Stephenson. Largely ignored by both the mainstream and underground music world, their irreverent attitude, and "cleverness" won them over a very small but dedicated fanbase, including a handful of famous fans, including comedian Patton Oswalt and comic book author Warren Ellis.

Music

Replicator had a sound based on unusual and urgent time signatures, dissonance, repetitive heavy rhythms, an often angular guitar sound, and Neutron and Adrian's urgent, sometimes dueling vocals. The songs did not have traditional verse/chorus/verse structure and the arrangements were, at times sparse and at other times chaotic. Replicator's sound was often associated with science fiction, paranoia, and somewhat obscure pop culture references, the band frequently cited the fact that they did not have any love songs in their press materials.

Straddling the fine line between "social commentary and smart ass revelry" as well as "technical precision and reckless abandon," Replicator used analog tape deck to play samples live until switching to a laptop computer with the Bludgeonsoft software Back to Basics for sampling. Song titles such as: Bawkbakwak Bawkbagone, Warrior Needs Food, Badly, Frank Lloyd Wrong and Login with my fist, rarely conformed to standard structure, however according to band members in multiple interviews, the song titles almost always are inspired by or inspire the lyrical content of the songs, unlike other bands with lengthy song titling such as Don Caballero (who do not have vocals) and Minus the Bear.

The band recorded their first record Winterval with Bob Weston of the band Shellac, triggering understandable comparisons to that band. Shortly afterwards, bass player Dan Kennedy left the band. The lineup solidified in 2001 when Indiana expatriate Ben Adrian joined the band on bass guitar. Adrian often joked that he was still "filling in" on bass 6 years later. 2002 and 2003 saw the band tinker with sound effects, taking the sampling (or "grand theft audio" as Neutron put it) practices of Steel Pole Bathtub and adding this to their developing aggressive and chaotic sound, as well as keyboard. "While Replicator admittedly wears its influences — harsh-but-concise rockers Shellac, progressive punk trio Unwound, and noise pioneers Sonic Youth — on its sleeve, the band's music is more than just a cheap knockoff."

This sound was represented in the album You Are Under Surveillance. Frequently cited as chaotic, dense and paranoid, Surveillance was apparently a loose concept album based upon the ideas of "paranoia, lost freedom of choice, airborne revenge, the end of the world, the problems and consequences of an overgrown consumerist, bottom line-oriented culture; and the merits of applied righteous indignation".

In September 2004, on one of their "ReplicaTours", Replicator's van was broken into and their guitars and keyboards were stolen. Luckily they were able to borrow the equipment of their tourmates Greenlight the Bombers and continue. This theft occurred during the 2004 rash of equipment thefts that plagued many working musicians.

The end of the Arctic Monkeys 2006 song "Perhaps Vampires Is A Bit Strong But", bears a resemblance to Replicator's 2001 song "Ka-Tet". A song of little distinction or notoriety, but was released 5 years earlier. Some fans of the band have questioned if it is a case of simultaneous inspiration, or a case of (likely) musical plagiarism.

2007's Machines Will Always Let You Down, seems to also be a loosely based concept album, this time around the conflict between man and machine. The press materials state that it is: 10 songs about Nanotechnological assassination, time travel, building sex robots, the eternal battle of man vs. machine and other things.

This record was recorded by Vern Rumsey of the band Unwound, and was released on Olympia's Radio Is Down record label.

2008 also saw several more US Tours, including a full us tour documented in a tour journal on the music website superstarcastic.com. These shows were largely well received, with the band's energy and "gleefully chaotic" sound often cited in reviews

On January 2, 2008, an announcement was made on the Replicator website that "After 8 years, 3 albums, 2 eps, 4 vans, almost 200 shows, a handful of compilation appearances, and countless floors" the band had agreed to an amicable mutual break up with plenty of warning. After recording a final ep, (Including a cover of Babyland's Arthur Jermyn), released again on Radio Is Down, Replicator played their last show at The Hemlock Tavern in San Francisco on April 5.

In 2013, the French webzine gave an exhausting and detailed review to the Replicator discography "Replicator is not content to be maniacs of an impeccable and indestructible rhythm, to ping the air like neurasthenic robots. They also offer a more natural mess, a propensity to confuse the tracks, a complexity of which one wonders where they will end up landing, while offering unsuspected melodies.""Replicator keeps the optics of an aggressive sound in songs where fun is not absent "

The band convened for a "one off reunion" in May 2015 for the PRF BBQ West Coast, with no plans for future reunions. In an interview with Shiny Grey Monotone, Neutron said: "I loved that band and loved my time in it. We did everything exactly the way we wanted to do it and did a bunch of weird stuff that some people seemed to enjoy. It was completely on our terms and ended when it should have, cool. It meant something to some people, and I'm pretty sure we left the world a wee but better than how it was when that band came into being, or at least more confused."

Post-Replicator activities
After the break-up former members of Replicator started two new bands with Ben Adrian forming a post-punk/shoegazing group called Guitar vs. Gravity while Conan Neutron and Chris Bolig formed the short lived classic rock meets noise rock band Mount Vicious. After the break-up of Mount Vicious, Chris Bolig began playing drums for Adrian's "small format rock band" Cartographer and Neutron started the band Victory and Associates (2009-2014).

In 2015 Neutron began Conan Neutron & the Secret Friends with Melvins drummer Dale Crover, Tony Ash and producer Toshi Kasai.
In 2020, it was revealed he was also part of the band Household Gods with David Pajo of Slint and Vern Rumsey of Unwound.

Neutron runs the podcast Conan Neutron's Protonic Reversal, which is considered one of the definitive information sources for artists in the noise-rock, post-punk and "weird music" genres.

Adrian works at Line 6 and is a key player behind their Helix unit amongst other offerings and is considered a leading voice in the field of sound design.

Discography

Albums

 Winterval (2001)
 You Are Under Surveillance (2004)
 Machines Will Always Let You Down (2007)

Singles and EPs

  "EP" (2002)
 "DDBBLLVVZZNN" split EP with Lower Forty-Eight (2003)
 "Whangbar Province EP" Whangbar Province EP (2008)

Compilations

 "Tired of Standing Still" (Journey to the End of the Night, Pt. 2) Highpoint Lowlife, 2001
 "bEASTfest 2001" (Ka-Tet) Whole Enchilada, 2001
 "bEASTfest 2002" (ft. Jesus <live on KXLU>) Whole Enchilada, 2002
 "Wäntage USA's 21st Release Hits Omnibus" 2XCD (Alert Status: 0), Wantage USA, 2004

References

External links

 Revenge of the Nerds feature article San Francisco Bay Guardian June 2007
 Cafe Du Nord, live review March 24, 2004
 Drowning in Culture September, 2002
 Machines Will Always Let You Down review Skinny Mag review, spring 2007
 Replicator on Discogs
 [ winterval review Allmusic guide]

American noise rock music groups
American post-hardcore musical groups
American art rock groups
Musical groups from Oakland, California

Replicator (band)


Autofradates II (; ; ) foi uma dinasta (frataraca) de Pérsis no final do , governando de 146 a . Foi antecedido por Bagadates e sucedido por .

Bibliografia

Frataracas de Pérsis
Persas do século II a.C.

Autofradates I


Cet article répertorie les compositions de toutes les équipes participantes à l'Euro Hockey League féminin 2022. Les 8 équipes impliquées dans le tournoi devaient inscrire une équipe de 18 joueurs.

L'âge de chaque joueur est au 15 avril 2022, premier jour de la saison.

HC 's-Hertogenbosch
La composition suivante de HC 's-Hertogenbosch pour l'Euro Hockey League 2022.

Entraîneur :  Marieke Dijkstra

AH&BC Amsterdam

Club Campo de Madrid

Junior FC

Düsseldorf Hockey Club 1905

Surbiton HC
La composition suivante de Surbiton HC pour l'Euro Hockey League 2022.

Entraîneur :  Brett Garrard

La Gantoise HC
La composition suivante de La Gantoise HC pour l'Euro Hockey League 2022.

Entraîneur :  Kevan Demartinis

Pegasus Hockey Club

Références

Liens externes
 Site officiel de l'Euro Hockey League

2022
Hockey sur gazon F1
Hockey sur gazon en 2022

Composition des équipes féminines à l'Euro Hockey League 2022


NGC 7285 est une vaste galaxie spirale barrée située dans la constellation du Verseau. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 7285 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en .

La classe de luminosité de NGC 7285 est I.

NGC 7285 forme une paire de galaxies en interaction gravitationnelle avec sa voisine NGC 7284. La paire figure dans l'atlas des galaxies particulières d'Halton Arp sous la cote Arp 93, comme exemple d'une galaxie spirale (NGC 7285) avec un compagnon elliptique. Il n'est pas impossible que les deux galaxies fusionnent dans un lointain avenir. De NGC 7285, se détache une longue queue de marée qui s'étend sur une distance d'environ 305 000 à 310 000 années-lumière.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes

 Liste des objets du NGC

Liens externes

  NGC 7285 sur le site du professeur C. Seligman
  Arp 93: A Cosmic Embrace Astronomy Picture Of the Day, 16 aout 2023

7285
Objet de l'atlas Arp
Constellation du Verseau
Galaxie spirale barrée
Galaxie en interaction
Objet céleste découvert en 1785
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 7285


Mey şu anlamlara gelebilir:

 Mey (mitoloji), ilahi şarap
 Mey (çalgı), üflemeli çalgı
 Mey (kuruluş), Mey İçki Firması

Mey


Kirchhoff ist ein Einschlagkrater auf der nordöstlichen Mondvorderseite im Bergland der Montes Taurus, westlich des Kraters Newcomb.
Der Krater ist stark erodiert.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem deutschen Physiker Gustav Robert Kirchhoff offiziell benannt.

Weblinks

 Kirchhoff auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Kirchhoff (Mondkrater)


Paris Saint-Germain Féminines, bedre kendt som Paris Saint-Germain eller blot PSG eller Paris SG, er en fransk fodboldklub for kvinder, der blev etableret i 1991 i Paris, Frankrig. Klubben er kvindernes afdeling af Paris Saint-Germain.

PSG har spillet i den bedste række siden 2001, da de vandt Division 2 Féminine titlen. De har endnu ikke (pr. januar 2021) vundet det franske mesterskab. De vandt deres første store sejr i 2010, da de vandt Coupe de France Féminine. De vandt samme titel i 2018. De er endt på andenplads i Division 1 otte gange pr. 2020. To gange er de nået til finalen i UEFA Women's Champions League.

Hæder

Nationale titler

 Division 1
 Vinder (1): 2020–21
 Toer (8): 2010–11, 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2015–16, 2017–18, 2018–19, 2019–20, 2021–22, 2023–23

 Division 2 Féminine
 Vindere (1): 2000–01
 Coupe de France Féminine
 Vindere (1): 2009–10, 2017–18
 Toere (4): 2007–08, 2013–14, 2016–17, 2019–20
 Challenge National Féminin U19
 Vindere (1): 2015–16
 Trophée des Championnes
 Toer (1): 2019

Aktuel trup

Rekorder og statistikker

Flest kampe for klubben

Flest mål for klubben

 Alle tiders topscorer: 134 – Marie-Laure Delie.
 Flest mål i Division 1: 93 – Marie-Laure Delie.
 Flest mål i Coupe de France: 35 – Marie-Laure Delie.
 Flest mål i UEFA Champions League: 12 – Cristiane.
 Flest mål i en kamp: 7 – Nadia Nadim (vs. Issy, Division 1, 14 November 2020).

Danskere spillere i klubben
 Nadia Nadim (2019-2021)
 Signe Bruun (2018-2021)
 Matilde Lundorf (2015)
 Amalie Vangsgaard (2023)

Referencer

Kvindefodboldklubber i Frankrig
Etableret i 1991
Paris Saint-Germain F.C.

Paris Saint-Germain Féminines


Portland, Oregon - Amerika Birleşik Devletleri'nin Oregon eyaletinin en büyük kenti
 Portland, Maine - Amerika Birleşik Devletleri'nin Maine eyaletinin en büyük kenti
 Portland, İngiltere - Kireçtaşı ile ünlü, Manş kanalının Britanya sahilininde yarımada

Ayrıca:

 Portland Harbour
 Portland, Illinois
Blue Island, Illinois (eskiden Portland, Illinois)(Cook County, Illinois)
Oglesby, Illinois (eskiden Portland, Illinois)
 Portland Trail Blazers - NBA takımı

Portland


Rollin' (em coreano: 롤린) é uma canção do grupo feminino sul-coreano Brave Girls. Foi lançada em 7 de março de 2017 como o primeiro single do EP de mesmo nome. Escrita por Brave Brothers, Two Champ e Chakun, a música foi caracterizada como uma faixa dance-pop que incorpora elementos do tropical house. Uma versão rearranjada da música intitulada "Rollin' (New Version)" foi lançada em 11 de agosto de 2018, como agradecimento aos fãs do grupo pelo apoio à versão original.

Um sliper hit, "Rollin'" inicialmente falhou nas paradas da Coréia do Sul após seu lançamento. Quatro anos depois, a música experimentou um aumento repentino de popularidade quando um vídeo de compilação de Brave Girls se apresentando para os militares sul-coreanos se tornou viral no país em fevereiro de 2021. Logo se tornou um sucesso nacional e alcançou o número um no Gaon Digital Chart e o K-pop Hot 100, onde permaneceu por cinco e seis semanas não consecutivas, respectivamente.

Lançamento e promoção
"Rollin" foi originalmente lançado em 7 de março de 2017, como a faixa-título e primeiro single do quarto mini-álbum do Brave Girls, Rollin'. O grupo começou as atividades promocionais para a música mais tarde naquele dia com sua primeira apresentação no programa de premiação musical no The Show da SBS MTV , seguido por aparições no Show Champion da MBC Music em 8 de março de M Countdown da Mnet em 9 de março, Inkigayo da SBS em 12 de março, e Music Bank da KBS2 em 24 de março. Em 11 de agosto de 2018, o grupo lançou "Rollin' (New Version)", uma versão rearranjada da música, como um presente aos fãs por seu apoio apaixonado à música ao longo do ano e meio anterior.''

Em março de 2021, em resposta ao aumento de popularidade da música depois de se tornar viral, Brave Girls retomou as promoções da música.

Recepção
Antes do lançamento da música, a KBS considerou "Rollin'" imprópria para transmissão, afirmando que certas partes da letra continham uma gíria que era muito vulgar. A Brave Entertainment respondeu que revisaria a letra e reenviaria a música para reavaliação. Em 8 de março de 2017, a mídia noticiou que a versão modificada havia sido revisada e aceita pela KBS.

No final de fevereiro de 2021, quatro anos após o lançamento da música, um vídeo de compilação de Brave Girls tocando a música se tornou viral no YouTube. A música posteriormente recebeu um aumento de popularidade e subiu ao topo das paradas musicais em tempo real. Logo alcançou um "Perfect all-kill", simultaneamente no topo de todas as paradas em tempo real na Coréia do Sul, e se tornou a primeira música de um grupo a fazê-lo em 2021. Em 22 de março de 2021, "RRollin' liderou as paradas por 198 horas, fazendo do Brave Girls o grupo feminino com mais "Perfect all-kills", um recorde anteriormente detido pelo grupo feminino Twice que teve um total de 197 PAKs, Atualmente a música lidera com 262 horas, tornando-se a música de um grupo feminino com mais "Perfect all-kills".

Desempenho comercial

Na época de seu lançamento original em 2017, "Rollin'" não conseguiu entrar no Gaon Digital Chart da Coréia do Sul. Após se tornar viral no início do mês de fevereiro de 2021, a música entrou no componente Download Chart no número 60 na semana que terminou em 27 de fevereiro, e alcançou o número quatro na semana seguinte, no período que terminou em 6 de março.

A música estreou no Digital Chart na mesma semana no número dois. Ele alcançou o topo da parada em sua terceira semana, para o período que terminou em 20 de março, dando a Brave Girls seu primeiro número um no país. A música passou uma segunda semana consecutiva no topo, no período que terminou em 27 de março de 2021 antes de ser substituído por "Lilac" de IU na semana que terminou em 3 de abril. Coletivamente, passou cinco semanas não consecutivas em primeiro lugar, tornando-se a primeira música de um grupo feminino na história do Gaon a alcançar isso.

"Rollin'" também entrou no componente Streaming Chart para o período encerrado em 6 de março, no número três. Chegou ao número um na semana seguinte, onde permaneceu por três semanas consecutivas até que "Lilac" conquistou a liderança também. A música passou sete semanas não consecutivas em primeiro lugar no ranking de streaming. Ela liderou as paradas mensais de Digital e Streaming de março e maio. Quando Gaon publicou suas paradas de meio de ano em julho, "Rollin'" ficou em segundo lugar nas paradas Digital e Streaming, e em sexto no Download Chart.

Na Coreia do Sul, "Rollin'" foi a segunda música mais bem sucedida de 2021, segunda música mais transmitida de 2021, e a oitava música mais vendida de 2021.

"Rollin'" entrou na Billboard K-pop Hot 100 no número 23 na edição de 13 de março de 2021, marcando a primeira entrada de Brave Girls no gráfico. A música subiu para o número dois em sua segunda semana, e alcançou o número um em sua terceira, tornando-se o primeiro número um da carreira do grupo e tornando Brave Girls apenas o terceiro grupo feminino de  K-pop da história - atrás de Oh My Girl e Blackpink - para liderar o ranking. É a segunda música do catálogo sul-coreano a liderar o gráfico e detém o recorde de maior subida - quatro anos - para o número um. Rollin'" passou seis semanas não consecutivas no número um na parada.

"Rollin' (New Version)" estreou no número 130 no Gaon Download Chart para a semana que terminou em 6 de março de 2021, e alcançou o número 50 na edição da semana que terminou em 20 de março. A música também entrou no Digital Chart para essa mesma semana no número 163, seu pico. Ela alcançou o número 199 no Streaming Chart para a semana que terminou em 27 de março.

Paradas

Paradas semanais

Paradas mensais

Paradas anuais

Prêmios

Brave Girls
Canções de 2017
Canções de K-pop

Rollin'


Psikopati (Psikopatlık), çekici, manipülatif, duygusal yönden acımasız ve suç işleme potansiyeline sahip kişilik yapıları için kullanılır. Bazen sosyopati ile eş anlamlı olarak kabul edilen psikopati, kalıcı antisosyal davranış, bozulmuş empati ve pişmanlık ve cesur, sınırsız ve bencil özellikler ile karakterize edilir. Tarih boyunca sadece kısmen örtüşen ve bazen çelişkili olabilen farklı psikopati kavramları kullanılmıştır.

Amerikalı bir psikiyatrist olan Hervey M. Cleckley, Amerikalı psikolog George E. Partridge'in yaptığı gibi, Zihinsel Bozuklukların Tanısal ve Sayımsal El Kitabında (DSM) antisosyal kişilik tepkisi/rahatsızlığı için ilk tanı kriterlerini etkilemiştir. DSM ve Uluslararası Hastalık Sınıflandırması (ICD) daha sonra sırasıyla antisosyal kişilik bozukluğu (ASPD) ve dissosyal kişilik bozukluğu (DPD) tanılarını ortaya koydu ve bu tanıların psikopati veya sosyopati olarak adlandırıldığını (veya ne dendiğini içerdiğini) belirtti. ASPD ve DPD'nin yaratılması, psikopatinin klasik özelliklerinin birçoğunun nesnel olarak ölçülmesinin imkansız olduğu gerçeğinden kaynaklandı.

Kanadalı psikolog Robert D. Hare daha sonra Psikopati Kontrol Listesi ile kriminolojide psikopati yapısını yeniden popüler hale getirdi. Hiçbir psikiyatrik veya psikolojik kuruluş "psikopati" başlıklı bir tanıyı onaylamamış olsa da, psikopatik özelliklerin değerlendirilmesi bazı ülkelerde ceza adaleti ortamlarında yaygın olarak kullanılmaktadır ve bireyler için önemli sonuçları olabilir. Psikopati çalışması aktif bir araştırma alanıdır. Terim aynı zamanda genel halk, popüler basın ve kurgusal tasvirlerde de kullanılmaktadır. Terim genellikle "deli", "çılgın" ve "akıl hastası" ile birlikte ortak kullanımda kullanılsa da, psikoz ve psikopati arasında kategorik bir fark vardır.

Psikopati sözcüğü, Yunanca psych yani "zihin, ruh" ve pathos yani "dert, acı çekmek, hastalık"tan türemiştir.

Eskiden her türlü akıl hastalığı formunu kapsayan bir terim olarak kullanılırdı. Bugün ise, psikopati psikiyatride empati ve vicdan eksikliği ile karakterize olan bir kişilik bozukluğu olarak tanımlanmakta, bu kişilik bozukluğunu ifade etmek için kullanılmaktadır. Her ne kadar bir psikiyatri terimi olarak yaygınca kullanılsa da, DSM-IV-TR veya ICD-10'da gerçek bir dengi yoktur. Planlanan DSM V'in bu anomaliyi de göstermeye başlayacağı umulmaktadır.

Hastalık sonucu tahmini
Adli ve klinik ortamlarda psikopatinin hastalık sonucu tahmini (prognoz) oldukça kötüdür, bazı araştırmalar tedavinin psikopatinin antisosyal yönlerini tekrar suç işleme oranlarıyla ölçüldüğünde kötüleştirebileceğini bildirmektedir, ancak sık alıntılanan çalışmalardan birinin tedaviden sonra suç tekrarını arttırdığını bulması belirtilmektedir. 1960'larda bir tedavi programının 2011 retrospektif çalışması, birkaç ciddi metodolojik soruna sahipti ve muhtemelen bugün onaylanmayacaktı. Bununla birlikte, daha modern tedavi yöntemlerini kullanan nispeten titiz yarı deneysel çalışmalar, hiçbiri randomize kontrollü çalışmalar olmamasına rağmen, PCL-R puanlarından bağımsız olarak gelecekteki şiddet ve diğer suç davranışlarını azaltma konusunda iyileştirmeler buldu. Diğer çeşitli araştırmalar, madde bağımlılığı gibi suç için risk faktörlerinde iyileşmeler bulmuştur. Psikopatinin temel karakter bozukluklarını oluşturan kişilik özelliklerinin bu tür tedavilerle değiştirilip değiştirilemeyeceği henüz hiçbir araştırma yapılmamıştır.

Nedenleri
1- Çevre: Farrington tarafından 8 ve 48 yaşları arasında izlenen Londra erkeklerinden oluşan bir örneklem üzerinde yapılan bir araştırma, 48 yaşında PCL:SV'de hangi faktörlerin 10 veya daha fazla puan aldığını incelemeyi içeriyordu. Erkek çocuklu baba, düşük aile geliri ve parçalanmış bir aileden geliyor. Diğer önemli faktörler arasında zayıf denetim, katı disiplin, geniş aile büyüklüğü, suçlu kardeş, genç anne, depresif anne, düşük sosyal sınıf ve yetersiz barınma yer almaktadır.

2-Genetik: Psikopatili bireylerin tipik kişilik özelliklerine ilişkin genetik olarak bilgilendirilmiş araştırmalar, orta düzeyde genetik (genetik olmayan) etkiler bulmuştur. ÜFE'de, korkusuz baskınlık ve dürtüsel antisosyallik, benzer şekilde genetik faktörlerden etkilenmiş ve birbiriyle ilişkisiz bulunmuştur. Genetik faktörler genellikle psikopatinin gelişimini etkileyebilirken, çevresel faktörler baskın olan özelliklerin spesifik ifadesini etkiler. Büyük bir çocuk grubu üzerinde yapılan bir araştırma, "duygusuz-duygusuz özellikler" için %60'tan fazla kalıtsallık buldu ve bu özelliklere sahip çocuklar arasındaki davranış sorunlarının, bu özelliklere sahip olmayan çocuklara göre daha yüksek bir kalıtsallığa sahip olduğu bulundu.

3-Beyin hasarı: Araştırmacılar kafa yaralanmalarını psikopati ve şiddetle ilişkilendirdi. 1980'lerden bu yana, bilim adamları orbitofrontal korteks de dahil olmak üzere prefrontal kortekste hasar gibi travmatik beyin hasarını psikopatik davranış ve ahlaki ve sosyal olarak kabul edilebilir kararlar vermede yetersizlik ile ilişkilendirdiler, bu durum "edinilmiş sosyopati" olarak adlandırıldı, veya "psödopsikopati".

4- Diğer teoriler (Evrimsel açıklama): Psikopati; şiddet, kazalar, cinayetler ve intiharlar gibi faktörler nedeniyle artan sakatlık ve ölüm riskinin yanı sıra çeşitli olumsuz yaşam sonuçlarıyla ilişkilidir. Bu, genetik etkilere ilişkin kanıtlarla birlikte evrimsel olarak kafa karıştırıcıdır ve telafi edici evrimsel avantajlar olduğunu düşündürebilir ve evrimsel psikoloji içindeki araştırmacılar, birkaç evrimsel açıklama önerdiler. Bir hipoteze göre, psikopatiyle ilişkili bazı özellikler sosyal olarak uyumlu olabilir ve psikopati, toplumun nüfusuna göre özgeci ve güvenen bireylerden oluşan geniş bir popülasyon olduğu sürece işe yarayabilecek frekansa bağlı, sosyal olarak asalak bir strateji olabilir. Ayrıca erken yaşta, rastgele cinsel ilişkide bulunma, zina yapma ve zorlayıcı cinsellik gibi psikopatiyle ilişkili bazı özelliklerin üreme başarısını artırabileceği ileri sürülmektedir. Robert Hare, birçok psikopatik erkeğin, kadınlarla çiftleşme ve kadınları hızla terk etme modeline sahip olduğunu ve bu nedenle yüksek doğurganlık oranına sahip olduğunu ve bunun da çocukların psikopatiye yatkınlık miras alabilecekleri ile sonuçlandığını belirtmiştir.

Kişilik özellikleri
İnsanları cezbeden bir özgüven yayarlar. Sabit bir işleri vardır, nispeten başarılı da olabilirler. İlişkileri, eşleri, çocukları olabilir. Örnek vatandaş rolü oynamayı severler.
Gerçekte olduklarından daha zeki, daha güçlü olduklarına inanırlar. Başarılı ve güçlü insanlara yakın davranırlar.
Varoluş biçimlerinde hiçbir yanlışlık görmez, verdikleri kararlar ya da bu kararların sonuçlarından ötürü sorumluluk duymazlar ve reddederler.
Benmerkezcidirler, kendi duygusal durumlarına göre akıllarına estiği gibi davranırlar.
Psikopatlar otoriteden nefret eder ve kendilerini genelde kuralların üstünde görürler.
Gençliklerinde sorunlu olup, çoğunlukla başkalarına karşı agresif davranışlar sergilerler. Ayrıca, sıkıntılara ve cezalara tepki vermeyebilirler.
Genelde ahlak pusulası olmaz. İlerlemek için ne gerekirse yaparlar ve bu sırada kime zarar verdikleri hiç umurlarında değildir.
Sığ duygusal tepkiler verir; ölüm, yaralanma ve başkalarında büyük olumsuz tepkilere neden olan olaylara kayıtsız kalabilirler.
Genellikle suçluluk duygusu ya da pişmanlık hissetmezler, duyarsızlardır. Kötü davranışlarına kızılmasın diye kişiyi manipüle edebilir, suçluluk duygusu hissediyormuş gibi davranabilirler.
Haksız olduklarını ya da hatalı yargıda bulunduklarını asla kabul etmez, üstlerine gidildiğinde hata yaptıklarını kabullenebilirler ama hatalarının sonuçlarından kaçmak için başkalarını manipüle ederler.
Kendilerini kurban olarak göstermek için duyguları ya da güvensizliklerini manipüle etmekte ustadırlar.
Karmaşa ve drama yaratarak ilginçlik yapmak onlar için önemlidir. Önce kışkırtıp tartışma yaratabilir, sonra kurban rolüne bürünebilirler. İnsanların hayatını alt üst edip hiçbir şey olmamış gibi olan biteni izleyebilirler.
İstediğini alma hedefinde kurnaz olmalarıyla bilinirler. İnsanları suçluluk psikolojisine sokabilir ve kurbanlarına dilediklerini yaptırmak için başka yöntemler kullanabilirler.
Zaman içinde karşılarındaki kişiyi değersizleştirir, daha yeni ve daha ilginç birine yönelirler. Partnerleriyle gerçek bir bağ kurmayıp evliliği ya da ilişkiyi kolayca sonlandırabilirler.
Küçük yalanlar ve yanlış yönlendirmek için büyük hikâyeler uydurmaya kadar her türlü yola başvurabilirler. Yalan, utanmaya yol açmaz ve yalanlarıyla gurur duyarlar. Yalanları ortaya çıktığında gerçekleri saptırarak üste çıkarlar.
Köşeye sıkıştıklarında yapmacık pişmanlık gösterebilir ancak duygularını ifade etmeyi beceremediğinden inandırıcı bir dille özür dilemezler.

Kaynakça

Psikopati


فيركنيي زغيد  هي مدينة في جمهورية أوسيتيا الشمالية - ألانيا في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 201   نسمة.

مراجع

مدن أوسيتيا الشمالية - ألانيا

فيرخني زغيد


Fröseke er en landsby i Älghults socken i Uppvidinge kommun, Kronobergs län med 156(2010) indbyggere.

Øst for Fröseke ligger Uvasjön, der er en del af Alsterån, som løber igennem landsbyen.

Fröseke har tidligere, fra 1923 til 1963, haft et trinbræt på den smalsporede Ruda–Älghults Järnväg.

I Fröseke har blandt andet været et glasbruk.

Referencer

Byer i Uppvidinge kommun
Seværdigheder i Kronobergs län

Fröseke


Noi - Us (2019) este un film american de groază scris și regizat de Jordan Peele, în care joacă Lupita Nyong'o, Winston Duke, Shahadi Wright Joseph, Evan Alex, Elisabeth Moss și Tim Heidecker. Filmul prezintă o familie care se confruntă cu doppelgangeri criminali cunoscuți sub numele de "Tethered".

Proiectul a fost anunțat pentru prima dată în februarie 2018, iar o mare parte din distribuție s-a alăturat în vara acelui an. Peele a produs filmul alături de Jason Blum si Sean McKittrick (trioul a colaborat anterior la Get Out si BlacKkKlansman), precum și cu Ian Cooper. Filmările au avut loc în perioada iulie-octombrie 2018 în California, mai ales în Los Angeles și Pasadena, dar și în Santa Cruz.

A avut premiera mondială la South by Southwest pe 8 martie 2019 și a fost lansat cinematografic în Statele Unite pe 22 martie 2019 de Universal Pictures. A fost un succes comercial imens cu încasări de 254 de milioane de dolari în întreaga lume, la un buget de 20 de milioane de dolari și a primit laudele din partea critici pentru scenariul și regia lui Peele, precum și pentru coloana sonoră și interpretarea lui Lupita Nyong'o.

Distribuție

Vezi și

 Lista de filme de groază din anii 2010

Referințe

Legături externe

Filme din 2019
Filme Universal Pictures
Filme SF americane
Filme cu intrare prin efracție în casă
Filme în limba engleză
Filme de acțiune americane
Filme americane
Filme de groază din anii 2010

Noi (film)


O  , uma alteração do original   é um monumento em Kyoto, Japão, dedicado aos narizes cortados de soldados e civis coreanos mortos, bem como das tropas chinesas Ming  tomadas como troféus de guerra durante as invasões japonesas da Coreia de 1592 a 1598. O monumento consagra os narizes decepados de pelo menos 38.000 coreanos mortos durante as invasões de Toyotomi Hideyoshi. O santuário está localizado a oeste do Santuário Toyokuni, o santuário xintoísta em homenagem a Hideyoshi em Kyoto.

História
Tradicionalmente, os guerreiros japoneses traziam de volta as cabeças dos inimigos mortos no campo de batalha como prova de seus feitos. A coleta de narizes em vez de cabeças tornou-se uma característica da segunda invasão coreana.  Originalmente, a remuneração era paga aos soldados por seus comandantes daimyō com com base nas cabeças decepadas após a apresentação às estações de coleta, onde os inspetores contavam, registravam, salgavam e embalavam meticulosamente as cabeças com destino ao Japão.  No entanto, devido ao número de civis mortos junto com os soldados e às condições de superlotação nos navios que transportavam as tropas, era muito mais fácil trazer apenas narizes em vez de cabeças inteiras. Hideyoshi insistia especialmente em receber narizes de pessoas que seu samurai havia matado como prova de que seus homens realmente estavam matando pessoas na Coréia.

Cronistas japoneses na segunda campanha de invasão mencionam que as orelhas cortadas dos rostos dos massacrados também eram de civis comuns  principalmente nas províncias de Gyeongsang, Jeolla e Chungcheong.  Na segunda invasão, as ordens de Hideyoshi foram as seguintes:Massacrem todos universalmente, sem discriminar entre jovens e velhos, homens e mulheres, clérigos e leigos - soldados de alta patente no campo de batalha, nem é preciso dizer, mas também o povo das colinas, até os mais pobres e mesquinhos - e mande as cabeças para o Japão.Cento e sessenta mil soldados japoneses foram para a Coréia, onde levaram 185.738 cabeças coreanas e 29.014 chinesas, um total de 214.752.  Como algumas podem ter sido descartadas, é impossível enumerar quantos foram mortos no total durante a guerra.

O Mimizuka foi inaugurado em 28 de setembro de 1597. Embora as razões exatas de sua construção não sejam inteiramente conhecidas, os estudiosos afirmam que durante a segunda invasão japonesa da Coréia em 1597, Toyotomi Hideyoshi exigiu que seus comandantes mostrassem recibos de seu valor marcial na destruição, enviando cartas de felicitações a seus guerreiros de alto escalão no campo como prova de seu serviço. Hideyoshi então ordenou que as relíquias fossem sepultadas em um santuário no terreno do Templo Hokoji, e colocou os sacerdotes budistas para trabalhar orando pelo repouso das almas das centenas de milhares de coreanos de cujos corpos eles vieram; um ato que o sacerdote chefe Saishō Jōtai (1548-1608) em um acesso de bajulação saudaria como um sinal da "grande misericórdia e compaixão de Hideyoshi". O santuário era inicialmente conhecido como  , monte de narizes, mas várias décadas depois ele viria a ser considerado um nome muito cruel e seria alterado para o mais eufônico, porém impreciso,  , Monte das Orelhas, o nome impróprio pelo qual é conhecido até hoje. Outras tumbas nasais datadas do mesmo período são encontradas em outras partes do Japão, como em Okayama.

Efeito nas relações exteriores modernas
O Mimizuka é quase desconhecido do público japonês, ao contrário dos coreanos. O historiador britânico Stephen Turnbull chamou o Mimizuka "...A atração turística menos mencionada e mais frequentemente evitada de Kyoto". Uma placa, que mais tarde foi removida, ficava em frente ao Monte das Orelhas na década de 1960 com a passagem: "Não se pode dizer que cortar narizes era tão atroz para o padrão da época." A maioria dos guias não menciona o Monte das Orelhas, e apenas alguns turistas japoneses ou estrangeiros visitam o local. A maioria dos turistas visitantes é coreana - Os ônibus de turismo coreanos costumam ser vistos estacionados perto do Monte das Orelhas.

Em 1982, nem um único livro escolar japonês mencionava o Monte das Orelhas. Em 1997, o monte era citado em cerca de metade de todos os livros de história do ensino médio, de acordo com Shigeo Shimoyama, funcionário da Jikkyo, uma editora. A editora lançou o primeiro livro didático japonês mencionando o Monte das Orelhas em meados da década de 1980. O Ministério da Educação do Japão na época se opôs à descrição como "muito vívida" e pressionou a editora a reduzir o tom e também a elogiar Hideyoshi por dedicar religiosamente o Monte das Orelhas para armazenar os espíritos das pessoas mortas.

Na década de 1970, sob a administração de Park Chung-hee, alguns dos funcionários do governo sul-coreano pediram ao Japão para demolir o monumento. No entanto, a maioria dos sul-coreanos disse que o monte deveria ficar no Japão como um lembrete da selvageria do passado. A atividade desde a década de 1990 é apropriadamente transmitida assim: Em 1990, um monge budista coreano chamado Pak Sam-jung viajou para Kyoto e, com o apoio de uma organização local privada, concluiu uma cerimônia em frente ao túmulo para confortar os espíritos que ali residiam e guiá-los de volta à Coréia. Nos seis anos seguintes, a organização japonesa que sediou este evento liderou uma campanha para que o próprio Mimizuka fosse enviado para casa, submetendo uma petição com 20 mil assinaturas às autoridades da cidade de Kyoto e prometendo arcar com os custos de escavação do conteúdo da tumba e enviá-los para a Coréia, junto com o monte de terra de nove metros de altura e o pagode de pedra no topo. Quando Pak Sam-jung voltou a Kyoto em 1996, o retorno da tumba parecia iminente. "Esses narizes foram cortados como troféus de guerra para Toyotomi Hideyoshi", anunciou ele ao deixar Seul. "Eles estão lá em Kyoto há quatrocentos anos. Agora é nosso dever vê-los voltar para a Coréia para amenizar a dor das 126.000 pessoas cujos restos mortais estão enterrados lá." No final, a permissão necessária para mover o Mimuzuka não foi concedida pelo governo japonês. Foi decidido que, como bem cultural nacional oficialmente designado, o túmulo deveria permanecer onde estava. Ele permanece em Kyoto até hoje, pouco conhecido e raramente visitado, e não é bem marcado para turistas. Fica a oeste do Museu Nacional de Kyoto e do  Toyokuni Jinja, o santuário xintoísta dedicado a Toyotomi Hideyoshi, que foi deificado como kami após sua morte. O financiamento do governo é insuficiente para cuidar do local, então o trabalho é feito por moradores locais, que se voluntariam para cortar a grama e limpar o terreno.Em 28 de setembro de 1997, o 400º aniversário do Mimizuka, uma cerimônia foi realizada em homenagem aos mortos, à qual compareceram pessoas de todas as nacionalidades e credos. O atual zelador do Mimizuka em agosto de 2009 é Shimizu Shirou (清水 四郎).

Ver também

 Sentimento anti-coreano no Japão
 Escalpelamento
 Caça de cabeça
 Coleta de troféus humanos
 Tumba nasal
 Santuário Yasukuni
 Controvérsias nos livros de história do Japão

Ligações externas

 Asian Historical Architecture: Mimizuka
 Japan-Korea Friendship Year 2005

Nariz
Atrações turísticas de Quioto
Monumentos do Japão
Construções de Quioto
Guerra Imjin
Cultura do Japão
!Artigos com texto em japonês

Mimizuka


Csákberény é um município da Hungria, situado no condado de Fejér. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 1.165 habitantes.

Localidades de Fejér

Csákberény


West Lynn may refer to:

 West Lynn, Norfolk, part of King's Lynn, Norfolk, England
 West Lynn, Devon, England
 West Lynn, Massachusetts
 West Lynn Township, McLeod County, Minnesota

See also
West Linn, Oregon

West Lynn


Bădăranii (venetă: I rusteghi) este o piesă de teatru de Carlo Goldoni, o comedie în trei acte. A fost prima oară pusă în scenă în 1760 la Teatro San Luca cu ocazia Carnavalului din Veneția și publicată în 1762.

Prezentare
Acțiunea are loc în Veneția.

Actul I
Piesa începe cu Lucietta, fiica lui Lunardo, unul dintre cei patru bădărani și Margareta, a doua soție a lui Lunardo și mama vitregă a Luciettei. Cele două se plâng că nici una nu poate părăsi casa din cauza poruncilor lui Lunardo. Ele sunt întrerupte de sosirea lui Lunardo care le anunță că a invitat în acea noapte pe ceilalți trei bădărani (Canciano, Maurizio și Simon) și pe soțiile acestora. Îi dă rapid și grosolan explicații soției sale, după ce o gonește din cameră pe fiica sa, despre înțelegerea la care a ajuns cu Maurizio pentru ca să o căsătorească pe Lucietta cu fiul acestuia din urmă, Felippetto. Maurizio sosește în acel moment și încep să discute despre viitoarea nuntă cu Lunardo, spunându-i că fiul său Felippetto ar dori s-o vadă pe Lucietta înainte de căsătorie, cererea puternic respinsă de Lunardo.

În scena a 6-a din primul act, scena se schimbă: Felippetto, în casa Marinei, mătușa sa, îi mărturisește acesteia afecțiunea sa pentru Lucietta. Mătușa este surprinsă de interdicția lui Lunardo, lucru care o face să se îndepărteze de Simon, soțul Marinei, care a apărut între timp.

La scurt timp după scurta altercație dintre Marina și soțul ei, sosește în casa lor Felicia, soțul ei Canciano și contele Riccardo, un prieten al Feliciei. În timp ce Riccardo încearcă să aibă o conversație cu vorbărețul Canciano, Felicia  dezvăluie planul Marinei de a-i pune față în față pe Lucietta și Felippetto. Simon se întoarce acasă.

Actul al II-lea
Al doilea act se deschide cu Margarita și Lucietta într-o cameră din casa negustorului Lunardo. Lucietta dorește haine noi de la mama sa vitregă pentru  se găti pentru cina din acea noapte și reușește s-o convingă să-i dea o "pereche de cercei" și un "colier de perle". Când Lunardo ajunge acasă, acesta le spune celor două să se îmbrace corespunzător și continuă să le mustre chiar și atunci când primii oaspeți, Marina și soțul ei Simon, sosesc. Lunardo află că Simon știe despre pregătirile de nuntă, iar cei doi încep o conversație plină de replici misogine.

Între timp, Marina, cu acordul Margaritei, îi spune Luciettei despre planificata căsătorie, inclusiv angajamentul pe care Felicia l-a luat de a programa o întâlnire între viitorii soți pentru ca aceștia să se vadă înainte de căsătorie. La scurt timp, Felippetto vine îmbrăcat ca o femeie, împreună cu contele Riccardo, îmbrăcat la fel. Cei doi sunt plăcuți la vedere. Cu toate acestea, plăcuta întâlnire este întreruptă brusc de revenirea neașteptată a lui Lunardi, Simon și a lui Canciano. Lunardi anunță în mod neașteptat femeile că mariajul va avea loc "Ancus, adessadesso" (adică imediat), iar Maurizio este trimis să-și caute fiul. Acesta revine de acasă, cu respirația tăiată, spunând că nu și-a găsit fiul care, de fapt, se ascunde într-o cameră alăturată împreună cu contele Riccardo.

Actul al III-lea
Are loc o dispută între bădărani care se plâng de soțiile lor și le acuză pe soțiile altora. Situația este rezolvată prin intervenția Feliciei. Acesta, demonstrând fermitate și abilități retorice, îi convinge pe cei patru bădărani că, la urma urmei, nimic grav nu s-a întâmplat. După ultimele certuri ale părinților față de copiii lor, toți sunt împăcați și Felicia le aduce aminte care este motivul întâlnirii lor: acela de a lua o minunată cină împreună.  Cu această scenă se termină comedia lui Carlo Goldoni.

Personaje
 Bădăranii
Lunardo, negustor
Canciano, negustor, cetățean al Veneției
Maurizio, negustor, fratele Marinei
Simon, negustor
 Femei
Margarita, a doua soție a lui Lunardo
Marina, soția lui Simon, mătușa lui Felippetto
Felicia, soția lui Canciano
Lucietta și Felippetto
Lucietta, fiica lui Lunardo din prima căsătorie
Felippetto, fiul lui Maurizio
 Alte personaje
 contele Riccardo, un prieten al Feliciei

Referințe și note

 https://vec.wikisource.org/wiki/I_Rusteghi
 Foto di Magda Olivero nel ruolo di Felicia

Vezi și
 Operele lui Carlo Goldoni
 Bădăranii (film)

Piese de teatru de Carlo Goldoni
Piese de teatru adaptate în filme
Piese de teatru în 3 acte

Bădăranii (piesă de teatru)


David Engelbert Miller (* 15. Dezember 1925 in Wilkie, Saskatchewan; † 8. Oktober 1996 in Victoria, British Columbia) war ein kanadischer Eishockeyspieler. Bei den Olympischen Winterspielen 1952 gewann er als Mitglied der kanadischen Nationalmannschaft die Goldmedaille.

Karriere
David Miller begann seine Karriere als Eishockeyspieler in diversen Juniorenligen in Alberta. Er diente während des Zweiten Weltkriegs in der kanadischen Armee und spielte Eishockey in England. Mit den Edmonton Mercurys repräsentierte er 1952 Kanada bei den Olympischen Winterspielen.

International
Für Kanada nahm Miller an den Olympischen Winterspielen 1952 in Oslo teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Goldmedaille gewann. In acht Spielen erzielte er zehn Tore und zwei Vorlagen.

Erfolge und Auszeichnungen
 1952 Goldmedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Kanada)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1952
Olympiasieger (Eishockey)
Geboren 1925
Gestorben 1996
Mann
Kanadier

David Miller (Eishockeyspieler)


Sabbio Chiese ist eine norditalienische Gemeinde (comune) im Val Sabbia der Provinz Brescia in der Lombardei. Die Gemeinde liegt etwa 19 Kilometer nordöstlich von Brescia am Chiese und ist Teil der Comunità Montana della Valle Sabbia. Sabbio Chiese liegt in etwa auf der Hälfte des Weges zwischen Gardasee und Idrosee.

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die frühere Strada Statale 237 del Caffaro (heute: Provinzstraße BS 237) von Brescia nach Kalfein.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in der Lombardei

Sabbio Chiese


Molin (în ) a fost un sat din Banatul sârbesc. Satul a fost fondat în 1832 și a existat până în 1961. Acesta a fost situat în municipiul Nova Crnja, Districtul Banatul Central, provincia Voivodina. Satul a fost abandonat din cauza apelor subterane. Astăzi, pe locul fostului sat se află Pădurea Molin, care este folosită ca fond de vânătoare.

Numele
În sârbă satul este cunoscut ca Molin (Молин), în germană ca Molidorf, iar în maghiară ca Mollyfalva.

Geografie
Molin a fost localizat la 45°38'37N și 20°32'21E, între Aleksandrovo, Banatsko Karađorđevo, Torda, Bašaid, Banatska Topola, Toba, și Nova Crnja. Astăzi, zona fostei Molin satul din punct de vedere administrativ aparține de decontare de Nova Crnja.

Istoria
Ea a fost fondată în timpul administrății Habsburg (în 1832) de coloniști nemți. Primul recensământ din 1836 înregistrat 558 de locuitori din sat. Satul a făcut parte din punct de vedere administrativ din Torontal în Habsburgic, Regatul Ungariei. În 1848-1849, satul făcea parte din autonome Voivodina Sârbească, și în perioada 1849-1860 a fost parte a Voievodinei Sârbești și Banatului Timișan, un teren separat Austriac. După eliminarea voievodatul în 1860, satul a fost din nou inclus în Torontal. Acesta a fost, de asemenea, o parte din Hatzfeld district în cadrul județului. În 1910, satul a avut o majoritate etnic nemțească .

În 1918, era parte a Banatului, Bačka și Baranja, satul a fost în primul rând parte a Regatului Serbiei și apoi o parte din Regatul Sârbilor, Croaților și Slovenilor (mai târziu redenumit Iugoslavia). Din 1918 până în 1922 Molin a făcut parte din județul Veliki Bečkerek și din 1922-1929 parte din regiunea Belgrad. Din 1929 până în 1941 parte a Dunării Banovina. Când puterea Axa ocupa Iugoslaviei (1941-1944), satul făcea parte din administrația nemțească Banat, regiune care a avut statut special în cadrul Axei din Serbia.

La sfârșitul lui al doilea Război Mondial, în 1944, o parte din locuitorii nemți au plecat din zonă, împreună cu a armată germană. Cei care au rămas în regiune au fost trimise la nivel local comunist lagărele de concentrare, și una din aceste tabere a fost situat în Molin. După închisoare comunistă tabere s-au dizolvat (în 1948), cele mai multe din restul populației germane a părăsit Iugoslavia, în principal din motive economice.

Din 1944, satul a făcut parte din Voivodina Iugoslaviei, care din 1945, a fost o provincie autonomă din Serbia în Iugoslavia. După război, satul a fost populat de coloniști care au venit mai ales din comunitățile învecinate. Potrivit 1953 recensământ, Molin avut o majoritate etnică Sârbă. În 1956, satul a fost devastat de inundații catastrofale și oamenii au fost relocați și satul abandonat în anul următor. Cei mai mulți dintre locuitori sa mutat la așezările din apropiere de Nova Crnja și Vojvoda Stepa. Astăzi, există o Molin Pădure pe locul unde Molin sat a fost odată.

Populația istorică a satului
 1869: 794
 1880: 783
 1890: 936
 1900: 1,202
 1910: 1,060
 1921: 1,272
 1931: 1,203
 1948: 423
 1953: 1,121

Vezi și,
 Lista de locuri din Serbia
 Listă de orașe, orașe și sate, în Voivodina

Referințe

Lectură suplimentară
 Slobodan Ćurčić, Broj stanovnika Vojvodine, Novi Sad, 1996.

Link-uri externe
 Bagerima teraju vodu iz kuća - Vesti.rs (în limba sârbă)
 Vodă dolazi, kuće tonu - Glas javnosti (în limba sârbă)
 Molin locație hartă
 Molin locație hartă
 Molidorf.com
 Molidorf Comunitate slide show

Localități din Voivodina

Molin, Banatul Central


An Triodia racemigera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Austin Gardner. An Triodia racemigera in nahilalakip ha genus nga Triodia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triodia (Poaceae)

Triodia racemigera


Bernhard Boll (IV) (* 7. Dezember 1946 in Solingen) ist ein deutscher Zeitungsverleger.

Bernhard Boll leitet in vierter Familiengeneration und als vierter Träger des Namens den Verlag B. Boll, der die auflagenstärksten Zeitungen der Städte Solingen und Remscheid, das Solinger Tageblatt (seit 1867) und den Remscheider General-Anzeiger (seit 2012), herausgibt. Sein Vater war der Verleger Bernhard Boll (III), der 1968 einem Verbrechen zum Opfer fiel. Seit 2008 ist sein Sohn Michael Mit-Geschäftsführer des Verlages.

Boll studierte Rechtswissenschaften an der Universität zu Köln und trat 1973 als geschäftsführender Gesellschafter in das Familienunternehmen ein; seit 1975 ist er Verleger und Herausgeber. Seit 1989 ist er zudem Geschäftsführer der Betriebsgesellschaft für Radio RSG (Lokalfunk für Remscheid und Solingen). Von 1990 bis 2002 war er Vorsitzender des Zeitungsverlegerverbandes Nordrhein-Westfalen und ist Mitglied des Erweiterten Präsidiums des Bundesverbandes Deutscher Zeitungsverleger sowie des Aufsichtsrats der Zeitungs Marketing Gesellschaft mbH & Co. KG.

Boll ist Kuratoriumsmitglied der Heinz-Kühn-Stiftung und Ehrenbürger der Bergischen Universität Wuppertal.

Weblinks
 Biographie auf heinz-kuehn-stiftung.de
 Biographie auf kress.de

Einzelnachweise

Zeitungsverleger
Verleger (Deutschland)
Verleger (20. Jahrhundert)
Unternehmer (Solingen)
Ehrenbürger der Bergischen Universität Wuppertal
Deutscher
Geboren 1946
Mann

Bernhard Boll (Verleger, 1946)


Fronteira es un municipio brasileño del estado de Minas Gerais. Se localiza a una latitud 20°16'04" sur y a una longitud 49°11'58" oeste, estando a una altitud de 458 metros. La ciudad tiene una población de 14.041 habitantes (IBGE/2010).

Posee un área de 200,00 km². La densidad demográfica es de 70,2 hab/km².

Historia
Fronteira fue planificada y fundada el 18 de julio de 1943.

Geografía
Se localiza sobre los márgenes del Rio Grande, en la Mesorregión del Triángulo Minero y Alto Paranaíba y Microrregión de Frutal, cerca de 671 km al oeste de Belo Horizonte.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Minas Gerais

Fronteira (Minas Gerais)


Josef Lorch (* 19. Juli 1929 in Füssen; † 4. November 1999 ebenda) war ein deutscher Künstler, Restaurator und Heimatpfleger.

Leben

Sein Großvater arbeitete bereits bei der Ausgestaltung des Schlosses Neuschwanstein. Lorchs Vater arbeitete wiederum in einer Kirchenmaler-Werkstätte. Josef Lorch war ausgebildeter Maler, Kirchenmaler, Fassmaler und Vergolder. Er bildete sich weiter in den Werkstätten des Bayerischen Landesamts für Denkmalpflege und des Bayerischen Nationalmuseums. Von 1954 bis 1957 studierte er an der Akademie der Bildenden Künste München bei Franz Nagel. Lorchs Atelier befand sich im Magnuskloster in Füssen.

Um 1963 restaurierte er in Veringenstadt die Fresken in der St.-Peters-Kapelle.

Lorch war seit 1973 Heimatpfleger. Er war in den Jahren 1972 bis 1977 Vorsitzender des Vereins Alt Füssen.

Der Werkkatalog umfasst 73 Objekte. Im Bereich der Euregio via salina war Lorch, abgesehen von 26 Objekten in seiner Heimatstadt, in Sulzberg, Immenstadt im Allgäu, Schloss Neuschwanstein, Unterthingau, Kempten (Allgäu), Memmingen, Kaufbeuren, Wertach und weiteren Orten aktiv.

In Kempten sicherte er die Fresken im Festsaal des Ponikauhauses, restaurierte im Rathaus Wandmalereien im großen Sitzungssaal und legte die spätgotischen Fresken im Saal im 2. Obergeschoss des Alten Zollamts frei (Stadtarchiv; Rathausplatz 3). In Lindau im Bodensee restaurierte Lorch das Rathaus und die Stiftskirche.

Auszeichnungen
 Denkmalschutzmedaille
 Bürgermedaille von Füssen

Literatur
 Wolfgang Haberl: Josef Lorch zum Gedenken. In: Allgäuer Geschichtsfreund, Heimatverein Kempten e.V. 2002, Nummer 102, S. 7–10. ISBN 3-00-011256-1
 Wolfgang Haberl: Allgäu, Außerfern, Kleinwalsertal, Bregenzerwald. Lexikon der Euregio via salina. Verlag Tobias Dannheimer, Kempten, 2002, S. 236f. ISBN 3-88881-038-8

Maler (Deutschland)
Restaurator
Person (Füssen)
Deutscher
Geboren 1929
Gestorben 1999
Mann

Josef Lorch


José Luis Martinho da Mouta Liz, nascido em São Sebastião da Pedreira em Lisboa, a 1 de Agosto de 1939.  Quadro do Banco de Portugal e mais tarde fundador e dirigente da organização terrorista Forças Populares 25 de Abril (FP25) e do partido político  Força de Unidade Popular (FUP), em conjunto com Otelo Saraiva de Carvalho e Pedro Goulart. Ambas, FP25 e FUP eram duas componentes do Projecto Global.

Biografia
Viveu na Figueira da Foz, concluiu o curso geral dos liceus, trabalhou como recepcionista. Em 1960, fez o curso de sargentos milicianos e, entre 1961 e 1963, foi mobilizado para o Leste de Angola.  Formou-se mais tarde em economia e começou a trabalhar no Banco de Portugal onde chegou a desempenhar o cargo de Tesoureiro. Foi o responsável pelos saneamentos ocorridos no Banco de Portugal no período do PREC, em 1975.  Militou no Movimento de Esquerda Socialista (MES)  e no Movimento Socialista Unificado (MSU), ambos partidos de esquerda radical. Apoia Otelo Saraiva de Carvalho na candidatura presidencial de 1976. Dois anos mais tarde, aparece como um dos dirigentes máximos da Organização Unitária dos Trabalhadores (OUT). Esta, criada em 1978, na Marinha Grande, congregava várias organizações da esquerda radical que defendiam a violência armada como método de acção politica.

Mouta Liz era um  elemento essencial de ligação da Estrutura Civil Armada, onde se integravam as FP25 e a Organização Política de Massas onde se integrava a FUP, partido politico que fornecia suporte politico às FP25 em contrapartida do financiamentos, obtidos via assaltos a bancos e instituições públicas.

Era referido várias vezes nos cadernos de Otelo como «ML». É o responsável, no Projecto Global(FP-25 de Abril), encarregado de contabilizar o dinheiro proveniente de assaltos bem como a sua distribuição depois de aprovados os orçamentos.  Como dirigente participou nas várias reuniões da Direcção Politico Militar, nomeadamente a famosa reunião do Conclave, ocorrida na Serra da Estrela a 6 e 7 de Abril de 1984, onde todos os presentes estavam encapuçados. A reunião  foi o mais importante encontro ocorrido no âmbito do Projecto Global e ocorre numa tentativa de resolver divergências sobre a estratégia a assumir, bem como o de travar um excessivo protagonismo de Otelo e dos seus apoiantes.

É um dos responsáveis pela intimidação a um agente da DINFO, destacado para vigiar, à paisana, uma reunião da  FUP, a 5 e 6 de março de 1983, no Hotel do Vimeiro, onde, estiveram ali reunidas várias dezenas de operacionais das FP25.

É-lhe imputada responsabilidade directa no assalto a uma carrinha de transporte de valores, do Banco Fonsecas & Burnay, que transportava dinheiro entre um balcão deste banco e o Banco de Portugal. Nesta assalto, resultou no roubo de 108 mil contos em notas, e ocorreu na Rua Camilo Castelo Branco, perto do Marquês de Pombal, em Lisboa. Foi á data o maior assalto armado realizado em Portugal. José Macedo Correia, que depois da sua detenção veio a colaborar com a justiça, o assalto só foi sido possível pelas informações transmitidas por José Mouta Liz, dirigente da organização e à data Director do Banco de Portugal. Em documentos posteriormente aprendidos, quando da prisão de um dirigente da organização, José Soares Neves, o dinheiro terá sido distribuído pelas várias componentes do Projecto Global: CNASPEL, FUP e IEP (que hoje dá pelo nome de Roteliz, com actividade em Angola, da qual Romeu Francês, Otelo Saraiva de Carvalho e José Mouta Liz são accionistas).

No âmbito da operação Orion, a 20 de Junho de 1984, Mouta Liz encontrava-se a trabalhar no Banco de Portugal, quando da execução do mandado de detenção. Por cortesia, a Polícia Judiciária apresenta-se à administração do Banco, presidido por Manuel Jacinto Nunes e tendo como vice-presidentes Rui Vilar, Vitor Constâncio e Alexandre Vaz Pinto. No entanto, Mouta Liz que se encontrava a trabalhar no banco é informado, pondo-se imediatamente em fuga, não voltando a aparecer porque, entretanto, recorreu a uma baixa médica. Só viria a ser preso uns meses mais tarde, a 18 de setembro de 1984, já depois de ter dado uma entrevista ao jornal Expresso, durante um almoço no restaurante Pabe, em Lisboa. O seu advogado foi Salgado Zenha, histórico dirigente socialista.

Foi condenado pelo tribunal da 1.ª instância e 15 anos de prisão, pena agravada pelo Tribunal da Relação para 18 anos e depois reduzida pelo Supremo Tribunal de Justiça para 17 anos de pena de prisão efectiva.

Foi amnistiado pela Assembleia da Republica a pedido do mesmo Mário Soares. A lei amnistiava as infrações com motivações políticas cometidas entre junho de 1976 e 21 de julho de 1991. A votação feita nominalmente, a pedido do CDS, que votou contra. Entre os 220 deputados presentes, 123 votaram a favor, 94 contra e três abstiveram-se.

Posteriormente à sua libertação, por excesso de prisão preventiva, veio a trabalhar na discoteca "Banana Power", pertencente ao arquitecto Tomás Taveira e mais tarde, juntamente com Otelo e o seu advogado Romeu Francês, cria a Roteliz, evolução da EIP, que se tornou uma empresa de "trading" com particulares relações com o estado e o exército angolano. Um dos seus filhos, Luís de Assunção Pedro da Mouta Liz é o Vice-Procurador-Geral da República de Angola.

Ver também
 Brigadas Revolucionárias
 Força de Unidade Popular
 Forças Populares 25 de Abril
 Partido Revolucionário do Proletariado
 Pedro Gourlart
 Projecto Global (FP-25 de Abril)
 Otelo Saraiva de Carvalho

Referências

Terroristas de Portugal

Mouta Liz


Olga Poblete Poblete (Tacna, 21 de mayo de 1908 - Santiago, 17 de julio de 1999) fue una feminista, dirigenta social, historiadora, profesora y académica chilena, formadora de profesoras y profesores «considerada una de las figuras nacionales más relevantes del siglo pasado, en relación a la lucha y reflexión sobre los derechos y la igualdad de las mujeres, los derechos humanos y la paz mundial».

Biografía
Olga Poblete nació en la entonces ciudad chilena de Tacna el 21 de mayo de 1908, administrada por Chile tras la Guerra del Pacífico, hija de Luisa Poblete, joven mujer soltera.

Se trasladó a Santiago de Chile donde continuó sus estudios en el Instituto Pedagógico de la Universidad de Chile como otros miembros de la llamada "juventud de 1930" que destacarían en el magisterio y la cultura chilena, como Olga López, Julio Heise González, Mario Góngora, Néstor Meza, Eugenio Pereira Salas y Hernán Ramírez Necochea entre otros. Allí se graduó en 1929 como profesora de Historia, Geografía e Instrucción Cívica.

Olga Poblete tuvo una activa participación política. Afirmaba que «cierto es que la rebelión es la última instancia, pero ¿hasta dónde puede conducir la acumulación de últimas instancias? No puede haber orden, afirma la máxima jurídica, donde imperen la postergación, la arbitrariedad, la injusticia».

Al estallar la Guerra Civil Española Poblete se solidarizó con el bando republicano participando en la organización Socorro rojo que juntaba alimentos y medicinas para los refugiados.
Trabajó para lograr el triunfo del Frente Popular que condujo a la presidencia en 1938 a Pedro Aguirre Cerda.

Sin embargo su aporte más significativo lo hizo desde la pedagogía y la militancia feminista.

En sus primeros años de ejercicio docente, se desempeñó como profesora en los Liceos de niñas n°2 y n°3 en Santiago.

Fue profesora y fundadora del Liceo Experimental Manuel de Salas, primer centro de experimentación para la enseñanza secundaria, del cual afirmaría que «fue un espacio magnífico de estudio y creatividad, cargado de desafíos, que provenían tanto del ensayo pedagógico como de la carga de prejuicios y agresivo cuestionamiento que aportaba la comunidad vecina».

Sobresalió también en la enseñanza universitaria como profesora de Historia de Extremo Oriente y África del Departamento de Historia de la Facultad de Filosofía y Educación de la Universidad de Chile, primera catedrática universitaria en América Latina. Además, en esta institución universitaria fue ayudante de Juan Gómez Millas en la asignatura de Historia Universal.

En 1939 fundó junto a su amiga la militante Elena Caffarena y a Graciela Mandujano el Movimiento Pro-Emancipación de las Mujeres de Chile (MEMCH). Poblete diría que «El MEMCH fue para mí una gran escuela de civismo-feminismo. Hasta entonces yo había enseñado Historia en "género masculino"; hablaba de sucesos protagonizados por gobernantes, líderes, escritores, filósofos. Comencé a preguntarme: Y las mujeres, ¿dónde estaban? ¿Qué hacían? Elena Caffarena y Marta Vergara sabían mucho más que yo, por sus lecturas y un gran caudal de reflexiones. De ellas comencé a comprender y a ponderar».

En 1940 viajó a Estados Unidos para perfeccionar sus estudios de docencia en historia y geografía y pocos años después «el lanzamiento de la bomba atómica en Hiroshima y el fuerte racismo imperante la hicieron integrarse al movimiento pacifista».

Regresó en 1947 con un Magíster en Educación de la Universidad de Columbia y cuando en 1948 se creó el Movimiento de Partidarios por la Paz fue de las primeras en sumarse siendo nombrada secretaria general, tarea que la llevó a exponer en diversos foros su tesis que sintetizaba con la frase "Nada de lo humano me es ajeno".

En este mismo contexto, en su labor de secretaria general de esta última entidad, son numerosos los intercambios telegráficos entre esta pedagoga y Gabriela Mistral, donde Poblete le destaca el valor de su figura y contribución en cuanto a la lucha por la paz. En una de estas correspondencias, la historiadora le envía un telegrama a Mistral alabándola por su último escrito La Palabra Maldita donde le señala «Yo quería que desde todos los rincones de Chile. Llegaran hasta usted las palabras portadoras de la emoción y la conmoción que ha producido el mensaje contenido en su "La Palabra Maldita". Está tan necesitada nuestra Patria de llamados como el suyo, dichos con elevación y firmeza. Su palabra, que viene respaldada por su enorme prestigio, por su indiscutible sinceridad y por su tan devota y probada exaltación de la vida, de lo bello, de lo esencial del hombre, será una rica y saludable fuente de meditación y de acción, para miles de Chilenos.»

En Santiago retomó sus contactos en la militancia social y feminista: Amanda Perotti, Marta Lara, María Marchant, Amanda Labarca, Elena Caffarena, Aída Parada, Eulogia Román y Graciela Mandujano entre otras.

A principios de la década del cincuenta, realiza un viaje a la China de Mao Tse Tung que acababa de tomar el curso del país como "República Popular China". En este viaje, se encontró con una realidad político, económico, social y cultural que contrasta con los preceptos que se tienen desde occidente con relación a oriente y al comunismo (desde el punto de vista del contexto mundial de la época). De esta forma, las ideas surgidas a partir de lo observado durante esta experiencia, lo plasmará en su libro "Hablemos de China Nueva" de 1953. Obra donde desmitifica ciertas ideas contrastándola con la realidad a la cual ella se enfrentó y donde uno de sus grandes valores está en la proyección que hace de China como futura potencia mundial:

«En enero de 1953 el Gobierno de la República Popular anunció que se daría comienzo al primer Plan Quinquenal para la industrialización de China. La prensa occidental comentó la noticia con irónicas consideraciones, tachando la iniciativa poco menos que de ingenua. Se cometerá el más grave de los errores, si el occidente subestima, silencia o pretende ignorar lo que el desarrollo económico de China Popular significa en este momento. Los enormes y para nosotros increíbles progresos realizados en tres años por la nueva República, reposan sobre bases tan profundas e inconmovibles, que no puede caber duda alguna acerca de la inmensa proyección de las transformaciones económicas que tendrán por teatro y actores a este país y sus 475 millones de habitantes»

En 1952 obtuvo la cátedra de Historia en el Instituto Pedagógico siendo luego nombrada profesora titular de la Facultad de Filosofía y Humanidades de la Universidad de Chile, institución de la que llegó a ser decana en 1970.

En 1968 escribe el libro "Historia Contemporánea: Los últimos cincuenta años, 1914-1964" donde recibe muchas alabanzas por su innovación en cuanto a los temas habituales que hasta ese momento preponderaban en la historiografía chilena. Una de estas alabanzas proviene del entonces Senador de la República de Chile y posterior Premio Nacional de Literatura 2002 Volodia Teitelboim donde en una carta dirigida a Olga Poblete, este le señala «Tomas tú el toro por las astas sobre el debate al cual aludes en la introducción: si llevar o no los hechos de nuestro tiempo al conocimiento de la escuela. Los muchachos han dado fallo: "Háblenos de la guerra de Vietnam señorita".». Es en ese sentido que, se destaca esta obra de Poblete, y es que la autora se interesa por el estudio de la historia contemporánea en una época en que los trabajos historiográficos apuntaban mayormente a dirigir su mirada al  o períodos anteriores a este.

Escribió libros de enseñanza de Historia Universal, cultura china y numerosas biografías, entre ellas una dedicada a su amiga y camarada Elena Caffarena. Entre otros galardones obtuvo en 1962 el Premio Lenin de la Paz junto a Konstantin Simun (Unión Soviética), István Dobi (Hungría), Faiz Ahmed Faiz (Pakistán), Kwame Nkrumah (Ghana), Pablo Picasso (España), Georgi Traikov (Bulgaria) y Manolis Glezos (Grecia).

El Presidente de Chile Salvador Allende la nombró a participar de la comisión organizadora de la "Tercera Conferencia de las Naciones Unidas Sobre Comercio y Desarrollo" que se desarrollaría en 1972.

Tras el golpe de Estado del 11 de septiembre de 1973 la dictadura de Augusto Pinochet intervino la Universidad de Chile. Olga, con 65 años, no se amedrentó ante la creciente represión y organizó las denominadas "canastas alimenticias" para los obreros, dio charlas, montó exposiciones e «impulsó con su ejemplo a las organizaciones de mujeres para unirse ante la dictadura», transformándose tal como ella misma definiría en una «educadora clandestina».

En 1990 escribió su último ensayo «La Guerra, La Paz, Los Pueblos».

Murió en Santiago de Chile el 17 de julio de 1999 «siendo recordada por generaciones de sus ex alumnos y alumnas por su calidad humana y su empeño en formar personas solidarias y conocedoras de la realidad chilena».

Estuvo casada con Humberto Espinosa con quien tuvo dos hijos, María Eugenia y Humberto Espinosa Poblete.

Junto a su esposo, Olga Poblete y otros deportistas fundaron el 8 de abril de 1933, el Club Andino de Chile, una de las instituciones pionero en los deportes de montaña de Chile y construyeron su primer refugio en Lagunillas.

Véase también
 Educación en Chile
 Historia de Chile

Notas y referencias

Bibliografía

 Poblete, Olga (1953). Hablemos de China nueva. Santiago, Vida Nueva.
 Poblete, Olga (1955). Tres ensayos para una historia cultural de China: para una mejor comprensión de nuestros vecinos de la ribera occidental del Pacífico. Santiago de Chile, Universitaria
 Poblete de Espinosa, Olga (1962). Documentos para el estudio de la historia universal. Santiago, Universitaria.
 Ramírez Necochea, Hernán & Poblete de Espinosa, Olga (1966). Historia del imperialismo en Chile. Revolucionaria.
 Poblete de Espinosa, Olga (1968). Historia contemporánea: los últimos cincuenta años 1914-1964: programa y materiales para la enseñanza. Santiago, Universitaria.
 Poblete de Espinosa, Olga (1971). La enseñanza moderna de las ciencias sociales. Santiago, Universitaria.
 Poblete de Espinosa, Olga., & Haeberle Bocaz, Sonia (1973). Selección de documentos para el estudio de la historia universal. Santiago, Nascimento.

 Poblete de Espinosa, Olga (1993). Una mujer: Elena Caffarena. Santiago, Ediciones La Morada: Cuarto Propio.

Artículos

 Poblete, O. (25 de junio de 1990). El privilegio de ser mujer [artículo]. Punto Final. Ed. Especial, pág. 20.

Entrevistas

 Poblete, O. (30 de junio de 1990). La mujer aún no levanta la mano. En La Época. (M. Larraín, Entrevistadora)
 Poblete, O. (abril de 1996). <<En Chile fue un escándalo el primer liceo de hombres y mujeres>>. En El Canelo n°72. (H. Dinamarca, Entrevistador)

Enlaces externos
 Mujeres en la historia de Chile
 Voto femenino en América

 Maestros: forjadores de Chile

Pedagogos de Chile
Feministas de Chile
Montañistas de Chile
Nacidos en Tacna (1880-1929)
Premio Lenin de la Paz

Olga Poblete


.pa Panama için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Panama'da iletişim
pa

.pa


La rue Maurice-Labrousse est une voie de la commune française d'Antony dans les Hauts-de-Seine.

Situation et accès
Cette rue, d'une longueur de  commence son tracé au nord-ouest au carrefour de la Résistance-et-de-la-Déportation, où se rencontrent l'avenue du Bois-de-Verrières et l'avenue Léon-Blum, dans l'axe de la rue de Châtenay.

Elle marque le début de la rue de l'Église et se termine au carrefour du boulevard Pierre-Brossolette, de la rue de l'Abbaye, de l'avenue Gabriel-Péri et de la rue Velpeau, où elle est prolongée par la rue Auguste-Mounié.

Origine du nom
Cette rue tient son nom de Maurice Labrousse, ancien maire-adjoint de la commune, enterré au cimetière d'Antony.

Maurice Labrousse est né le  à Allassac (Corrèze) et mort le  à Antony. Tenté très jeune par l'aviation naissante, il obtient un brevet de pilote en 1911. Volontaire pour le front en 1914, il participe à la campagne d'Alsace. Il est blessé une première fois en 1916 sur la Somme, puis plus grièvement alors qu'il participe à une mission de reconnaissance à bord de son petit avion de chasse Farman MF8. Il est alors affecté au service de fabrication des avions. Après la guerre, il défend les droits des anciens combattants et victimes de guerre. Il s'installe en 1922 à Antony. En 1937, il est élu président de l'Union des mutilés, anciens combattants et victimes de guerre, après en avoir été le secrétaire général. La Seconde Guerre mondiale arrive alors qu'il est toujours au ministère de l'Air, où il finira sa carrière avec le grade de colonel. Pendant l'Exode de 1940, il suit la retraite de son ministère, à Toulon puis à Châtel-Guyon. Durant l'occupation, il milite à l'Organisation civile et militaire (OCM). Il est de retour à Antony en 1943 et s'enrôle dans la section locale du Mouvement de libération nationale (MLN), dirigée par Henri Lasson. Il fait fonction de maire-adjoint d'Henri Lasson, maire, jusqu'aux élections de .

Historique

Cette voie est classée dans la voirie urbaine le . Le chemin  qui joint Fresnes à Châtenay a changé plusieurs fois de nom dans sa traversée d'Antony. Sur un plan de 1503, elle porte le nom de « voie qui tend du pillory au four bannier ». C'est une partie de la grand voie d'est en ouest qui plonge dans la vallée de la Bièvre avant de remonter à la cote 85 avant son arrivée dans Châtenay. La portion de cette voie qui porte le nom de Maurice-Labrousse a été ainsi dénommée en 1983.

Cette rue a été créée en renommant la partie sud-est de la rue de Châtenay.

Des travaux de terrassements réalisés en 1932 puis des fouilles archéologiques en 1991 mirent au jour un cimetière médiéval, des vases à encens et des bijoux appartenant à environ cent cinquante personnes mortes vers la fin du , peut-être de la peste. De nos jours oublié, ce cimetière était encore mentionné sur un plan de 1674. Les ossements retirés du sol furent déposés à l'ossuaire du cimetière.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire

Côté impair
Faisant l'angle avec la rue de l'Abbaye : les bâtiments de l'institution Sainte-Marie d'Antony, puis au  la maison Saint-Jean, ancienne pension de famille, dite aussi maison de la Belle Levantine et maison Chénier.

Faisant l'angle avec la rue de l'Église, le théâtre municipal « Firmin-Gémier - Patrick Devedjian » construit en 2020-2021.

Côté pair

 Au début de la rue, le Tribunal d'Instance.
 au , la « maison Chénier », construite au début du  par l'architecte Georges-Auguste Ranchon. Elle appartint à Louis Sauveur de Chénier , frère d'André Chénier.
 au , une crèche municipale.
 au , la médiathèque Anne-Fontaine.
 À l'angle de l'avenue Léon-Blum, emplacement de l'ancien hospice des Enfants-Assistés.

Articles connexes
 Dictionnaire des rues d'Antony

Notes et références

Maurice-Labrousse
Odonyme se référant à un homme

Rue Maurice-Labrousse


Ourisia serpyllifolia er tegund blómstrandi plantna í græðisúruætt, ættuð frá miðhluta Síle.

Tilvísanir

Ourisia

Ourisia serpyllifolia