Koichiro Katafuchi (født 29. april 1975) er en tidligere japansk fodboldspiller og træner.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Sagan Tosu og Albirex Niigata.

Han har tidligere trænet Albirex Niigata.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan
Fodboldtrænere fra Japan

Koichiro Katafuchi


El topónimo Ranton puede hacer referencia a:

 Ranton, una población y comuna del departamento de Vienne (Francia);
 Ranton, una parroquia civil y un pueblo en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Ranton


Ludwig Alois Friedrich Ritter von Köchel () a fost un jurist austriac, cunoscut mai ales pentru elaborarea Catalogului Köchel.

Biografie

Lucrări

Onoruri

Note

Legături externe

 Ludwig Ritter von Köchel Society

Nașteri în 1800
Decese în 1877
Oameni din Austro-Ungaria
Absolvenți ai Universității din Viena
Juriști
Austrieci din secolul al XIX-lea
Muzicologi germani

Ludwig von Köchel


Dawid Tomaszewski (* 21. November 1979 in Danzig, Polen) ist ein polnisch-deutscher Modeschöpfer und Designer. Er ist Gründer des gleichnamigen Modelabels, das seit  2009 besteht und seinen Sitz in Berlin hat. Die Inspiration für seine Entwürfe bezieht der Designer aus Kunst, Architektur und Musik.

Leben
Tomaszewski ist Absolvent des London College of Fashion (1999–2001) und der Akademie der Künste Berlin unter Vivienne Westwood (2001–2004), Fachrichtung Mode Design. Danach absolvierte er das Fernstudium in Kunstgeschichte an der Kunsthochschule in Posen (2004–2005). 2000 arbeitete er für Sonia Rykiel und 2003 für Alexis Mabille.

Im Jahr 2008 nahm er an einem Wettbewerb teil. Im selben Jahr kreierte er für Reebok eine Speciakollektion. Er gehörte zu den Designern, die für Design Hotels Taschen gestalteten, die bei der London Fashion Week präsentiert wurden. Weiterhin entwarf er ein Charity-T-Shirt für Hallhuber. 2009 gewann er den Young Designer Award, der kreativen und erfolgversprechenden jungen Designern verliehen wird. Im selben Jahr begann seine Zusammenarbeit mit Comme des Garçons in Tokio, wo er der Designassistent von Rei Kawakubo war.

Nach seiner Rückkehr aus Tokio gründete er 2009 sein eigenes Label. Bereits über seine erste Kollektion berichteten internationale Modemagazine wie Vogue. Seither präsentiert er regelmäßig seine neuen Kollektionen, zum Beispiel bei der Mercedes Benz Fashion Week in Berlin. Prominente aus Kultur und Gesellschaft tragen seine New Couture.

Bekanntheit brachte ihm die Kollektion Torques Elipses, die 2011 während der Berlin Fashion Week vorgestellt wurde.

Seine Kollektionen werden regelmäßig in Magazinen wie Vogue, Interview, L'Officiel, Elle, Bazaar, InStyle und Vanity Fair veröffentlicht. Jede Saison nimmt er an diversen Fashion Weeks teil.

Auszeichnungen
 2005: Ausgezeichnet mit dem "Złota Kredka", Łódź (Polen)
 2009: Ausgezeichnet mit dem "Premium Young Designer Award", Berlin
 2011: Ausgezeichnet mit dem Ehrenpreis "Golden Thread", Łódź (Polen)

Persönliches
Tomaszewski gehört zu den Protegés von VOGUE-Chefredakteurin Christiane Arp, die ihn in den Kreis der Repräsentanten ihres Vogue Salons aufgenommen hat. 2011 war er Ehrengast des Wettbewerbs Złota Kredka, Łódź. 2014 fungierte er als Mitglied der Jury der sechsten Ausgabe der Fashion Designer Awards, Warschau.

Weblinks
 Website von Dawid Tomaszewski

Modedesigner (20. Jahrhundert)
Modedesigner (21. Jahrhundert)
Pole
Geboren 1979
Mann

Dawid Tomaszewski


Hollands børn er en dansk dokumentarfilm fra 1946, der er instrueret af Poul Bang efter manuskript af Tove Ditlevsen.

Handling
Et rystende dokument om det ødelagte Holland, hvorfra man følger en bilkonvoj med børn, der er inviteret til Danmark af Red Barnet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Børn
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1946

Hollands børn


La  édition de Paris-Roubaix a lieu le .  C'est la première fois depuis 2019 que la course peut de nouveau être organisée en avril, les éditions précédentes ayant été annulées (2020) ou différées (2021) à cause de la pandémie de Covid-19. Elle fait partie du calendrier UCI World Tour 2022 en catégorie 1.UWT.

Équipes
Vingt-cinq équipes participent à la course : les dix-huit équipes UCI WorldTeams et sept équipes UCI ProTeams.

Parcours
Cette édition 2022 de Paris-Roubaix présente un parcours de  dont un total de  de pavés.

Favoris
D'après le site Ouest-France, les principaux favoris sont Mathieu van der Poel (Alpecin Fenix), Filippo Ganna et Dylan van Baarle (Ineos Grenadiers), Florian Sénéchal (Quick Step Alpha Vinyl), Stefan Küng (Groupama FDJ), Jasper Stuyven et Mads Pedersen (Trek Segafredo), Christophe Laporte  et Wout van Aert (Jumbo Visma) et Nils Politt (Bora Hansgrohe). Sans oublier le deuxième de l'édition précédente : le jeune Belge Florian Vermeersch (Lotto Soudal). Autres favoris ou outsiders : Valentin Madouas (Groupama-FDJ), Anthony Turgis (TotalEnergies), Magnus Sheffield et Michał Kwiatkowski (Ineos Grenadiers), Matteo Trentin (UAE Emirates), Tim Merlier (Alpecin Fenix) et Alexander Kristoff (Intermarché – Wanty – Gobert)

Récit de la course
La course se déroule par temps chaud et sec rendant les sections pavées parfois poussiéreuses. La première partie de l'épreuve est marquée par la constitution de plusieurs groupes se faisant la chasse pour quelquefois se regrouper. Le début de course est marqué par une cassure provoquée par Ineos Grenadiers où sont pris la plupart des favoris. À  de l'arrivée, cinq hommes prennent la tête de la course. Il s'agit du Slovène Matej Mohorič (Bahrain Victorious), de l'Italien Davide Ballerini (Quick-Step Alpha Vinyl), du Danois Casper Pedersen (DSM), du Français Laurent Pichon (Arkéa-Samsic) et du Belge Tom Devriendt (Intermarché Wanty Gobert). Dans la Trouée d'Arenberg, Ballerini est victime d'une crevaison et doit laisser filer ses compagnons d'échappée. Pedersen est aussi lâché quelques kilomètres plus loin. Le groupe de tête devenu trio (Mohorič, Pichon, Devriendt) reste à l'avant de la course pendant plusieurs dizaines de kilomètres. Mais ces trois hommes de tête ne sont bientôt plus que deux en perdant Pichon, lâché dans le secteur pavé de Mons-en-Pévèle (à  du terme) puis un seul homme (Devriendt) quand Mohorič est victime d'une crevaison à  de Roubaix.

Devriendt est alors pris en chasse par un groupe de dix hommes comprenant plusieurs favoris comme Wout van Aert (Jumbo Visma), Mathieu van der Poel (Alpecin Fenix), Dylan van Baarle (Ineos Grenadiers), Jasper Stuyven (Trek Segafredo), Yves Lampaert (Quick-Step Alpha Vinyl), Stefan Küng (Groupama FDJ) et Matej Mohorič mais également un coéquipier de Devriendt Adrien Petit. À une trentaine de km de l'arrivée, Lampaert et Mohorič  bientôt rejoints par Dylan van Baarle s'extraient de ce groupe de chasse et reviennent sur Tom Devriendt. Un quatuor se forme ainsi en tête de la course. Dylan van Baarle s'isole en tête dans le difficile secteur du Carrefour de l'Arbre ( de l'arrivée) et maintient une avance sur Mohorič et Lampaert mais le Belge chute lourdement au contact d'un spectateur à  du terme. Derrière van Baarle, un groupe s'est reconstitué mais l'avance du Néerlandais sur ses poursuivants augmente. Dylan van Baarle gagne en solitaire à Roubaix. Wout van Aert remporte le sprint du groupe des poursuivants.

Classement final

Classements UCI
La course attribue des points au classement mondial UCI 2022 selon le barème suivant :

Liste des participants

Notes et références

Articles connexes
Paris-Roubaix Femmes 2022

Liens externes
 Site officiel

Ressource relative au parcours : https://wesportfr.com/le-parcours-de-la-117e-edition-de-paris-roubaix-avec-545-kilometres-de-paves/

2022
Cyclisme en France en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en avril 2022

Paris-Roubaix 2022


Beinavörðuhraun eða  Beinavarðahraun er hraun á Reykjanesskaga, um 2 kílómetra norðaustan Grindavíkur. Það myndaðist í gosi fyrir 8000-11.500 árum,

Tilvísanir

Hraun á Íslandi
Suðurnes

Beinavörðuhraun


Carl-Henning Pedersen: Mellem himmel og jord - der hvor stjernerne bor er en film instrueret af Jacob Jørgensen og Kristof Kuncewicz.

Handling
Som barn ville maleren Carl-Henning Pedersen være komponist. Men da han på Den Internationale Højskole møder sin fremtidige kone, maleren Else Alfelt, bliver planerne ændret. Carl-Henning Pedersen bliver medlem af COBRA-gruppen og dyrker spontaniteten og den fri fantasi i en række lysende malerier med fuglene, hestene, havet og stjernerne som gennemgående motiver. I filmen fortæller Carl-Henning Pedersen sin livshistorie, og vi følger hans arbejde i atelieret på Frederiksberg og i hans hjem i Bourgogne i Frankrig.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1998

Portrætfilm fra Danmark


زلاتوستوفسك  هي مدينة في مقاطعة أمور أوبلاست في روسيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 772 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة أمور

زلاتوستوفسك


Aztekler, Mezoamerika'da bugünkü orta Meksika bölgesinde 14. ve 16. yüzyıllar arasında yaşamış bir Orta Amerika halkıdır. Zengin bir mitoloji ve kültürel mirasa sahip Azteklerin başkenti, günümüzde Meksiko'nun bulunduğu Texcoco Gölü'nün ortasında yer alan Tenochtitlan kentiydi. Aztekler, büyük bir uygarlık kurmuşlardı.

Hernan Cortes'in Meksika'yı toprağa katma sırasında yapılan ve Tenochtitlan kuşatması olarak bilinen savaş sonucunda Aztekler yenilmiş ve güçlerini kaybetmişlerdir. Ayrıca dünyanın en büyük piramidi Meksika'da Cholula de Rivadabia'da bulunur. Azteklere ait piramit 182.107 metrekare alan üzerine kurulmuştur ve yüksekliği 54 metredir.

Tarihi
Meksika Vadisi'nde (MS 1250 civarı), Chalco, Xochimilco, Tlacopan, Culhuacan ve Atzcapotzalco gibi çok sayıda şehir devleti vardı. En güçlüleri Texcoco Gölü'nün güney kıyısındaki Culhuacan ve batı kıyısındaki Azcapotzalco'ydu.

Sonuç olarak, Mexica yarı göçebe bir kabile olarak Meksika Vadisi'ne geldiğinde, alanın çoğunu zaten işgal etti. Yaklaşık 1248 yılında, ilk önce sayısız pınar olan Texcoco Gölü'nün batı kıyısındaki bir tepe olan Chapultepec'e yerleştiler.

Buradaki şehir devletleri arasındaki mücadelelerin sonucunda Tenochtitlan, Texcoco ve Tlacopan diğerlerinden daha baskın bir güce sahip oldu.

Tenochtitlan şehri
Aztek İmparatorluğu'nun başkenti olan şehir 1300 yıllarında Texcoco Gölü'nün üzerindeki bir dizi adaya Aztek tanrılarından biri olan Huitzilopochtli'nin tapınağı etrafına kuruldu. Şehirde binalar Coatepantli adında 2,5-3 metre yüksekliğindeki duvarlarla çevriliydi. Binalara girişi sağlayan 4 kapı bulunuyordu. Şehrin ortasında Büyük Tapınak vardı. Bu tapınak içinde iki tane tapınak bulunduruyordu. Bunlardan biri savaş tanrısı Huitzilopochtli'ye diğeri de yağmur tanrısı Tlaloc'a aitti. Başkent 1500'lere gelindiğinde 300.000 kişilik nüfusa sahip oldu.

Aztek İmparatorluğu
Aztek İmparatorluğu veya Üçlü İttifak üç Nahua altepetl şehir devletinin ittifakıydı: Meksika-Tenochtitlan, Texcoco ve Tlacopan. Bu üç şehir devleti, Meksika Vadisi ve çevresindeki bölgeyi 1428'den İspanyol fatihler ve Hernán Cortés yönetimindeki yerli müttefiklerinin birleşik kuvvetleri 1521'de yenene kadar yönetti.

Aztek Uygarlığı

13 milyonluk bir nüfustan oluşan çok büyük ve zengin bir imparatorluk olan Aztekler gelişmiş tarım yöntemlerine, kendilerine ait bir dine, takvime, alfabeye sahiplerdi. Aztekleri keşfedenler İspanyollar oldu. Hernan Cortes ve onun özel ordusu Aztek başkenti olan Tenochtitlan´a giderken Popocateptel volkanik dağının yanından geçtiler ve ilk kez bir volkan görmüş oldular. Adamları ve Cortes başkente ulaştıklarında Aztek imparatoru Montezuma onları karşılamak için bekliyordu. Aztek imparatoru göz kamaştırıcı elbiseler giymişti. O, Cortes ve adamlarının başkente girmesine izin verdi. Cortes´in sadece 600 askeri vardı ve Aztek imparatoru onları kolayca yok ettirebilirdi. Ancak Aztek takvimine göre bu yıl çok özel bir yıldı. İnançlarına göre bu yılda Quetzalcoatl adlı bir tanrı Aztekleri yok edecekti. Bu tanrının efsanedeki tarifleri Cortes´e çok benziyordu. Bu yüzden Aztek imparatoru, Cortes'in tanrı olduğuna karar verdi. Cortes başkentte birkaç gün geçirdikten sonra güvende olmadığını sezdi. Hayatta kalmalarını sağlayan tek şeyin imparatorun varlığı olduğunu fark etti. Bu nedenle Aztekleri denetim altına alabilmek için imparatoru tutsak almaya karar verdiler. Cortes birkaç ay daha şehirde kaldıktan sonra ayrıldı. O gittikten sonra başka İspanyollar Aztek'e saldırdılar. Cortes yeni ordusuyla geri geldiğinde Cuitlahuac imparator olmuştu. Ancak bunu bilmeyen Cortes, Aztekleri kontrol altına almak için Montezuma'yı tutsak aldı ve halkı etkilemek için onu kraliyet sarayının çatısına çıkardı. Ancak halk onlara taş atarak tepkisini gösterdi. Atılan taşlardan biri Montezuma'nın ölümüne neden oldu. 1521'de Aztekler teslim olana kadar 4 ay savaş yapıldı.

Azteklerin dini
Aztek dini, farklı tanrıların bir panteonuna adanmış takvim ritüellerinin uygulanması etrafında organize edildi. Diğer Mezoamerikan dini sistemlerine benzer şekilde, genellikle animizm unsurları olan çoktanrıcı bir dindir. Dini uygulamanın merkezinde, yaşam döngüsünün devamı için teşekkür veya ödeme yapmanın bir yolu olarak tanrılara fedakarlık yapılıyordu.

Aztek yazısı
Aztek yazısı da Maya yazısı gibi, ideogramların ve sesleri belirten fonetik sembollerin bir karışımından oluşmuştur. Yani bazı resim karakterleri nesneleri ve düşünceleri ifade ederken, bazıları da sesleri ifade ediyordu. Örneğin bir Meksika kenti olan Coatlan ("Yılanların yeri") kentinin adı coatl hecesini dile getiren yılan resminin yanı sıra diş ("tlan") işaretinin belirtilmesiyle yazılıyordu. Aynı şekilde Coatepec ("Yılanlı tepenin yeri") adı yine yılan hecesini dile getiren yılan resminin yanı sıra tepe ("tepec") işaretinin belirtilmesiyle yazılıyordu. Eldeki mevcut Aztek el yazmalarının sayısı 500 civarındadır.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Aztek el yazmaları
 Mayalar
 İnka medeniyeti

Aztekler


Lucy Ayoub (født 21. juni 1992) er en israelsk tv-vært, digter og radiovært på IPBC (Kan). Ayoub skal være vært for Green Room ved Eurovision Song Contest 2019 sammen med Assi Azar, mens Erez Tal og Bar Refaeli skal være vært for selve begivenheden.

Referencer

Personer fra Haifa
Tv-værter fra Israel
Værter ved Eurovision Song Contest
Digtere fra Israel
Jøder fra Israel

Lucy Ayoub


Santana Terrell Moss (born June 1, 1979) is an American former professional football player who was a wide receiver in the National Football League (NFL) for fourteen seasons. He played college football for the University of Miami, where he earned All-American honors.  Moss was picked by the New York Jets in the first round of the 2001 NFL Draft, where he spent 4 seasons with the team, before playing for the Washington Redskins for 10 seasons. Moss was selected as an All-Pro in 2005.

Early years
Moss was born in Miami, Florida.  He attended Miami Carol City Senior High, and played high school football for the Carol City Chiefs.  He led the team with 25 receptions for 600 yards and 12 touchdowns as a senior, and amassed 450 yards on 12 kickoff returns with one return touchdown that year.  Moss earned third-team all-state football honors following his senior season.

College career
Moss attended the University of Miami, and joined the Miami Hurricanes football team in 1997 as a walk-on, before being awarded a scholarship after the season's third game.  He went on to break the Hurricanes' record (previously held by Michael Irvin) for most receiving yards (with 2,546 yards).  He finished his 2000 senior season with 1,604 all-purpose yards, received first-team All-Big East Conference honors, and was recognized a consensus first-team All-American. Moss also became the first player to earn Big East Offensive Player of the Year and Special Teams Player of the Year honors in the same season.

Moss is an important figure in Miami Hurricanes football history, generally considered (along with Irvin) to be one of the most accomplished wide receivers in the university's history.  He graduated as the school's all-time leader in receiving yards (2,546), punt return yards (1,196), and all-purpose yards (4,394).  Moss was interviewed about his time at the University of Miami for the documentary The U, which premiered December 12, 2009 on ESPN.  He was inducted into the University of Miami Sports Hall of Fame in 2011.

College statistics

Track and field
Moss was also a standout track athlete for the Miami Carol City Senior High track team. He was a two-time state champion in the triple jump and won state title in the long jump during junior season. He set a school record in the triple jump with leap of 14.81 meters.

He also ran track for the Miami Hurricanes track and field team, and was named the "Most Outstanding Field Performer" for the 2000 Big East Outdoor Track and Field championships. He won the triple jump at the 2000 Big East Championships, with a personal-best mark of 15.50 meters.

Personal bests

Professional career

2001 NFL Draft
Moss was a first round (16th overall) pick in the 2001 NFL Draft by the New York Jets out of the University of Miami.

New York Jets

2001–2004
In the 2001 season, Moss made his NFL debut in Week 10 against the Miami Dolphins.
Moss made his first career catch in Week 12 against the New England Patriots.

In the 2002 season, Moss made his first career start in Week 1 against the Buffalo Bills.

Moss played a total of 51 games with the New York Jets and finished with 2,416 receiving yards, 19 touchdowns, 127 rushing yards, and 1,799 return yards.

Washington Redskins

2005 season
Following the 2004 season, Moss was acquired by the Washington Redskins in a trade with the New York Jets for Laveranues Coles. Moss signed a six-year contract with the Redskins on May 4, 2005.

Known for his big play potential, Moss started the 2005 season off with a bang in Week 2 against the Dallas Cowboys, where he caught two touchdown passes of 39 and 70 yards from Mark Brunell in the last five minutes to come from behind and beat the Cowboys 14–13.

His 2005 season with the Redskins was the best in his professional career, with 84 receptions for 1,483 yards (second highest in the NFL that year, behind only Steve Smith of the Carolina Panthers), setting a new Redskins single-season receiving record, and nine touchdowns. In 2005, Moss also was selected to his first and only NFL Pro Bowl.  Moss recorded 18 rushing yards and 3 catches for 39 receiving yards at the Pro Bowl.

2006 season

In the first three games of the 2006 season, he recorded an amazing 13 catches for 188 yards. On October 1, 2006, Moss exploded for a season-high 138 yards on 4 catches, hauling in two touchdowns of 55 and 8 yards, as well as a 68-yard game-winning touchdown to give Washington the victory in overtime over the visiting Jacksonville Jaguars 36–30.
Due to injuries that kept him inactive much of the year and less than 100% when he did play, Moss finished the 2006 season with 790 yards and 6 touchdowns on 55 receptions.

2007 season
In the 2007 season, Moss started and played in 14 games and recorded 61 receptions, 808 receiving yards, and three touchdowns.

2008 season
In the 2008 season, Moss recorded over 1,000 receiving yards for the third time in his career.

2009 season
Starting in all 16 games in 2009, Moss recorded 70 receptions, 902 receiving yards, and three touchdowns.

2010 season
In the 2010 season, the last season of his contract with the Redskins, Moss recorded 1,115 receiving yards making this the fourth time in his career that he recorded over 1,000 receiving yards. He achieved a new career high of 93 receptions to go along with six touchdowns in the 2010 season.

2011 season
With his original contract ending, Moss re-signed with the Redskins. On July 26, the Redskins signed him to a three-year, $15 million contract that included a $5 million signing bonus.
He was made offensive co-captain along with Trent Williams.
In Week 7 against the Carolina Panthers, Moss suffered a broken left hand.
He made his return to the field in Week 12 against the Seattle Seahawks.
In Week 14 against the New England Patriots, Moss caught a 49-yard touchdown pass from wide receiver Brandon Banks, the first passing touchdown of Banks' career.
Working mostly out of the slot receiver position, Moss played and started 12 games and recorded 46 receptions, 584 receiving yards, and four touchdowns in the 2011 season.

2012 season
During the preseason, it was reported that Moss lost 15 pounds to prepare for the 2012 season. After seven consecutive seasons of being a starter for the Redskins, his responsibility was reduced to more of a third-down slot receiver due to the team's additions of Pierre Garçon and Josh Morgan, who became the team's new starters. In the Week 5 loss against the Atlanta Falcons, he caught a 77-yard touchdown pass from second-string quarterback, Kirk Cousins. He would later score the only two touchdowns for the Redskins in the Week 7 loss against the New York Giants. In the Week 11 win against the Philadelphia Eagles, Moss caught a 61-yard touchdown pass from rookie Robert Griffin III while under double coverage.It was also at this time, Moss was arguably one of, if not the best receiver in Washington Redskins history.

2013 season
During the 2013 offseason, Moss restructured his contract in order to clear up cap space. After the Week 11 game against the Philadelphia Eagles, he surpassed 10,000 career receiving yards making him the seventh active player at that time to reach this milestone along with Tony Gonzalez, Reggie Wayne, Andre Johnson, Steve Smith, Larry Fitzgerald, and Anquan Boldin.

2014 season
Set to become a free agent for 2014, Moss re-signed on a one-year deal to remain with the Redskins on March 11, 2014.

During a Redskins-Giants game on December 14, 2014, a touchdown in the closing seconds of the first half by quarterback Robert Griffin III was overturned by official Jeff Triplette after he saw that Griffin had fumbled the ball in the end zone. Moss angrily confronted Triplette and the officiating crew as they walked back to the locker room.  An unsportsmanlike conduct penalty was assessed against Moss, and he was also ejected from the game, for which he heavily protested.

Retirement
On September 1, 2022, Moss was inducted into Washington's Greatest Players list in honor of the franchise's 90th anniversary.

Many people see Santana Moss as a great receiver, a "Stud". Throughout his career, Moss had 10,283 yard for 66 touchdowns for 732 receptions.

NFL career statistics

Personal life
He is the older brother of former NFL wide receiver Sinorice Moss, who previously played for the New York Giants during their Super Bowl XLII win. He is also the older maternal cousin of Pittsburgh Steelers cornerback Patrick Peterson, and the older paternal cousin of Indianapolis Colts running back Zack Moss.

In 2008 he married Latosha Moss. They have four children together.

In May 2010, The Washington Post reported that Moss allegedly received human growth hormones from doctor Anthony Galea.

Moss made several appearances in television commercials for Easterns Automotive Group, a local car dealership group in the Washington, D.C., and Baltimore, Maryland areas, alongside Chief Zee, Antwaan Randle El, and Willis McGahee.

In 2016, Moss earned a Master of Business Administration degree from the University of Miami Business School.

In March 2017, it was announced that Moss would be a color commentator for the Washington Valor of the Arena Football League.

Moss announced the Commanders' second round pick, number 47 overall, in the 2022 NFL Draft.  The pick was Phidarian Mathis.

References

External links
 Miami Hurricanes bio
 Washington Redskins bio
 NFL bio

1979 births
Living people
African-American players of American football
All-American college football players
American football wide receivers
Miami Hurricanes football players
National Conference Pro Bowl players
New York Jets players
Players of American football from Miami
Miami Carol City Senior High School alumni
Washington Redskins players
Arena football announcers
21st-century African-American sportspeople
20th-century African-American sportspeople

Santana Moss


Mister No, Sergio Bonelli ve Galliano Ferri ikilisinin yarattığı çizgi roman ve baş karakter.  İtalya'da 1975 Haziran ayında ilk serüveni yayımlanmıştır.

İtalyan çizgi romanında bir dönüm noktasıdır. Ona bu sıfatı kazandıran en önemli özelliği, western olmayan ilk Bonelli karakteri olmasıdır. Dürüst, samimi, alkol ve güzel kadın düşkünü, tembelliği seven bir kişiliğe sahiptir.

II. Dünya Savaşı'na Amerikan hava kuvvetlerinde savaş pilotu olarak katılan, 1922 doğumlu Mister No (asıl adıyla Jerry Drake ya da Jerome Drake Junior) savaş sonrası prototip bir hippi olarak, Brezilya'nın Manaus kentine yerleşmiş ve bir Pırpır satın alıp turist rehberliği yapmaya başlamıştır. Küçük uçağıyla Amazon Nehri üzerinde turist gezdirerek hayatını kazanmaktadır. SS takma adlı (asıl adı Otto Kruger) turist rehberliği yapan Alman bir arkadaşı vardır.

Olaylar Amazon nehri boyunca Brezilya, Kolombiya, Guyana gibi ülkelerde geçer. Kahramanımızın Karayip Denizi'nde dolanıp Haiti'ye, hatta Asya'ya dahi uzanmışlığı vardır. II. Dünya Savaşı'ndan sonra 1948-1950 yılları arası konu edilse de araba modelleri, kostümler, diyaloglarda geçen bazı kelimeler gibi detaylar, Vietnam Savaşı sonrasından izler taşımaktadır.

Farklı hikâyelerde, Segio Bonelli'nin başka çizgi karakterleri olan Zagor ve Martin Mystere ile Amazon ormanlarında buluşmuşlardır.

Seri İspanya, Fransa, Portekiz, Brezilya, Türkiye, Yunanistan,Yugoslavya gibi pek çok ülkede yayımlanmıştır.

Yardımcı karakterler

En yakın dostu Alman kökenli Otto Kruger'dır. Otto'nun lakabı, geçmişte Alman ordusunda görev aldığı için SS'dir. Mister No, SS gibi, Paulo Adolfo'nun cantina'sında takılmayı, cachaça içmeyi ve kızlarla flörtleşmeyi seven ve arzusu dışında sık sık başını belaya sokan, kendini tehlikeye atan bir tiptir.

Jerry'nin diğer sıkı dostları arasında, barmen Paulo Adolfo , tamirci Augustino, şarkıcı Dana Winter sayılabilir. New York'taki dostları ise çenesi düşük barmen Harvey Fenner, kulüp sahibi Max Culver, arkeolog Patricia Rowland ve özel dedektif Phil Mulligan'dır.

Diğer kahramanlar ise şöyledir: Sergente Oliveira, Alan Chambers, Steve Mallory, Clara, Isabela, João, Celestino, Luna, Mama Rosa, Curtis Gray, Olinto Righetti, Miranda Cordeiro, Debora, Delia, Madalena, Irene, Maria, Barrett Whitaker.

Teknik ekip

Yaratıcı: Guido Nolitta:" Sergio Bonelli", 1975

Çizerler:

 Gallieno Ferri
 Franco Bignotti
 Franco Donatelli
 Roberto Diso

Editör:
Michele Masiero

Kapaklar:

 1'den 115'e kadar; Gallieno Ferri
 116'den itibaren; Roberto Diso

Ayrıca bakınız
 Mister No sayıları

Popüler kültürde
 Yes I'm Mister No - Graziano Romani

Hakkında
 Çizgili Hayat Kılavuzu- Kahramanlar, Dergiler ve Türler Derleyen: Levent Cantek
Değeri Anlaşılmayan Kahraman: Mister No - Batuhan Cantürk
Bir Düş Gezgini: Roberto Diso - Batuhan Cantürk
 Mister No - Cesare Lanza

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yayınevindeki sayfası

İtalyan çizgi romanı
Savaş çizgi romanları
Macera çizgi romanları
1975'te tanıtılan çizgi karakterler
Kurgusal askerler
Kurgusal pilotlar
1975'te tanıtılan çizgi romanlar

Mister No


Anne (Dudley) Bradstreet (Northampton, Engleska, 30. ožujka 1612. – North Andover, Massachusetts, 16. rujna 1672.) bila je američka književnica.

Smatra se prvom američkom pjesnikinjom. U Novu Englesku dolazi 1630. godine kao žena guvernera. Pisala pjesme, dijaloge i meditacije u puritanskom duhu. Pročula se zbirkom pjesama Deseta muza nedavno nikla u Americi (The Tenth Muse Lately Sprung Up in America) čije je prvo izdanje objavljeno u Londonu 1650. godine.

Pisala pod utjecajem engleskih renesansnih pjesnika, ali njene potonje kraće pjesme obuzete su istinskim doživljajem Nove Engleske i oslobađaju se uobičajenih pjesničkih konvencija. Djela joj nisu prevedena na hrvatski jezik.

Izvori
Bilješke i literatura
 Bradstreet, Anne, Hrvatska enciklopedija, www.enciklopedija.hr, pristupljeno 29. listopada 2016.
 Bradstreet, Anne, Proleksis enciklopedija, proleksis.lzmk.hr, pristupljeno 29. listopada 2016.
 Anne Bradstreet, Encyclopædia Britannica, www.britannica.com, pristupljeno 29. listopada 2016.

Vanjske poveznice
Ostali projekti

Mrežna mjesta
 Anne Bradstreet, na stranicama portala Poetry Foundation
 annebradstreet.org, stranice posvećene 400-godišnjici rođenja Anne Bradstreet

Američki književnici

Anne Bradstreet


Tracfin (Traitement du renseignement et action contre les circuits financiers clandestins) is a service of the French Ministry of Finances. It fights money laundering.
Tracfin is a unit of French Ministry for Economy, Finance and Industry and the Ministry for the Budget, Public Accounts, the Civil Service and State Reform with a statewide reach. Since its foundation in 1990 its aim is to fight against illegal financial operations, money laundering and terrorism financing. It is now a secret service attached to the Ministry of Finance and Public Accounts (Ministère de l'Action et des Comptes publics) and its full name is La Cellule française de lutte contre le blanchiment de capitaux et le financement du terrorisme (the French Unit for Combating Money Laundering and the Financing of Terrorism).

See also
 Government of France

References

External links

Téléprocédure Ermes

French intelligence agencies
Anti-money laundering organizations
Terrorism articles needing infoboxes

Tracfin


The Ankara Metro () is the rapid transit system serving Ankara, the capital of Turkey. At present, Ankara's rapid transit system consists of two metro lines – the Batıkent Metrosu (M1) and the new Keçiören Metrosu (M4) line opened in 2017, along with the light rail Ankaray line. The Ankaray, the M1 and M4 lines, together transported 104.1 million passengers in 2014.  That corresponds to a ridership of approximately 289,155 per day.
In February 2019 all the lines that used to run M1, M2 and M3 were merged to create one line, M1.

History

Ankaray

The Ankaray (from , meaning Ankara rail), a light rail system (, which literally translates as "Light Rail", though the line does operate as more of a "light metro" line) was the first phase of the modern rapid transit network of the city. The Ankaray was constructed by a consortium headed by Siemens over a period of four years (1992–96). It opened on 20 August 1996. The line runs between AŞTİ ( – Ankara Intercity Bus Terminal) and Dikimevi, covering a distance of , of which  is through tunnels. The line has 11 stations.

Ankara Metro

The Ankara Metro has been operating since 29 December 1997, with the opening of its first full metro line, M1, traveling between Kızılay, the city center, and Batıkent. The M2 line, operating from Kızılay, the city center, to Koru, opened 12 February 2014. The M3 line, which serves almost as an extension of the M1 line, operating from Batıkent to Törekent, opened a month later on 13 March 2014. For the first few years of operations on lines M2 and M3, both of them ran separately from the M1 line; since early 2019, the three lines are operated as one continuous service (M1) between Törekent and Koru.

The M4 line, operating from Atatürk Cultural Center to Gazino, opened on 5 January 2017.

In 2019 Turisk defense firm ASELSAN began traction and control upgrades on the older Bombardier cars.

Operations

Lines

The following table lists the five metro lines (including the Ankaray line) currently in service on the Ankara Metro:

Current stations

Ankaray (A1)
 Dikimevi
 Kurtuluş  (transfer to: Başkentray (suburban rail))
 Kolej
 15 Temmuz Kızılay Milli İrade  (transfer to: M1, M2, M4)
 Demirtepe
 Maltepe (transfer to: M4, Başkentray (suburban rail))
 Anadolu/Anıtkabir (formerly known as: Tandoğan)
 Beşevler
 Bahçelievler
 Emek
 AŞTİ
 Söğütözü (under construction) (transfer to: M2)

Batıkent Metrosu (M1)
 15 Temmuz Kızılay Milli İrade  (continues to: M2, transfer to: Ankaray, M4)
 Sıhhiye  (transfer to: Başkentray (suburban rail))
 Ulus
 Atatürk Kültür Merkezi (transfer to: M4)
 Akköprü
 İvedik
 Yenimahalle (transfer to: Yenimahalle–Şentepe cable car line)
 Demetevler
 Hastane
 Macunköy
 Ostim
 Batıkent  (continues to: M3)

Koru Metrosu (M2)
 15 Temmuz Kızılay Milli İrade  (continues to: M1, transfer to: Ankaray, M4)
 Necatibey
 Milli Kütüphane
 Söğütözü  (transfer to: Ankaray)
 Maden Tetkik ve Arama
 Orta Doğu Teknik Üniversitesi
 Bilkent
 Tarım Bakanlığı/Danıştay
 Beytepe
 Ümitköy
 Çayyolu
 Koru

Törekent Metrosu (M3)
 Batıkent  (continues to: M1)
 Batı Merkez
 Mesa
 Botanik
 İstanbul Yolu
 Eryaman 1-2
 Eryaman 5
 Devlet Mahallesi/1910 Ankaragücü
 Harikalar Diyarı
 Fatih
 GOP
 OSB-Törekent

Keçiören Metrosu (M4)
 15 Temmuz Kızılay Milli İrade  (transfer to: M1, M2, Ankaray)
 Adliye
 Gar  (transfer to: Ankaray, Başkentray (suburban rail))
 Atatürk Kültür Merkezi (transfer to: M1)
 ASKİ
 Dışkapı
 Meteoroloji
 Belediye
 Mecidiye
 Kuyubaşı
 Dutluk
 Şehitler

Under Construction Stations

Ankaray (A2)
 Dikimevi
 Abidinpaşa
 Aşık Veysel
 Tuzluçayır
 General Zeki Doğan
 Fahri Korutürk
 Cengizhan
 Akşemsettin
 Natoyolu

Rolling stock
The track width on both subway lines is 1435 mm (normal gauge).

Vehicles of the Canadian type Hawker H6 run on the M1. The trains in Ankara are a modification of the almost identical H6 trains that were used on the Toronto subway. The vehicles were manufactured by Bombardier until the early 1990s. The structure is made of riveted aluminum and has a gray color. There is an orange stripe around the windows. There are four entrances on each side of each car. In the three-car units, the first and third cars are railcars, the middle car has no separate drive.

The underground trains used on the Ankaray line were built by the Italian wagon manufacturer AnsaldoBreda in Naples in cooperation with Siemens. Only one of the three-car units has an engine (railcar), the other two cars are not driven (sidecar). The cars are white with orange applications around the windows.

The trains for the current lines and the new ones are built by CRRC in China. The new cars have many common features with old ones. Both cars have 4 entrances, and only the first and the third cars are railcars and the middle car is a sidecar in the three-car unit. Besides the old stock, the new stock has a separate space for the control panel, located at the front of the first and the third railcar.

Network map

Rolling stock

Ankaray
Ankaray vehicles on the Ankaray line are Siemens-Adtranz-Ansaldobreda, S.P.A. (AnsaldoBreda) M1, M2, and M3 trains, which have a top speed of  (operational speed: ), and are equipped with regenerative braking.

The system is served by 11 trainsets. Each trainset comprises 3 sets of 2 cars paired together. Each pair of cars is  long, with 60 seats, and can transport a maximum of 308 passengers; thus each trainset is approximately  long and can transport 925 passengers per train. The current passenger volume capacity on the Ankaray line is 27,000 passengers per hour per direction (PPHPD).

Ankara Metro
The original vehicles used on the M1 line are Bombardier Transportation-built modified versions of the sixth-generation H-series trains used on the Toronto subway. The Toronto trains on which they were based on were built in 1986 by the Urban Transportation Development Corporation (UTDC), a company later purchased by Bombardier. There are a total of 108 of these cars, which are usually configured as 18 six-car trainsets. The car's seats are made of rigid plastic, and are all arranged longitudinally. There are no forward- or rear-facing seats, and no seats at the front or rear of each car.

In 2012, a large order of 324 subway cars from CRRC Zhuzhou was placed to supplement the fleet on line M1 and for use on the newer M2, M3 and M4 lines.

Signalling system
Both Ankara Metro and Ankaray depend on Communications-based Train Control railway signalling system. In Ankaray, signals only show whenever there is a train or if a blockage exists or not. However, in Ankara Metro, signals are only activated by automatic control by specific rules.

Unlike other subways, Ankara Metro does not use green signal on normal operations. Only one fixed chunk in front of the train will become available which results in yellow signals at normal operation even more than one chunk is available. The strict rule of flashing (or blinking) yellow signal depends on these two conditions that must be met at the same time: The Metro arriving at the station or present at the station must be in standard operation mode and at least one chunk towards to forward direction must be free. Also, flashing yellow signals are only emitted on forward signals, preventing reverse direction movement in normal operation mode. If one of these conditions are not met (except Operation Mode), the signal will emit red light. While train will out of standard operation mode, the signals will return normal Communitacions-based Train Control rules or manual signal control.
For green and yellow signals, there are 2 different variants; Flashing or static. Flashing signals means either automatic controlled route or manually set route in effect. Static signals are manually controlled or emitted from the control center, however.

Ankaray also uses red, yellow, and green signals. Red and green signals used for indicating is the chunk occupied or not. Unlike the Ankara metro, the yellow signal turns on when a rail change is going to be made.

Future service
Construction of the following metro lines are under construction or planned:

See also

 Başkentray Extending to the northwest after.

References

 Ankara metro construction resumes soon in:  February 2012

External links

 Ankaray – official website
 Network map
 Ankara Metro at UrbanRail.net

Ankara
Underground rapid transit in Turkey
Railway lines opened in 1997
Standard gauge railways in Turkey
Yenimahalle, Ankara
750 V DC railway electrification
Transportation in Ankara

Ankara Metro


In electronics, a mixer, or frequency mixer, is an electrical circuit that creates new frequencies from two signals applied to it. In its most common application, two signals are applied to a mixer, and it produces new signals at the sum and difference of the original frequencies.  Other frequency components may also be produced in a practical frequency mixer.

Mixers are widely used to shift signals from one frequency range to another, a process known as heterodyning, for convenience in transmission or further signal processing. For example, a key component of a superheterodyne receiver is a mixer used to move received signals to a common intermediate frequency. Frequency mixers are also used to modulate a carrier signal in radio transmitters.

Types
The essential characteristic of a mixer is that it produces a component in its output which is the product of the two input signals. Both active and passive circuits can realize mixers.  Passive mixers use one or more diodes and rely on their non-linear relation between voltage and current to provide the multiplying element. In a passive mixer, the desired output signal is always of lower power than the input signals.

Active mixers use an amplifying device (such as a transistor or vacuum tube) that may increase the strength of the product signal. Active mixers improve isolation between the ports, but may have higher noise and more power consumption. An active mixer can be less tolerant of overload.

Mixers may be built of discrete components, may be part of integrated circuits, or can be delivered as hybrid modules.

Mixers may also be classified by their topology:
An unbalanced mixer, in addition to producing a product signal, allows both input signals to pass through and appear as components in the output.
A single balanced mixer is arranged with one of its inputs applied to a balanced (differential) circuit so that either the local oscillator (LO) or signal input (RF) is suppressed at the output, but not both.
A double balanced mixer has both its inputs applied to differential circuits, so that neither of the input signals and only the product signal appears at the output. Double balanced mixers are more complex and require higher drive levels than unbalanced and single balanced designs.
Selection of a mixer type is a trade off for a particular application.

Mixer circuits are characterized by their properties such as conversion gain (or loss), noise figure and nonlinearity.

Nonlinear electronic components that are used as mixers include diodes and transistors biased near cutoff. Linear, time-varying devices, such as analog multipliers, provide superior performance, as it is only in true multipliers that the output amplitude is proportional to the input amplitude, as required for linear conversion.  Ferromagnetic-core inductors driven into saturation have also been used.  In nonlinear optics, crystals with nonlinear characteristics are used to mix two frequencies of laser light to create optical heterodynes.

Diode
A diode can be used to create a simple unbalanced mixer. This type of mixer produces the original frequencies as well as their sum and their difference.  The important property of the diode is its non-linearity (or non-Ohmic behavior), which means its response (current) is not proportional to its input (voltage).  The diode does not reproduce the frequencies of its driving voltage in the current through it, which allows the desired frequency manipulation.
The current  through an ideal diode as a function of the voltage  across it is given by

where the important property of non-linearity results from  being in 's exponent.  The exponential can be expanded as

and can be approximated for small  (that is, small voltages) by the first few terms of that series:

Suppose that the sum of the two input signals  is applied to a diode, and that an output voltage is generated that is proportional to the current through the diode (perhaps by providing the voltage that is present across a resistor in series with the diode).  Then, disregarding the constants in the diode equation, the output voltage will have the form

The first term on the right is the original two signals, as expected, followed by the square of the sum, which can be rewritten as , where the multiplied signal is obvious.  The ellipsis represents all the higher powers of the sum which we assume to be negligible for small signals.

Suppose that two input sinusoids of different frequencies are fed into the diode, such that  and . The signal  becomes:

Expanding the square term yields:

Ignoring all terms except for the  term and utilizing the prosthaphaeresis (product to sum) identity,

yields,

demonstrating how new frequencies are created from the mixer.

Switching
Another form of mixer operates by switching, which is equivalent to multiplication of an input signal by a square wave. In a double-balanced mixer, the (smaller) input signal is alternately inverted or non inverted according to the phase of the local oscillator (LO). That is, the input signal is effectively multiplied by a square wave that alternates between +1 and -1 at the LO rate.

In a single-balanced switching mixer, the input signal is alternately passed or blocked. The input signal is thus effectively multiplied by a square wave that alternates between 0 and +1.
This results in frequency components of the input signal being present in the output together with the product, since the multiplying signal can be viewed as a square wave with a DC offset (i.e. a zero frequency component).

The aim of a switching mixer is to achieve the linear operation by means of hard switching, driven by the local oscillator. In the frequency domain, the switching mixer operation leads to the usual sum and difference frequencies, but also to further terms e.g. ±3fLO, ±5fLO, etc.
The advantage of a switching mixer is that it can achieve (with the same effort) a lower noise figure (NF) and larger conversion gain. This is because the switching diodes or transistors act either like a small resistor (switch closed) or large resistor (switch open), and in both cases only a minimal noise is added. From the circuit perspective, many multiplying mixers can be used as switching mixers, just by increasing the LO amplitude. So RF engineers simply talk about mixers, while they mean switching mixers.

The mixer circuit can be used not only to shift the frequency of an input signal as in a receiver, but also as a product detector, modulator, phase detector or frequency multiplier. For example, a communications receiver might contain two mixer stages for conversion of the input signal to an intermediate frequency and another mixer employed as a detector for demodulation of the signal.

See also

 Frequency multiplier
 Subharmonic mixer
 Product detector
 Pentagrid converter
 Beam deflection tube
 Ring modulation
 Gilbert cell
 Optical heterodyne detection
 Intermodulation
 Third-order intercept point
 Rusty bolt effect

References

External links

 RF mixers & mixing tutorial

Electronic circuits
Communication circuits
Radio electronics
Telecommunication theory

Frequency mixer


Halid Genjac (Visoko, 8. ožujka 1958.), bosanskohercegovački političar bošnjačke nacionalnosti.

Osnovnu školu je završio u Donjem Moštru, a srednju škole 1975. godine. 1981. završio studij medicine u Tuzli. Radio u Travniku u Domu zdravlja. 1990. radio specijalizirao ginekološku citologiju u Zagrebu, a poslije se vratio u Travnik u Dom zdravlja gdje je napredovao na položaju sve do rukovoditelja. Član SDA od osnutka 1990. godine. 1996. godine izabran je u Predstavnički dom Parlamentarne skupštine BiH. Obnašao dužnost člana vodstva ovog doma do 2000. godine. Na općim izborima 2000. godine nije reizabran u Parlament BiH, pa je postavljen za delegata u Domu naroda Parlamenta BiH. Član Predsjedništva Bosne i Hercegovine od 14. listopada 2000., po rezignaciji Alije Izetbegovića, do 30. ožujka 2001., zbog zdravstvenih razloga. Na općim izborima 2006. godine opet je izabran u Predstavnički dom Parlamentarne skupštine BiH. Na općim izborima 2010. nije izabran, te je po treći put imenovan za delegata u Domu naroda Parlamenta BiH. Opet je predsjedavao Klubom Bošnjaka. Delegiran je u državni Dom naroda nakon izbora 2014. godine.

Dok je bio Predsjednik Glavnog odbora SDA novinarima je nakon sjednice tog tijela u Sarajevu kazao kako je jednoglasno usvojen zaključak po kojemu je "neprihvatljivo graditi Pelješki most na štetu teritorijalnog intergriteta i suverenite BiH".

Izvori

Vanjske poveznice
Stranice Predsjedništva BiH

Životopisi, Visoko
Bosanskohercegovački liječnici
Bošnjački političari

Halid Genjac


Stabilimento Meccanico Carlo Mantovani war ein italienischer Hersteller von Motorrädern und Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Carlo Mantovani, der zuvor Technischer Direktor bei Bender e Martiny war, übernahm 1903 das Unternehmen, gab ihm den neuen Namen und begann in Mailand mit der Produktion von Motorrädern. 1906 folgte der Automobilbau. Der Markenname lautete Invicta. 1906 endete die Produktion.

Fahrzeuge

Motorräder
Die Motorräder entstanden zwischen 1903 und 1906. Die verwendeten Motoren waren teilweise wassergekühlt.

Automobile
Das Unternehmen bot die Modelle 6/8 HP mit Zweizylindermotor und 10/12 HP mit Vierzylindermotor an. Beides waren Kleinwagen. Die Fahrzeuge verfügten über ein Dreiganggetriebe und Kettenantrieb.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 2 G–O. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg, 1989

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Mailand)
Produzierendes Unternehmen (Mailand)

Stabilimento Meccanico Carlo Mantovani


Turn- und Sportverein Hartberg (normalt bare kendt som TSV Hartberg) er en østrigsk fodboldklub fra byen Hartberg. Klubben spiller i , og har hjemmebane på Profertil Arena Hartberg. Klubben blev grundlagt i 1946.

Eksterne henvisninger

 [tsv-hartberg-fussball.at/ Klubbens officielle hjemmeside]

Fodboldklubber i Østrig
Etableret i 1946

TSV Hartberg


An Cycnogeton huegelii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Stephan Ladislaus Endlicher. An Cycnogeton huegelii in nahilalakip ha genus nga Cycnogeton, ngan familia nga Juncaginaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cycnogeton

Cycnogeton huegelii


Protoglobalizarea sau globalizarea modernă timpurie este o etapă din istoria globalizării, cuprinsă cu aproximație între anii 1600 și 1800, după perioada globalizării arhaice. Acest concept a fost propus pentru prima dată de către istoricii A.G. Hopkins și Cristopher Bayly. Termenul de protoglobalizare descrie etapa de intensificare a legăturilor comerciale și a schimburilor culturale care a caracterizat perioada premergătoare "globalizării moderne" din secolul al XIX-lea.

Spre deosebire de globalizarea modernă, protoglobalizarea s-a remarcat printr-o politică de expansiune, un anumit mod de gestionare a comerțului mondial și un nivel ridicat de schimburi de informație. Acordurile comerciale care au marcat această perioadă au fost cele legate de Compania Indiilor de Est, de trecerea hegemoniei dinspre est înspre Europa de Vest, de creșterea conflictelor de mare amploare (precum Războiul de Treizeci de Ani) între marile puteri și apariția unor noi ramuri comerciale - în special comerțul cu sclavi. Datorită comerțului triunghiular, Europa a avut acces la resursele din emisfera vestică. De altfel, apariția anumitor epidemii, alături de schimbul de culturi de plante și de animale, au jucat un rol important în procesul protoglobalizării, conform noțiunii de "schimb columbian" formulate de Alfred Crosby. În acest proces, prin intermediul comerțului și schimbului de informații, este implicat un număr mare de comercianți europeni, musulmani, sud-asiatici și chinezi, în special în regiunea Oceanului Indian.

Tranziția de la protoglobalizare la globalizarea modernă a fost, pe de o parte, marcată de o rețea globală mai complexă, bazată atât pe schimburi capitaliste, cât și pe schimburi tehnologice și, pe de altă parte, a fost cea care a dus la colapsul semnificativ al schimburilor culturale.

Descriere

Deși în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea s-a înregistrat o dezvoltare a imperialismului occidental în cadrul sistemului mondial, pe durata protoglobalizării a evoluat și interacțiunea dintre Europa occidentală și sistemele care se formaseră între națiunile din Asia de Est și Orientul Mijlociu. Protoglobalizarea a fost caracterizată de o perioadă de conciliere între sistemele de guvernământ și tradițiile din fiecare țară, regiunile și principalele religii mondiale în cadrul "Noii ordini mondiale" a comerțului global, imperialismului și alianțelor politice. Acest fenomen a fost descris de istoricul A.G. Hopkins drept "produsul comun al lumii contemporane și al trecutului îndepărtat".

Hopkins afirmă că "globalizarea rămâne un process incomplet: promovează fragmentarea, dar și uniformitatea, poate fi atât un regres, cât și un progres, sfera sa geografică de acțiune poate manifesta o preferință pronunțată către o anumită regiune, nu se poate prezice cu exactitate în ce direcție se va îndrepta și cu ce viteză și, cu siguranță nu se poate presupune că are o "logică internă" de sine stătătoare. Înainte de protoglobalizare, "marii regi și războinici, în căutare de bogății și onoruri în ținuturi fabuloase, pelerinii,… și prinții negustori" și-au pus amprenta pe rețelele globalizatoare. Procesul a continuat și a dezvoltat multe dintre aspectele care țineau de globalizarea arhaică, precum importanța orașelor, a migranților și a specializării activităților desfășurate.

De asemenea, protoglobalizarea a fost marcată de două schimbări majore în domeniul politic și cel economic: "reconfigurarea sistemelor statale, creșterea finanțelor și a producției pre-industriale, dar și dezvoltarea serviciilor". Mai multe state au început simultan să "își consolideze conexiunile existente între teritoriu, impozitare și suveranitate". În această perioadă, procesul globalizării s-a concentrat exclusiv pe lumea materială și pe forța de muncă necesară creării sale. Era protoglobalizării a fost o etapă de "creștere a eficienței în sectorul tranzacțiilor" datorită unor culturi agricole noi - zahărul, tutunul, ceaiul, cafeaua și opiumul, diferite de culturile de care dispunea globalizarea arhaică. Îmbunătățirea gestionării economice a dus de asemenea la extinderea rețelelor de transport, creând o serie complexă de legături între Est și Vest. Extinderea rutelor comerciale a dus la așa-numita "revoluție verde", bazată pe sistemul plantațiilor și exportul de sclavi din Africa.

Precursori
În timpul perioadei pre-moderne, anumite forme timpurii de globalizare începuseră deja să afecteze sistemul global, marcând o etapă pe care istoricul A.G. Hopkins a numit-o globalizare arhaică. Sistemul global care a dus la protoglobalizare a fost unul care s-a bazat pe una sau pe mai multe puteri hegemonice, acestea din urmă asimilând culturile învecinate în propriul sistem politic, purtând războaie în alte țări și dominând comerțul mondial.

O mare putere din perioada globalizării arhaice a fost Imperiul Roman, forța care a unit populațiile din Bazinul mediteranean și Europa de Vest printr-o serie de campanii militare și politice de lungă durată, extinzând sistemul de guvernare roman și valorile romane în zone subdezvoltate. Regiunile cucerite au devenit provincii ale imperiului și avanposturile militare romane din aceste provincii au devenit orașe cu structuri proiectate de către cei mai buni arhitecți romani. Toate aceste lucruri au accelerat procesul de extindere a stilului de viață "modern" al Romei, aceasta din urmă absorbând tradițiile și credințele native ale culturilor cucerite. De asemenea, ideologia naționalistă, precum și propaganda care susținea armata romană, succesul militar, curajul și valorile, au consolidat extinderea imperiului de-a lungul Europei de Vest și de-a lungul zonei mediteraneene. De altfel, apeductele bine construite ale imperiului, orașele, flotele rezistente și eficiente, navele și un sistem organizat de drumuri pavate au facilitat călătoriile, acestea devenind mai rapide și mai ușoare, îmbunătățind rețelele comerciale care legau imperiul de statele învecinate și de provincii.

În timpul dinastiei Han, sub domnia lui Han Wudi (141-87 î.Hr.), guvernul chinez s-a unit și a devenit destul de puternic încât să determine noul stat să încurajeze demersurile imperialiste în țările învecinate din Asia de Est. Imperialismul promovat de Han din China a fost un sistem de dominare pacifist, care s-a concentrat în principal pe relațiile diplomatice și comerciale. Dezvoltarea imperiului condus de Han a facilitat schimburile comerciale și culturale cu aproape toată lumea cunoscută și, pornind din Asia, mătăsurile chinezești s-au răspândit în Asia Centrală și Europa, ajungând chiar la Roma. China a devenit și mai receptivă la influența străină odată cu dinastia timpurie Tang, aceasta din urmă devenind un mare imperiu.  Comerțul de peste mări cu India și cu Orientul Mijlociu a crescut rapid, în timp ce estul Chinei și țărmurile sudice, odată recunoscute ca regiuni lipsite de importanță și îndepărtate, au devenit treptat zone de prim rang ale comerțului internațional. De altfel, în timpul dinastiei Song, datorită îmbunătățirilor tehnologice implementate în construcția de nave și în navigație, flota Chinei a devenit mai puternică, iar comerțul maritim chinez a crescut semnificativ.

Totuși, puterea Chinei a început să scadă în secolul al XVI-lea, atunci când conducătorii următoarei dinastii Ming au neglijat importanța comerțului maritim. Aceștia au abandonat dominația navală și controlul asupra comerțului cu mirodenii, încetinindu-l, iar puterile europene și-au făcut apariția. Portugalia, prin progresele tehnologice în arhitectura navală, armament, navigație și marinărie, a preluat controlul asupra comerțului cu mirodenii și a îngenuncheat flota chineză. Astfel au luat naștere imperialismul european și era hegemoniei europene, deși China a continuat să controleze mare parte din zonele sale destinate comerțului.

Transformarea sistemelor comerciale

Una dintre cele mai semnificative diferențe dintre protoglobalizare și globalizarea arhaică o reprezintă trecerea de la comerțul internațional cu rarități la cel de mărfuri. În secolele al XII-lea și al XIII-lea, practica obișnuită era reprezentată de comerțul cu obiecte necunoscute și rare între popoare aparținând unor culturi diferite. O formă de comerț populară în timpul globalizării arhaice era cea în care negustorii europeni navigau către anumite zone din India sau China pentru a cumpăra articole de lux precum porțelanul, mătasea sau mirodeniile.
Negustorii perioadei pre-moderne făceau de asemenea negoț cu medicamente și anumite alimente, cum ar fi trestia de zahăr sau alte plante de cultură. Deși aceste lucruri nu erau ca atare rarități, medicamentele și produsele alimentare comercializate erau apreciate pentru beneficiile aduse sănătății și funcționării corpului uman. În timpul protoglobalizării mai des întâlnit era comerțul cu diferite mărfuri, cum ar fi bumbacul, orezul și tutunul. Trecerea la comerțul specific protoglobalizării a însemnat "apariția ordinii internaționale moderne" și dezvoltarea expansiunii capitaliste timpurii care a început în Atlantic în secolul al XVIII-lea și s-a răspândit în întreaga lume până în anul 1830.

Comerțul transatlantic cu sclavi
Unul dintre principalele motive care au dus la creșterea volumului de marfă a fost dezvoltarea comerțului cu sclavi.

Utilizarea sclavilor înainte de secolul al XV-lea a fost doar o practică minoră la nivelul forței de muncă și nu a fost crucială în dezvoltarea produselor și a bunurilor. Totuși, pe fondul lipsei forței de muncă autohtone, aceasta a crescut treptat. După anul 1500, ascensiunea unor despoți locali și înființarea unor plantații în Sao Tome au reprezentat începutul relațiilor comerciale cu Regatul Kongo-ului, Africa Centrală și de Vest fiind astfel implicate în comerțul transatlantic cu sclavi. Portughezii au înființat un punct de export de sclavi în Agadir, un port la Atlantic pe care l-au folosit mai ales în prima jumătate a secolului al XVI-lea. De asemenea, coloniile portugheze de pe subcontinentul brazilian au permis deschiderea pieței americane cu sclavi, iar sclavii au fost expediați din Sao Tome direct în America de Sud. Și europenii au profitat de Comerțul transatlantic cu slavi în prima jumătate a secolului. Navele europene își procurau sclavii din Peninsula Iberică, cu toate acestea, proprietarii europeni ai acestora făceau parte numai din familii bogate, aristocrate, din cauza costurilor ridicate ale sclavilor și a forței de muncă ieftine a țăranilor folosiți pentru muncile agricole. Aproximativ 10,2 milioane de africani au supraviețuit traversării Atlanticului între anii 1450 și 1870. Nevoia continuă de sclavi s-a datorat cererii de consum a europenilor, care considerau că era mai ieftin să importe culturi și mărfuri decât să le producă singuri.

De-a lungul secolului al XVII-lea, s-au purtat multe războaie între companiile dependente economic de comerțul cu sclavi. Compania Indiilor de Vest a obținut din aceste războaie (mai precis din cele cu Portugalia) un număr mare de sclavi prin capturarea navelor inamice, iar între anii 1623 și 1637, 2336 dintre aceștia au fost luați prizonieri  și vânduți în Lumea Nouă. Vânzarea sclavilor în Lumea Nouă a dus la deschiderea de avanposturi comerciale în America de Nord. Olandezii le-au stabilit pe primele dintre ele în Insula Manhattan, în 1613. Compania Indiilor de Vest a deschis de asemenea avanposturi comerciale în Caraibe și a dus sclavi unei colonii din Noua Olanda.  Folosirea forței de muncă a sclavilor a avut multe beneficii pentru economia și producția zonelor comerciale. Consumul în creștere de cafea, ceai și ciocolată în Europa a condus la cererea pentru producția de zahăr; 70% dintre sclavi erau folosiți exclusiv pentru producția intensivă de culturi. Comerțul cu sclavi a fost totodată benefic pentru călătoriile comerciale deoarece navigația constantă a permis în același timp investitorilor să cumpere acțiuni de mică valoare de la mai multe nave .  A. G. Hopkins afirmă că mulți cercetători, printre care și el, susțin că pentru bunăstarea multor națiuni, comerțul cu sclavi a fost esențial, atât în timpul, cât și după protoglobalizare, și că fără comerț, producția s-ar fi prăbușit. Investiția în nave și în tehnologia navală a grăbit dezvoltarea rețelelor comerciale complexe de-a lungul protoglobalizării și în timpul globalizării moderne.

Economia generată de plantații

Apariția sclaviei s-a datorat deci creșterii cantității de recolte produse și comercializate, mai exact, dezvoltării economiei generate de plantații. Mărirea suprafețelor cultivate a fost principalul motiv pentru comerțul cu mărfuri din timpul protoglobalizării. Plantațiile erau folosite de către țările exportatoare (în principal America) pentru cultivarea materiilor prime necesare fabricării bunurilor care erau mai apoi  comercializate în cadrul economiei generate de plantații. Mărfurile comercializate într-o cantitate mai mare datorită acestei economii au fost în principal: tutunul, bumbacul, trestia de zahăr și cauciucul.

Tutunul

În a doua jumătate a secolului al XVI-lea, interesul europenilor pentru Lumea Nouă a gravitat în jurul aurului și argintului, și nu în jurul tutunului. Lipsa de interes a europenilor față de tutun s-a datorat faptului că amerindienii controlau industria tutunului; atâta timp cât amerindienii controlau oferta, nu era nevoie ca aceasta să fie introdusă în capitalismul comercial european.

Comerțul cu tutun a reprezentat o marfă nouă, la mare căutare în secolul al XVII-lea, datorită creșterii suprafețelor plantațiilor. Tutunul a început să fie folosit ca etalon monetar, de aici și termenul de "recoltă destinată vânzării". Acesta a fost exportat pentru prima dată din coloniile de atunci ale Statelor Unite (în special din Virginia) în Londra, îmbogățind întreprinderile englezești iar, până în anul 1627, fuseseră expediate în Londra 500.000 de livre pe transport de tutun produs în Virginia.  Până în anul 1637, tutunul devenise moneda coloniei și până în 1639, Maryland exportase 100.000 de livre de tutun către Londra.   Succesul englezilor în producția de tutun a atras atenția multor europeni, în special a celor colonizați din insulele franceze Martinica și Guadelupa. Aceste insule s-au îmbogățit în scurt timp datorită producției lui și, până în 1671, aproximativ o treime din suprafețele culturilor destinate vânzării către insule erau cele de tutun.  În timp ce cultivarea tutunului a crescut, producția a înregistrat scăderi severe în anii următori din cauza profiturilor obținute din zahăr. Conform unui raport asupra exporturilor din Barbados, 82% din valoarea exportului realizat de insulă s-a datorat zahărului, și mai puțin de un procent a fost reprezentat de tutun.

Trestia de zahar
Producția zahărului obținut din trestie a fost o altă o sursă importantă de comerț. Zahărul era originar din India, de unde a fost luat și cultivat pe teritoriul diferitelor insule. Odată ajunsă la locuitorii din Peninsula Iberică, această plantă a fost mai departe transportată dincolo de Oceanul Atlantic. În secolul al XVI-lea, primele plantații de trestie de zahăr au fost cele din Lumea Nouă, marcând ultima etapă importantă a migrației acesteia spre vest. Din cauza conflictului în ceea ce privește transportul zahărului sub formă brută, nu s-a putut vorbi de comerț până când nu a avut loc procesul de rafinare, un proces devenit nucleul industriei. Veneția a fost centrul de rafinare în timpul Evului Mediu, devenind astfel principalul comerciant de zahăr. Deși spaniolii și portughezii dețineau monopolul câmpurilor de trestie de zahăr din America, Veneția era cea care îi aproviziona. În secolul al XVII-lea, Veneția s-a aflat sub stăpânirea Angliei, care a devenit centrul de rafinare și cultivare a zahărului; această dominație s-a menținut până la dezvoltarea industriei franceze.  În secolul al XVII-lea, zahărul încă era considerat un lux, lucru care a durat până în a doua jumătate a secolului al XVII-lea, când a început să fie produs în cantități mari, fiind pus la dispoziția poporului englez.  Această răsturnare de situație a făcut ca zahărul să devină o marfă, deoarece produsul nu era folosit numai la ocazii speciale, ci și în toate mesele zilnice.

Ostilități, războaie și imperialism

Protoglobalizarea s-a deosebit de globalizarea modernă prin practicile expansionismului, modul de gestionare a comerțului mondial, a resurselor financiare și a inovațiilor comerciale. Odată cu expansiunea marilor națiuni către Europa de Vest, a început și concurența dintre ele pentru obținerea dominației mondiale. Amplificarea conflictelor dintre aceste națiuni puternice, care urmăreau obținerea de bogății, a avut drept consecință preluarea controlului de către unele state asupra teritoriului altora și, mai apoi, aducerea în țara suverană a bogățiilor și bunurilor obținute din statul cucerit. Deși conflictele au avut loc în întreaga lume între anii 1600 și 1800, puterile europene s-au dovedit a fi mult mai bine pregătite să facă față presiunilor generate de război. Într-un citat aparținând lui Christopher Alan Bayly, se oferă o interpretare mai bună a acestor avantaje, afirmându-se că: ,,Europenii au devenit mult mai buni la uciderea oamenilor. Războaiele ideologice europene din secolul al XVII-lea au creat legături între război, resursele financiare și inovațiile comerciale, care au dus la mărirea tuturor aceste câștiguri. Acest lucru a oferit continentului un avantaj brut în contextul conflictelor mondiale care au izbucnit în secolul al XVIII-lea. Războiul din Europa de Vest a fost deosebit de complicat și costisitor într-o oarecare măsură deoarece s-a desfășurat atât pe uscat, cât și pe apă."   Aceste națiuni trecute prin grele încercări s-au luptat pentru propriile nevoi, însă, de fapt, reușita lor a dus la avansarea Europei pe piața mondială. În fiecare dintre paragrafele următoare vor fi clarificate aspecte ce țin de istoria mai multor conflicte importante. Indiferent de natura războiului  - religios sau comercial, impactul său a fost puternic resimțit în întreaga lume. Victoriile britanicilor în timpul războaielor anglo-olandeze au condus la dominația asupra transportului comercial și puterii navale. Războiul franco-indian dintre puterile franceze și cele engleze s-a încheiat cu victoria britanicilor și a dus la dominația continuă asupra întreprinderii maritime. Războiul de Independență al Statelor Unite ale Americii  a marcat începutul schimbului de putere pentru controlul piețelor străine.

Războiul civil englez
Războiul civil englez a fost un conflict care a avut la bază nu doar convingeri religioase și politice, ci și economice și sociale. A fost un război care a avut loc între anii 1642 și 1651 între susținătorii parlamentului și regaliști, având mai multe ramificații. Carol I și susținătorii săi au luptat în primele două etape ale războiului, ceea ce a dus la dizolvarea Parlamentului de către regele Carol I, Parlament care nu mai fusese convocat de peste zece ani.
Motivele acestei dizolvări au fost că susținătorii Parlamentului cel lung au încercat să adopte două rezoluții în legislația engleză. Prin una dintre rezoluții se condamnau cei care care impuneau impozite fără consimțământul Parlamentului, etichetându-i drept dușmani ai Angliei, iar cealaltă afirma faptul că inovațiile religioase aveau să primească aceeași etichetă. Fiecare dintre aceste politici îl vizau pe Carol I deoarece era un conducător slab și un susținător al catolicismului. Acest lucru a determinat Revolta Puritanilor și, în cele din urmă, a condus la procesul și execuția lui Carol I pentru trădare. Al treilea Război civil englez s-a desfășurat între anii 1649 și 1651. De data aceasta, războiul s-a dat între regele Carol al II-lea, fiul lui Carol I și susținătorii Parlamentului. Bătălia de la Worcester, care a avut loc în anul 1651, a marcat sfârșitul Războiului civil englez. Carol al II-lea și alte forțe regaliste au fost înfrânți de parlamentari și de conducătorul lor, Oliver Cromwell. Acest război a condus țara spre direcții diferite, atât în ceea ce privește  convingerile religioase și politice, cât și în ceea ce le privește pe cele economice și sociale. De asemenea, războiul a stabilit în mod constituțional că niciun rege britanic nu avea voie să conducă fără să primească mai întâi aprobarea Parlamentului.

Războiul anglo-olandez

Războiul anglo-olandez (1652-1654) a fost un conflict naval desfășurat între Anglia și Republica Olandeză, care a izbucnit din cauza concurenței în domeniul maritim comercial și care s-a concentrat mai ales pe Indiile de Est.   Primul Act de navigație interzicea importul de mărfuri, cu excepția cazului în care transportul era făcut fie în nave englezești, fie în nave din țara de origine. A fost o politică îndreptată împotriva olandezilor, iar luptele au izbucnit la data de 19 mai 1652, cu o minoră altercație între flotele olandeze și cele engleze.  Războiul a început oficial în iulie, iar luptele au continuat timp de doi ani. Bătălia de la Scheveningen, numită și Bătălia de la Texel, a fost ultima bătălie majoră având loc în anul 1653, luna iulie. Tratatul de la Westminster, care marca încheierea războiului și obliga Republica Olandeză să respecte Actul de navigație, precum și să ofere Angliei despăgubiri pentru război, a fost semnat în aprilie 1654.

Războiul franco-indian

Războiul franco-indian a fost purtat între coloniile Marii Britanii și cele ale Franței, ambele țări fiind susținute de numeroase colonii amerindiene. Războiul franco-indian a fost teatrul nord-american al Războiului de Șapte Ani, război care se desfășura în Europa la vremea respectivă. Creșterea populației din teritoriului britanic în toată America de Nord a forțat extinderea spre vest; însă, acest lucru a întâmpinat rezistență din partea francezilor, dar și din partea aliaților lor amerindieni.   Forțele franceze au început să pătrundă în teritoriul britanic, construind numeroase forturi pregătite să apere teritoriul nou cucerit. Începutul războiului a fost în favoarea francezilor și aliaților lor amerindieni care au reușit să  învingă forțele britanice de nenumărate ori, britanicii fiind capabili să opună rezistență de abia începând  cu anul 1756. Orașul Pittsburgh a fost un centru de luptă în timpul Războiului Franco-Indian datorită poziției geografice centrale unde se unesc cursurile a trei râuri: Allegheny, Monongahela și Ohio. Poziția Pittsburgh-ului de astăzi a reprezentat un avantaj pentru controlul naval. Deținerea unei asemenea poziții a asigurat nu doar dominația navală, ci și extinderea activităților economice, permițând expedierea și primirea cu ușurință a mărfurilor. Forțele franceze și britanice au pretins drepturile asupra acestei regiuni; francezii au înființat Fortul Duquesne, iar britanicii Fortul Pitt. Fortul Pitt a fost construit în anul 1758 după ce forțele franceze au abandonat și distrus Fortul Duquesne.  Războiul franco-indian s-a încheiat în anul 1763, după ce forțele britanice au reușit să își apere provinciile Quebec și Montreal în fața francezilor, Tratatul de la Paris fiind semnat pe 10 februarie.  Francezii au fost nevoiți să cedeze teritoriul Americii de Nord, oferindu-i Angliei control până la râul Mississippi. Efectele acestul război au fost puternic resimțite de către coloniile britanice din America de Nord. Anglia a impus numeroase taxe asupra coloniștilor pentru a controla teritoriul nou cucerit. Aceste tensiuni au dus în cele din urmă la război de independență, dar și la o schimbare de putere în ceea ce privește dominația în lumea economică.

Războiul revoluționar american

Războiul revoluționar american a fost un război purtat între Regatul Marii Britanii și cele 13 colonii din America de Nord. Războiul a avut loc între anii 1775-1783 și a început cu bătălia de la Bunker Hill, unde mai mult de 1150 de soldați britanici au fost uciși sau răniți, adică aproape jumătate din întreaga armata britanică care a fost prezentă la luptă. Pierderile suferite de americani au fost mult mai puțin severe, estimându-se un total de 450 morți și răniți. Cu toate acestea, britanicii au reușit să preia controlul și să împingă Armata Continentală nou formată înapoi spre orașul Boston, care, de asemenea, a fost preluat în scurt timp de către forțele britanice. Înainte de bătălia de la Bunker Hill, armatele britanice și-au început asaltul asupra coloniilor americane în bătăliile de la Lexington și Concord din aprilie 1775. Armatele britanice căutau depozite pentru provizii aparținând coloniștilor, dar au întâmpinat rezistență și au fost întoarse la Concord, fiind depășite numeric de forțele Minutemen. Prin Declarația de Independență, semnată pe 4 iulie 1776 de Cel de-al Doilea Congres Continental, cele treisprezece colonii ale Americii de Nord au fost declarate independente de Regatul Unit al Marii Britanii. De asemenea, Congresul a permis finanțarea unei Armate Continentale, fiind prima dată când un organ politic american gestiona afacerile militare. Britanicii au dominat la începutul războiului, deținând soldați și armate continentale, și câștigând teritorii vaste în toată America de Nord. Cu toate acestea, coloniștii au întors soarta bătăliei în favoarea lor în anul 1777, obținând prima lor victorie importantă în fața forțelor britanice la bătălia de la Saratoga. În restul războiului, victoriile au fost obținute când de britanici, când de coloniști, dar alianța din 1778 a coloniștilor americani cu Franța a adus situația pe picior de egalitate și a fost de un mare ajutor în ultimul atac pentru înfrângerea armatei și marinei britanice. În 1781, forțele americane și franceze au reușit să oprească fuga armatei britanice de sud în Yorktown, punând astfel capăt marelui război al Revoluției. Prin Tratatul de la Paris, semnat în 1783, coloniile americane deveneau state independente. SUA, cu statele nou formate, a suferit numeroase tranziții pentru a deveni una dintre cele mai importante puteri economice și militare din lume.

Tratate și convenții

O mare parte a comerțului din perioada protoglobalizării a fost reglementată de Europa. Globalizarea, din punct de vedere economic, s-a bazat pe Compania Indiilor de Est. Compania Indiilor de Est a fost alcătuită dintr-un număr de întreprinderi constituite în Europa Occidentală în secolele XVII-XVIII, create inițial pentru a continua comerțul în Indiile de est. Compania a controlat comerțul din India către Asia de Est și de Sud-Est.

Comerțul triunghiular și felul în care acesta a conectat lumea au avut o contribuție majoră în procesul de globalizare. Numit și triunghiul comerțului, acesta a fost un sistem folosit pentru a conecta trei zone ale lumii prin comerț. Odată comercializate, obiectele și bunurile erau expediate către alte părți ale lumii, făcând din comerțul trunghiular un element fundamental pentru comerțul mondial. Sistemul comerțului triunghiular a fost condus de către europeni, sporindu-le astfel puterea globală.

Europenii navigau spre coasta Africii de Vest și duceau regilor africani bunuri fabricate (arme și muniții) în schimbul sclavilor.  De acolo, sclavii urmau să fie trimiși în Indiile Occidentale sau pe coasta de est a Americii de Nord pentru a munci. Mărfuri precum bumbacul, melasa, zahărul, tutunul erau trimise din aceste locuri înapoi în Europa. Europenii își foloseau de asemenea mărfurile și făceau comerț cu țările asiatice pentru ceai, țesături și mirodenii. Comerțul triunghiular a fost, într-un fel, o convenție pentru rutele comerciale stabilite, ceea ce a dus la o integrare globală mai mare și a contribuit în cele din urmă la globalizare.

În paralel cu exercitarea controlului pe care Europa l-a căpătat asupra comerțului mondial, au apărut mai multe tratate și legi. În anul 1773 a fost adoptat Actul de Reglementare, stabilind normele afacerilor companiei în India și Londra.  În 1748, Tratatul de la Aix-La-Chapelle a pus capăt Războiului de Succesiune Austriacă, dar nu a reușit să soluționeze lupta comercială dintre Anglia și Franța în Indiile Occidentale, Africa și India.  Tratatul a fost o încercare de reglementare a comerțului și a expansiunii pieței între cele două regiuni, dar în cele din urmă a eșuat.

În acea perioadă, globalizarea a fost afectată de război, boli și de creșterea populației în anumite zone.  Legea grânelor a fost stabilită pentru a reglementa importurile și exporturile de cereale în Anglia, limitând astfel comerțul și extinderea globalizării.  Bazate pe tarife și restricții la import, aceste legi au încetinit economia de piață și globalizarea. În cele din urmă, Teoria Ricardiană a economiei a devenit o componentă importantă și a permis îmbunătățirea reglementărilor în domeniul comercial, mai ales a celor cu Portugalia.

Tranziția la globalizarea modernă
Conform autorului Sebastian Conrad, protoglobalizarea este marcată de o ,,creștere a șovinismului național, a rasismului, a Darwinismului social și a gândirii genocidale", care are legătură cu ,,stabilirea unei economii mondiale".  Începând cu anul 1870, ciclul comerțului mondial a început să se consolideze, astfel că economiile mai multor națiuni au depins una de alta mai mult decât în orice epocă anterioară. Efectele domino din acest nou ciclu comercial duc atât la recesiuni la nivel mondial, cât și la explozii economice mondiale.   Modelski descrie perioada târzie a proto-globalizării ca fiind ,,o gamă densă de rețele globale care se extind în întreaga lume cu mare viteză și care acoperă toate componentele societății".  Până în anul 1750, legăturile Europei, Africii, Asiei și Americii s-au transformat într-o interdependență multilaterală stabilă care a avut ecou în perioada globalizării moderne.

Tranziția capitalului
Deși lumea Nord-Atlantică a dominat sistemul global înainte de protoglobalizare, o ,,economie mondială multipolară" a început să se formeze la începutul secolului al XIX-lea, iar capitalul a devenit extrem de mobil. Până la sfârșitul secolului al XIX-lea, procentul capitalului deținut de britanici a fost de 17% peste hotare, iar nivelul capitalului investit în străinătate aproape s-a dublat până la 33% în 1913. Germania a investit o cincime din totalul economiilor interne în 1880 și, la fel ca Marea Britanie, s-a îmbogățit în mod spectaculos la începutul secolului al XX-lea. Investiția netă a economiilor naționale în operațiunile din străinătate a fost de 35% în 1860, 47% în 1880 și 53% în anii care au precedat Marele Război. Investițiile globale au înregistrat o creștere constantă în rândul societăților și a celor care au dispus de mijloacele necesare pentru a investi din ce în ce mai mult din economiile lor interne în investiții internaționale.

Capacitatea de a mobiliza capitalul se datorează dezvoltării Revoluției industriale și începuturilor producției mecanice (cea mai vizibilă fiind cea din în Marea Britanie).  În timpul protoglobalizării, capitaliștii comercianți din multe societăți au devenit rapid conștienți de potențialele piețe și de noii producători și au început să le unească în noi modele de comerț mondial.  Extinderea producției bazate pe sclavi și exploatarea Americilor i-au plasat pe europeni în vârful rețelei economice. În perioada globalizării moderne, producția în masă a permis dezvoltarea unei rețele globale de comerț mai puternice și mai complexe. Un alt element al reușitei europene între anii 1750 și 1850 a fost limitarea și ,,eșecul relativ" al Revoluției Industriale afro-asiatice.  Înaintarea spre globalizarea modernă a fost marcată de scurgerea de capital în Europa.

Tranziția culturală
Ca și în cazul capitalului, la sfârșitul protoglobalizării, au avut loc numeroase mobilități ale populației. Perioada protoglobalizării a fost una plină de ,,influență reciprocă, hibridizare și interconectare culturală".  Mulți istorici condamnă această rețea de interconectări și acorduri naționale ca fiind cauza intensității și implicării masive în timpul Primului Război Mondial. Între anii 1750-1880, extinderea integrării mondiale a fost influențată de noile capacități de producție, transport și comunicare. Sfârșitul protoglobalizării a marcat, de asemenea, etapa finală a "marii domesticiri". Procesul de exploatare agricolă regulată și intensivă a fost complet după anul 1650. Populația umană a început să crească aproape exponențial odată cu sfârșitul marilor pandemii. La sfârșitul protoglobalizării și la începutul globalizării moderne, populația din America Centrală și de Sud a început să își revină. În aceste regiuni, bolile provenite din Europa au dus la scăderea drastică a populațiilor indigene la începutul protoglobalizării. Importul de soiuri hrănitoare din America Centrală și de Sud a creat o populație mai fertilă și mai rezistentă, care a dus mai departe globalizarea modernă. Populația mai numeroasă a încurajat indivizii din zonele intens populate să "se împrăștie pe terenuri împădurite și pășuni mai puțin populate și să le cultive." Această evoluție a condus la un influx în producția de bunuri și export.

Trecerea la globalizarea modernă a fost de asemenea influențată de dezvoltarea unui sistem mai politizat.  Perioada protoglobalizării a marcat o extindere constantă a statelor mai mari începând din Insulele Indoneziei și până în Nordul Scandinaviei.   Colonizarea acelor teritorii a făcut ca guvernelor să le fie mai ușor să aplice impozite, să creeze o armată, forță de muncă și o economie durabilă.   Dezvoltarea și eficientizarea acestor aspecte culturale conduc la o creștere a numărului de jucători periferici în jocul globalizării. Instituțiile juridice stabile dezvoltate în perioada târzie a procesului de protoglobalizare și în globalizarea modernă timpurie au stabilit progrese economice, drepturi de proprietate intelectuală (preponderent în Anglia), stabilitate geografică generală și îmbunătățire societală generațională.

Schimbările înregistrate la nivel tehnologic au reprezentat încă un motiv pentru trecerea la globalizarea modernă. La începutul secolului al XIX-lea, civilizațiile europene au călătorit prin lume pentru a-și însuși o "cunoaștere impresionantă despre limbi, religii, obiceiuri și ordine politice ale altor țări."   Până la sfârșitul secolului al XIX-lea, Europa nu mai primea nicio inovație tehnologică semnificativă din Asia.

Tranziția în rețelele globale
Rețelele globale dezvoltate au dus la crearea unor noi rețele care, la rândul lor, au dus la o nouă producție. În anul 1880, a avut loc o reluare a expansiunii coloniale europene. Tranziția la globalizarea modernă a fost lentă, interdependentă și suprapusă altor evenimente. La mijlocul secolului al XIX-lea, bunurile care nu erau vândute acelorași clienți, erau schimbate între continente și piețele pentru mărfurile utilizate pe scară largă. De asemenea, forța de muncă a fost înglobată la nivel mondial. Globalizarea modernă a ajuns să fie o mișcare de expansiune generală a rețelelor socio-economice, devenind mai elaborată. Un exemplu în acest sens îl constituie apariția și dezvoltarea masoneriei libere.   Rețelele comerciale existente au evoluat iar fluxurile de capital și de mărfuri au crescut.   Persistența interdependențelor pe termen lung a rămas neschimbată. Expansiunea colonial-europeană a scăzut până la începutul perioadei globalizării moderne. Societățile naționale au început să regrete integrarea economică și au încercat să limiteze efectele.  Bayly, Hopkins și alții subliniază faptul că transformarea protoglobalizării în globalizare modernă a fost un proces complex care a avut loc la momente distincte în diferite regiuni. Ea a implicat păstrarea unor noțiuni mai vechi precum valoare și raritate, noțiuni care își aveau originile în perioada premodernă, conducând la era deglobalizării economice și a războaielor mondiale care s-au încheiat după anul 1945.

Note

Legături externe

 Un ghid rapid pentru istoria mondială a globalizării, http://www.sas.upenn.edu/~dludden/global1.htm
 Bakerova, Katarina.  "Sclavii" "Centrul cultural african", California, 1991.
 "Legile de porumb" "Encyclopædia Britannica"
 "Compania din India de Est" "Encyclopædia Britannica"
 "Actul de reglementare" "Encyclopædia Britannica"
 "Comerț internațional" "Encyclopædia Britannica"
 "Tratatul de la Aix-la-Chapelle" "Encyclopædia Britannica"

Geografie culturală
Geografie economică
Teorii ale istoriei
Guvern Mondial

Protoglobalizare


Nese Ituaso-Conway est une femme politique tuvaluane.

Biographie
Nese Ituaso-Conway est membre du Pacific Public Health Surveillance Network, de la Communauté du Pacifique, et du Pacific Response Fund Committee qui se concentre sur le combat contre le virus de l'immunodéficience humaine. Elle est également directrice nationale du programme contre la tuberculose mis en place par l'Organisation mondiale de la santé.

Nese Ituaso-Conway est d'abord directrice de la santé publique de l'hôpital Princesse Margaret de Funafuti et devient médecin général des Tuvalu. Elle supervise des programmes de santé publique, en particulier contre des maladies tropicales, pour l'archipel. Les maladies sur lesquelles elle se concentre sont la tuberculose et la filariose lymphatique. En 2014, elle travaille à l'arrêt d'une épidémie de dengue dans la région.

En 2018, elle est secrétaire permanente du bureau du premier ministre des Tuvalu.

En 2020, elle est secrétaire permanente du ministère des travaux publics, de l'infrastructure, de l'environnement, du travail, de la météorologie et des catastrophes.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Personnalité politique tuvaluane

Nese Ituaso-Conway


Dombås Station (Dombås stasjon) er en jernbanestation, der ligger i byområdet Dombås i Dovre kommune på Dovrebanen i Norge. Stationen blev åbnet 6. december 1913, da banen mellem Eidsvoll og Dombås stod færdig. Siden 1921 har den desuden været udgangspunkt for Raumabanen til Åndalsnes. Stationen ligger 659 meter over havet, 343,04 km fra Oslo S.

Den oprindelige stationsbygning blev opført efter tegninger af Arnstein Arneberg. Den nedbrændte 23. april 1940, da stationsområdet blev bombet af tyske bombefly under 2. verdenskrig. Året efter blev erstattet af den nuværende bygning, der blev tegnet af Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad ved NSB Arkitektkontor. Stationsbygningen er senere udvidet af Arvid Sundby. Den rummer i dag ventesal, bagagebokse og toiletter. Stationen består derudover af flere spor med to perroner, remise og drejeskive.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Raumabanen
Stationer på Dovrebanen
Etableret i 1913
Jernbanestationer i Oppland

Dombås Station


අවිවාදයෙන් පිලිගතයුතු බවට අදාල ඒකකයක් විසන් පනවා හෝ දේශනාකරඇති මූලධර්මය හෝ මුලධර්ම සමූහය ආධානග්‍රාහය නම්වේ.

ආධානග්‍රාහිත්‍වය

ආධානග්‍රාහය


Diego Antonio Reyes, meksički nogometaš
Diego Reyes Muñoz, španjolski nogometaš
Diego Reyes Sandoval, honduraški nogometaš
Diego Reyes (rukometaš), čileanski rukometaš
Diego Reyes (ragbijaš), urugvajski ragbijaš

Diego Reyes


Julio César Gaona (Jardín América, Misiones, Argentina, 10 de julio de 1973) es un exfutbolista argentino. Jugaba de arquero. Tuvo pasos por clubes de su país Argentina, Chile, Paraguay y Colombia. Actualmente se desempeña como entrenador de arqueros en Crucero del Norte.

Como DT
 Entrenador de arqueros en Crucero del Norte.
 Ayudante de campo de Derlis Soto en el Club Deportivo Caaguazú de Paraguay.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en BDFA
 Ficha en Noticiasde16.com

Jardinenses (Misiones)
Futbolistas de la provincia de Misiones
Futbolistas del Quilmes Atlético Club en los años 1990
Futbolistas del Club Atlético Rosario Central en los años 2000
Futbolistas del Club Sportivo Luqueño
Futbolistas del Arsenal Fútbol Club
Futbolistas de la Asociación Mutual Social y Deportiva Atlético de Rafaela
Futbolistas de Unión Española en los años 2000
Futbolistas del Club Olimpo
Futbolistas del Club Mutual Crucero del Norte
Futbolistas del Junior de Barranquilla
Futbolistas del Club Atlético 3 de Febrero
Guardametas de fútbol de Argentina

Julio César Gaona


Victory je jedanaesti studijski album njemačkog heavy metal-sastava Running Wild. Diskografska kuća GUN Records objavila ga je 10. siječnja 2000. Posljednji je album trilogije o dobru i zlu.

Pjesme
Pjesma "Tsar" govori o ruskom caru Nikoli II.

Popis pjesama

Zasluge

 Running Wild

 Rock 'n'Rolf – vokal, gitara, produkcija
 Thilo Hermann – solo-gitara
 Thomas "Bodo" Smuszynski – bas-gitara
 Angelo Sasso – bubnjevi

 Dodatni glazbenici

 Ralf Nowy – klavijature (na pjesmi "The Final Waltz")
 Matthias Liebetruth – presnimavanja hi-hata

 Ostalo osoblje

 Gerhard Woelfe – snimanje, miks
 Thorsten Herbig – fotografije
 Peter Dell – grafički dizajn
 Rainer Holst – mastering
 Katharina Nowy – dodatna produkcija

Izvori

Albumi iz 2000.
Albumi sastava Running Wild

Victory


CBGB je bio legendarni rock klub na adresi 315 Bowery na Manhattnu u New Yorku. CBGB je akronim za glazbene žanrove
country, bluegrass i blues. Također je poznat i pod nazivom OMFUG, (Other Music For Uplifting Gormandizers), otprilike drugačija glazba za uzdignute gurmane. Gurman se obično koristi za osobu koja uživa u dobroj hrani, no prema Hilly Kristal koji je bio vlasnik kluba, riječ gurman se može koristiti i za ljubitelje glazbe. Klub se povezuje s američkim punk pokretom, prvenstveno s glazbenicima Patti Smith i Ramones. Tijekom vremena u njemu je nastupao veliki broj svjetskih rock zvijezda.
Poznata je i slika sastava Ramones uslikana pred klubom pored znaka za ulicu Bleecker Street.

Vanjske poveznice

Službene stranice

New York

CBGB


Grup Munzur, İzmir'de kurulan protest müzik grubudur. Kurulduğundan bugüne, muhalif siyasi kimliklerini müzik yoluyla topluma duyurmaya çalışmış, bu sebeple grup üyeleri çeşitli davalardan yargılanmıştır. Grup, bu süreç içerisinde 8 albüm çıkarmış, sayısız konser vermiştir. Türkçe, Zazaca, Kürtçe ve Lazca gibi pek çok dilde parçaları seslendiren grup her sene Munzur Doğa ve Kültür Festivali'ne katılmaktadır.

Geçmiş
Grup, sanat faaliyetine 1992 yılında dört kişi ile İzmir'de başladı. Çeşitli etkinlikler ve konserlerden sonra 1993'te İstanbul'a gelen grup, düzenli çalışmalar için uygun bir mekânın olmaması nedeniyle, çalışma yeri olarak dernek ve sendikalara yöneldi.

Özellikle muhalif kimlikli müzik gruplarının karşılaştığı en büyük sorunlardan biri olan çalışma mekânı sorunu o dönem zorluklarla da olsa aşılmış oldu. Grup Munzur çalışmalarına, 1994 yılından bugüne değin Yüz Çiçek Açsın Kültür Merkezi'nde devam etmektedir.

24 Temmuz 1994'te, yabancılaşmaya, yozlaşmaya, çürümeye ve gericileşmeye karşı halkın kültür, sanat ve edebiyat alanında gelişip yaygınlaşması için; geçmişi bugüne, bugünü yarınlara taşıma coşkusuyla "yüz çiçek açsın" şiarıyla yola çıkan Yüz Çiçek Açsın Kültür Merkezi 1994 yılından itibaren Grup Munzur'un evi oldu.

Yüz Çiçek Açsın Kültür Merkezi'nin bir birimi olarak çalışmalarını sürdüren Grup Munzur, halkla birlikte yaşayarak, onların acılarından, sevinçlerinden, özlemlerinden, umutlarından, isyanından öğrenerek halkın sanatını yapmayı amaç edindi. Grup Munzur, alternatif kültür merkezlerine ve muhalif kimliklerinden ödün vermeyen müzik gruplarına yönelik tüm baskılara, yasaklara ve sindirme politikalarına rağmen, halktan aldığı güçle müzik çalışmalarını sürdürmektedir. Grup Munzur'un beslendiği kaynak halkın yaşantısı, acıları, mutlulukları elbette umutları ve onların yüzyıllardır yarattığı kültürel mirastır. Müzikal üretimlerinde halkların ezgilerini kullanırken özellikle onların dillerini kullanarak bu kültürel mirastan bir zenginlik olarak faydalanmaktadır.

Grup Munzur, toplumsal yaşam içerisinde, geniş halk yığınlarının üretimlerinden-emeklerinden gelen gücünün farkındadır ve dünyayı eşit, özgür, sömürüsüz bir hale getirmek için yürütülen mücadelenin türküsünü yapar. Grup Munzur sanatı daha güzel bir dünyanın yaratılması savaşında bir araç olarak kullanır.

Grup Munzur'un ilk albümü, "Babanın Türküsü/Onların Kavgası" İstanbul'a ilk geldiği dönemlerde çalışma mekânı sorununun olduğu bir dönemde çıkmış olan bir albümdür. Bu koşulların beraberinde getirdiği aksaklıklarla, ilk albüm olmasının getirdiği kimi eksikliklere rağmen, yüzü ileriye dönük ürünlerin bir arada toplandığı bir albümdür.

1995 Eylül'ünde ikinci albümleri "Hep Birlikte"yi çıkardılar. Sisteme karşı gelişen toplumsal muhalefetin kültür ve sanat cephesinden bir karşı duruşu temsil eden albüm, halka dayatılan, onu yozlaştıran kültürel ürünlerin karşısına, alternatif kültürel ürünlerin niteliği taşımaktadır.

Grup Munzur 1997 yılında ilk iki albüm deneyimlerinden yola çıkarak daha öz ve titiz bir çalışmayla "Tutuşturun Geceleri" adlı üçüncü albümüyle dinleyicileriyle buluştu. Aşık Veysel'den geleneksel Kürt, Ermeni ezgilerinden ve kendi besteleriyle geniş bir çerçeve içerisinde değerlendirilebilecek ürünleri bu albümünde topladı.

2000 yılına gelindiğinde her türlü umarsızlığa ve karamsarlığa geçit vermemenin adı olan "Beklenen Uzak Değil" adlı albümünü gerçekleştirdi. Çok sesli koro ve şiir ağırlıklı bu çalışmada anonim türkülerin yanı sıra Pir Sultan Abdal ve Tufani gibi halk ozanlarımızın türküleriyle zengin repertuvar ve farklı bir sentez oluşturdu.

2003 yılında "Bahara Çağrı" adını taşıyan yeni bir albümle dinleyicilerine seslenen Grup Munzur; Türkçe, Zazaca, Kürtçe ve Lazca dillerinden oluşan repertuvarıyla ve enstrümantal bir çalışmaya da yer verdi.

Beş yıl aradan sonra Grup Munzur "baskının ve elbette direnişin olduğu yerde bizimde söyleyecek sözümüz vardı. Çeşitli dillerde anlattık, kendi ellerimizle yaşanacak bir dünyayı yaratma özlemimizi" diyerek "Kızıl Anka" albümüyle dinleyicileriyle buluştu.

Kızıl Anka albümünden sonra çalışmalarına devam eden Grup Munzur 2010 yılında, farklı dillerin ve ezgilerin bir araya geldiği "Haykırış"la, halkların kardeşliği şiarını ısrarla haykırdı. 13 eserden oluşan "Haykırış"la dinleyicileriyle buluşan Grup Munzur; Kürt edebiyatının büyük şairlerinden Cigerxwîn'in bir şiirini melodilerle yeniden nefes almaya iterken, Yunanistan'dan Thanasis Papakonstantinou ve Türkiye'de güçlü yorumuyla tanınan Azeri sanatçı Cavit Murtezaoğlu'nun eserlerini de kendi düzenlemeleriyle, kendi renkleriyle "Haykırış"la dinleyicilerini buluşturdu.

Eski üyeleri
 Erdoğan Emir Şenol Akdağ Mikail Aslan Apolas Lermi

Diskografi
Grup Munzur bugüne kadar 8 stüdyo albümü oluşturmuştur.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Munzur
Munzur

Grup Munzur


Anto Grabo (Travnik, 7. prosinca 1960.), bio je hrvatski bosanskohercegovački nogometaš. Igrao za hongkonšku reprezentaciju.

Karijera
Igrao u Željezničaru, Dinamu iz Vinkovaca, Rudaru iz Ljubije, Novom Sadu, Belgiji, Kini, Maleziji i Hong Kongu. Sa Željezničarom došao do finala Kupa Jugoslavije 1980./81.
Odigrao je tri utakmice za hongkonšku reprezentaciju.

Nagrade
Proglašen je najboljim inozemnim nogometašem u Hong Kongu za 1993. godinu. Za sezonu 1992./93. bio je u idealnoj momčadi hongkonške prve divizije.

Izvori

Životopisi, Travnik
Životopisi, Hong Kong
Hrvatski nogometaši iz Bosne i Hercegovine
Nogometaši FK Željezničara

Anto Grabo


22 Haziran 1993 tarihinde yapılan Kopenhag Zirvesi'nde, Avrupa Konseyi, Avrupa Birliği'nin genişlemesinin merkezi Doğu Avrupa ülkelerini kapsayacağını kabul etmiş ve aynı zamanda adaylık için başvuruda bulunan ülkelerin tam üyeliğe kabul edilmeden önce karşılaması gereken kriterleri de belirtmiştir. Bu kriterler siyasi, ekonomik ve topluluk mevzuatının benimsenmesi olmak üzere üç grupta toplanmıştır.

1995'te düzenlenen Madrid Zirvesi'nde aşağıdaki kriterlere; mevzuatın uygun idari ve adli yapılar aracılığı ile etkin biçimde uygulanması kriteri eklenmiştir.

Siyasi kriterler
Demokrasi, hukukun üstünlüğü, insan hakları ve azınlıklara saygı gösterilmesini ve korunmasını garanti eden kurumların varlığı gerekmektedir.

AB'ye girmeye aday ülkeler;
 İstikrarlı ve kurumsallaşmış bir demokrasinin var olması,
 Hukuk devleti ve hukukun üstünlüğü,
 İnsan haklarına saygı,
 Azınlıkların korunması
gibi dört ana kriter açısından değerlendirmeye alınacaktır.

Genel olarak; ülkenin çok partili bir demokratik sistemle yönetiliyor olması, hukukun üstünlüğüne saygı, idam cezasının olmaması, azınlıklara ilişkin herhangi bir ayrımcılığın bulunmaması, ırk ayrımcılığının olmaması, kadınlara karşı her türlü ayrımcılığın yasaklanmış olması, Avrupa Konseyi İnsan Hakları Sözleşmesi'nin tüm maddeleri ile çekincesiz kabul edilmiş olması, Avrupa Konseyi Çocuk Hakları Sözleşmesi'nin kabul edilmiş olması gibi koşulların gerçekleşmiş olması istenmektedir. Ancak, bu koşulların varlığı tek başına yeterli olmamakta, aynı zamanda kesintisiz uygulanıyor olması gerekmektedir.

Ekonomik kriterler
İşleyen bir pazar ekonomisinin varlığının yanı sıra, birlik içindeki piyasa güçleri ve rekabet baskısına karşı koyma kapasitesine sahip olunması gerekmektedir.

Kopenhag Zirvesi sonuçlarına göre, ekonomi alanında işlevsel bir piyasa ekonomisinin varlığı kadar, AB içindeki piyasa güçleri ve rekabet baskısı ile baş edebilme kapasitesi de aranmaktadır.

Etkin bir piyasa ekonomisi için;
 Arz - talep dengesinin piyasa güçlerinin bağımsız bir şekilde karşılıklı etkileşimi ile kurulmuş olması,
 Ticaret kadar fiyatların da liberal olması, piyasaya giriş (yeni firma açılması) ve çıkış (iflaslar) için engellerin bulunmaması,
 Fikri ve sınai mülkiyet haklarını içeren düzenlemeleri kapsayan yasal bir sistemin olması ve bu yasalar ile düzenlemelerin icra edilebilmesi,
 Fiyat istikrarını içeren bir ekonomik istikrara ulaşılmış olması ve sürdürülebilir dış dengenin varlığı,
 Ekonomik politikaların gerekleri hakkında geniş bir fikir birliğinin olması,
 Mali sektörün, tasarrufları üretim yatırımlarına yönlendirebilecek kadar iyi gelişmiş olması
gerekmektedir.

AB içinde rekabet edebilme kapasitesinin sağlanması için;
 Öngörülebilir ve istikrarlı bir ortamda karar alabilen ekonomik kurumların makro ekonomik istikrarının olması ve bununla beraber işlevsel bir piyasa ekonomisinin varlığı,
 Altyapı, eğitim ve araştırmayı içeren yeterli miktarda fiziki ve beşeri sermayenin olması,
 Firmaların teknolojiye uyum sağlama kapasitesinin bulunması
gerekmektedir.

Bu çerçevede rekabet edebilme derecesinin göstergeleri olarak, birliğe girişten önce birlik ile o ülke arasında belirli bir ticaret ortaklığının olması ve ülke ekonomisinde küçük firmaların oranı sayılmaktadır.

Topluluk müktesebatına uyum kriterleri
AB'nin siyasi birlik ile ekonomik ve parasal birlik hedeflerini kabul etmek üzere, üyelik yükümlülüklerini üstlenme kabiliyetine sahip olunması gerekmektedir.

Birliğin ortak dış politika ve güvenlik politikasına etkin bir katılım için aday ülkelerin buna hazır olması gerekmektedir. Ekonomik ve parasal birlik konusunda ise, merkez bankasının bağımsızlığı, ekonomik politikaların koordinasyonu, İstikrar ve Büyüme Paktı'na katılım, merkez bankasının kamu sektörü açıklarını finanse etmesinin yasaklanması gibi konularda üye ülkelerin aldıkları kararlara katılmak gerekmektedir.

AB'nin aldığı kararlara ve uyguladığı yasalara uyum sağlamak,
 Gümrük Birliği, malların serbest dolaşımı, sermayenin serbest dolaşımı gibi ortaklık anlaşmalarında belirtilen şartlara uyum sağlanması,
 Tek pazara geçişi gerektiren topluluk müktesebatına uyum sağlanması,
 Topluluğun tarım, iletişim ve bilgi teknolojileri, çevre, ulaşım, enerji, taşımacılık, tüketici hakları, adalet ve içişleri, işgücü ve sosyal haklar, eğitim ve gençlik, vergilendirme, istatistik, bölgesel politikalar, genel dış ve güvenlik politikası gibi alanlardaki her türlü düzenlemesine uyum sağlanması
olarak açıklanabilir.

Avrupa Birliği'nin genişlemesi
Avrupa Birliği tarihi
Kriter

Kopenhag Kriterleri