Sundance Film Festivali, Amerikan bağımsız sinemasının en önemli destekçisi olmuş, Hollywood film endüstrisi ve onun Oscar temelli üretim şemasına alternatif getirme amacında olan bağımsız film festivalidir.

Aktör Robert Redford tarafından 1981 yılında kurulmuş olan Sundance Enstitüsü'nce her yıl ABD'nin Utah eyaleti'nde gerçekleştirilir.

Sundance Film Festivali, Utah eyaletinin Salt Lake şehrinde her yıl düzenlenen sinema fuarı olan Birleşik Devletler Film Festivali (United States Film Festival) adı altında 1978 yılında kuruldu. İlk kuruluş yıllarında bu Festival daha çok geriye dönük filmler ve film yapım seminerlerine odaklanmıştır. Buna karşılık, başlangıcından bu yana, Hollywood sisteminin dışında yapılan - "bağımsız" sinema olarak adlandırılacak - Amerikan filmlerinde ortaya çıkan karışıklığa dikkat çekmeyi amaçlayan ulusal bir yarışma özelliğini taşımaktaydı. Birleşik Devletler Film Festivali daha sonra Park City, Utah'a taşındı ve film çekim tahtasıyla birlikte belgeseller ve kısa metrajlı filmleri de içine alacak şekilde kapsamını genişletti.

1985 yılında Sundance Enstitüsü bu Festivali kendi programına dahil etti ve uluslararası filmleri gösterimi yapılan eserler yelpazesine kattı. 1991'de resmen isim değişikliği ile Sundance Film Festivali adını alan Festival, yeni bağımsız film dalında en iyi film ödülünü alabilmek için uluslararası arenada kendini kabul ettirmiş bir vitrin haline gelmiştir.

Ayrıca bakınız
 2008 Sundance Film Festivali

Dış bağlantılar
 Sundance Film Festivali sitesi

Sundance Film Festivali


Laros Duarte, né le  à Rotterdam aux Pays-Bas, est un footballeur néerlandais qui évolue au poste de milieu défensif au FC Groningue.

Biographie

Débuts professionnels
Né à Rotterdam aux Pays-Bas, Laros Duarte est formé par l'un des clubs de sa ville natale, le Sparta Rotterdam. Il poursuit ensuite sa formation au PSV Eindhoven.

Le , Duarte s'engage définitivement avec le Sparta Rotterdam.

FC Groningue
Le , Laros Duarte s'engage en faveur du FC Groningue pour un contrat de quatre saisons.

En sélection
Laros Duarte joue un total de six matchs avec l'équipe des Pays-Bas des moins de 18 ans, tous en 2014. Il marque notamment un but.

Avec l'équipe des Pays-Bas des moins de 19 ans il participe au championnat d'Europe des moins de 17 ans en 2015. Il joue deux matchs dans cette compétition. Avec cette sélection il participe également à l'édition 2016 de cette même compétition. Il prend cette fois-ci part à quatre matchs.

Vie privée
Laros Duarte est le frère de Deroy Duarte, lui aussi footballeur professionnel, avec lequel il a notamment joué au Sparta Rotterdam.

Notes et références

Liens externes

Footballeur néerlandais
Joueur du Sparta Rotterdam
Joueur du FC Groningue
Naissance en février 1997
Naissance à Rotterdam

Laros Duarte


Antonette Wemyss Gorman est une officier militaire jamaïcaine qui occupe le poste de chef d'état-major de la force de défense jamaïcaine ; elle a le grade de contre-amiral. Elle est la première femme chef d'état-major en Jamaïque, a également été la première femme officier à servir en mer et la première femme à atteindre le grade de commandant dans la force de défense jamaïcaine. Sa nomination dans la marine en fait la première nomination d'une femme à un rôle de combat de première ligne dans les Caraïbes.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Femmes dans l'armée
Étudiant de l'université des Indes occidentales
Élève du Naval War College
Naissance dans la paroisse de Clarendon
Naissance en 1972

Antonette Wemyss Gorman


Joachim Johann Daniel Zimmermann (* 27. Oktober 1710 in Salzwedel; † 2. Januar 1767 in Hamburg) war ein deutscher Theologe und Kirchendichter.

Leben

Nachdem er die Schulen seiner Vaterstadt besuchte, wurde er auf das Akademische Gymnasium in Hamburg geschickt, auf welchem er am 13. April 1728 eingeschrieben wurde. Er wohnte hier bei dem Pastor Erdmann Neumeister, der ein Freund seines Vaters war. Unter Neumeisters Anweisung wurde er mit der deutschen Literatur bekannt und ganz in Neumeisters Art verfasste er auch später selbst Gedichte. Im Jahre 1730 sandte Neumeister ihn zum Studium der Theologie nach Rostock, von wo er 1732 wieder zu Neumeister zurückkehrte, um dessen jüngsten Sohn zu unterrichten. Am 31. Oktober 1732 machte er sein Candidatenexamen in Hamburg. Später setzte er seine Studien noch an der Universität Helmstedt fort und besuchte auch noch auf kürzere Zeit andere Universitäten. Nach der Rückkehr nach Hamburg, ward dann 1738 zum Katecheten (d. h. zum unordinierten Prediger) am Zuchthaus erwählt, welches Amt er im Juli des genannten Jahres antrat. Am 9. Juli 1741 wurde er zum Diakonus an St. Katharinen an Stelle des zum Hauptpastor ernannten Johannes Ludwig Schlosser erwählt und wurde später Archidiakonus dieser Kirche.

Zimmermann galt zu seiner Zeit als besonders begabter Dichter. Er verfasste Gedichte, Texte zu Oratorien und andern geistlichen Musiken für besondere Feste, wie Einführungen von Predigern, Einweihungen von Kirchen (u. a. für die 1762 neu eingeweihte St.-Michaelis-Kirche in Hamburg). Viele seiner Werke wurden von Georg Philipp Telemann vertont. Er arbeitete unter anderem auch mit Barthold Heinrich Brockes zusammen.

Werke (Auswahl)

 Gelehrtes
 Die Nichtigkeit der Lehre von der Wiederbringung aller Dinge, Herold, Hamburg 1748. (Digitalisat der SBB-PK Berlin)
 Herrn Joan Christian Cuno's Versuch einiger Moralischen Briefe an seinen Enkel und Pflege-Sohn: Nebst andern Zuschriften und Antworten in gebundener Rede, Ausgabe 2, Harmsen, Hamburg 1753.
 Unfehlbare Merkmale des Gehorsams gegen den Ruf der Gnade. Fritsch, Hamburg 1756.
 Betrachtungen über den Verstand und die Folgen der ersten Drohung Gottes wieder einige Gelehrte, welche darinnen eine blosse Vernichtung zu finden glauben. Veröffentlicht 1765.
 * Joach. Joh. Dan. Zimmermanns, Archidiac. An der Catharinen-Kirche in Hamburg, Vertheidigung seiner Schrift von der ersten Drohung Gottes, zugleich auch einiger Gelehrten, wieder die allgemeine deutsche Bibliothek: Nebst einem Versuche über die Religion dieser Bibliothek, Herold, Hamburg 1767.

 Dichtung
 Irdisches Vergnügen in Gott: Nebst einem Anhange verschiedener dahin gehöriger Übersetzungen: bestehend in physicalisch- und moralischen Gedichten. Autoren Barthold Heinrich Brockes, Joachim Johann Daniel Zimmermann, Charles Claude Genest Verlag Joh. Christoph Kissners, Hamburg 1734.
 Lysias: Hirten-Gedichte (ca. 1740).

 Gelegenheitsschriften
 Als der hoch-ehrwürdige … Herr Johann Albert Fabricius … Seine wohlselige Ehe-Liebste … Zu ihrer Ruhe-Stäte bringen liess: Trostgedicht für Johann Albert Fabricius beim Tod seiner Gattin Margaretha, geboren Schultzin am 23. Jenn. 1736, Gedicht veröffentlicht 1736.
 Klage-Gedicht vom 31. Oktober 1738 zum Tode von Pastor Johann Friedrich Winckler, 1738.
 Ueber das unvermuthete Ableben Herrn Johann Richey, der Stadt Hamburg gevollmächtigten Syndici am Röm. Kaiserl. Hofe, empfundenes, und Dessen schmerzlichst gerührtem Vater, Herrn Michael Richey öffentlichem Lehrer am Gymnasio, bezeugtes Mitleiden der patriotischen Gesellschaft 1738, Hamburg 1738.
 Als der Magnificus, … Herr Johann Joachim Weidener, … Am 7ten Novembr. 1730. Das Rectorat der Rostockischen Universitæt abermahl übernahm, wolte, … Respect bezeugen Joachim Johann Daniel Zimmermann, der heil. Schrifft Beflissener. Schwiegerau, Rostock 1730.
 Die Wilkens und von Kampische Verbindung, Gedicht 1741.
 Zwo Predigten nach der am 10ten März 1750 durch einen Wetterstrahl verursachten Einäscherung der Hauptkirche zu St. Michaelis in Hamburg, Herold, Hamburg 1750. (Digitalisat der SUB Göttingen)
 Rede bey der Taufe eines vormahligen Socinianers: Am 16ten May 1755 in der Catharinen-Kirche in Hamburg gehalten, und nebst einigen Nachrichten ans Licht gestellet, König, Hamburg 1755 (Digitalisat der SUB Göttingen).
 Wichtige Folgen von dem erhörten Gebeth und Flehen des gekreuzigten Erlösers: in einer am stillen Freytage 1754 anstatt des kurz vorher selig entschlafenen Herrn Johann Ludwig Schlossers … Gehaltenen Predigt, Piscator, Hamburg 1754.

 Texte zu Musikstücken
 Unsterblicher Nachruhm Friederich Augusts Königes von Pohlen und Churfürsten zu Sachsen: In einer Serenata Veröffentlicht, Hamburg 1733; Musik von Georg Philipp Telemann, TWV 4:7.
 6 Moralische Kantaten. für eine Singstimme, ein Soloinstrument (Violine oder Querflöte) und Basso continuo (1736); Musik von Georg Philipp Telemann, TWV 20:23–28.
 Ehren- und Freudenmahl der Bürger-Capitaine am 29. August 1737 (Kapitänsmusik): Oratorium und Serenade; Musik von Georg Philipp Telemann: Beneke, Hamburg 1737.
 Cantaten bey der Einsegnung des Hochwohlehrwürdigen und Hochgelahrten Herrn Erdmann Gottlieb Neumeisters zum Diaconat an der St. Jacobs Kirche; Musik von Georg Philipp Telemann, Beneken, Hamburg 1739.
 Ueber das Höchstschmertzhaffte Ableben weiland Ihro Römisch Kayserl. Majestät Carls des Sechsten Glorwürdigsten Andenkens abgefasste und in den Hamburgischen Kirchen am II Advents-Sonntage 1740 abgesungene Cantate; Musik von Georg Philipp Telemann, Hamburg 1740.
 Auf seine Einsegnung zum Diaconat an der Kirche zu St. Cathrinen, Nach Telemannischer Composition abgesungene Cantate, veröffentlicht 1741.
 Cantaten auf das Krönungs und Nahmensfest Carls VII. Erwählten Römischen Kaisers, veröffentlicht 1742.
 Ein Lämmlein geht und trägt die Schuld, Johannespassion 1745; Musik von Georg Philipp Telemann, TWV 5:30.
 Hamburgs Klage über das höchstschmerzhafte Ableben weiland Ihro Römisch-Kayserlichen Majestät Carls des Siebenden glorwürdigster Gedächtniß: In einem Oratorio welches am Sonntage Reminiscere 1745 in den Kirchen aufgeführet worden, König, Hamburg 1745; Musik von Georg Philipp Telemann: "Ich hoffete auf's Licht", TWV 4:13.
 Bey der auf das Allerhöchste Krönungs-Fest Ihro Römisch-Kayserlichen Majestät an Dero höchst-erfreulichstem Gebuhrts-Tage gehaltenen feyerlichen Rede abgesungenes Oratorio; Musik von Georg Philipp Telemann, König, Hamburg 1745.
 Bey der Einsegnung des … Johann Melchior Goeze zum Pastorat der Gemeinde zu St. Katharinen in Hamburg … Den 13. November 1755 abgesungene Cantaten …, Hamburg 1755.
 Oratorium Zur Einweyhung der neuen St. Michaelis Kirche in Hamburg am 19. Oktober 1762; Musik von Georg Philipp Telemann "Komm wieder, Herr, zu der Menge der Tausenden in Israel", TWV 2:12, Piscator, Hamburg 1762.
 Sing-Gedicht zur Begleitung der feyerlichen Rede im Hörsaale des Gymnasii bey dem Hamburgischen Friedens-Feste; Den 17ten May 1763; Musik von Georg Philipp Telemann, "Piscator", Hamburg 1763 (Digitalisat der SBB-PK Berlin).

 Predigten
 Auserlesene Predigten über die wichtigsten Stellen aus den epistolischen Texten durchs ganze Jahr, 3 Bde., Hamburg 1758–1762.
 Der Wille Gottes an christliche Dienstboten: Am Sonntage Jubilate 1758 aus der gewöhnlichen Epistel vorgestellet und zu mehrerer Ausbreitung der dadurch gesuchten Erbauung christlichen Herrschaften und Dienstboten zur Wiederholung dargelegt, Hamburg 1758.

Literatur
 Johann Dietrich Winckler: Artikel Joachim Johann Daniel Zimmermann, in: ders.: Nachrichten von Niedersächsischen berühmten Leuten und Familien, Band 1, Hamburg 1768, S. 106–115.
 Poesie der Niedersachsen, oder, Allerhand, Mehrentheils noch nie gedruckte Gedichte von den berühmtesten Nieder-Sachsen, sonderlich einigen ansehnlichen Mit-Gliedern der vormals in Hamburg blühenden Teutsch-übenden Gesellschaft. Band 1–3. Kißner, Hamburg 1721–1726.
 Autoren und Werke deutscher Sprache, hrsg. von Walther Killy unter Mitarbeit von Hans Fromm, München 1988–1993, ISBN 3-570-04671-0.

Weblinks

 Porträts Zimmermanns im Digitalen Portraitindex

Einzelnachweise

Person des Christentums (Hamburg)
Lutherischer Geistlicher (18. Jahrhundert)
Person um Georg Philipp Telemann
Autor
Literatur (18. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Deutscher
Geboren 1710
Gestorben 1767
Mann

Joachim Johann Daniel Zimmermann


Biserica "Sfântul Nicolae" din Hunedoara este un monument istoric aflat pe teritoriul municipiului Hunedoara. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 86829.07.01, 86829.07.02, 86829.07.03, 86829.07.04.

Istoric și trăsături
La mică distanță de cea mai reprezentativă operă de arhitectură gotică civilă din Transilvania, castelul Corvineștilor din Hunedoara (localitate atestată sub forma Hungnod în anul 1265), se găsește biserica "Sfântul Ierarh Nicolae", unul dintre puținele edificii ecleziastice ortodoxe din perioada medievală ridicate în mediul urban. Lăcașul, construit din piatră brută, amestecată cu cărămidă arsă și legată cu mortar din nisip de râu și var nestins, figurează pe lista monumentelor istorice românești.

Așa cum se prezintă astăzi, edificiul este rezultatul mai multor etape de construcție. Partea veche a bisericii prezintă o inedită îmbinare a două categorii de elemente, unele de factură bizantină (nava în cruce greacă înscrisă), altele aparținătoare sferei goticului (absida, constând dintr-un poligon cu unghiul în ax); ulterioară este adosarea pronaosului rectangular și a turnului-clopotniță. Naosul are o înfățișare aparte. În mijlocul său, încadrând un spațiu rectangular, se află patru coloane solide, terminate la capete cu câte un octogon; spațiul dintre ele este acoperit cu o cupolă, așezată pe un tambur rotund. Lumina pătrunde în navă prin douăsprezece ferestre, patru dintre ele fiind dispuse la nivelul pereților, iar celelalte opt, de formă alungită, străbătând tamburul cupolei. Absida altarului este asemănătoare cu cea a vechii biserici din Bârsău. Pronaosul, adăugat, probabil, în anul 1634, este acoperit cu un tavan din lemn. Turnul de deasupra unicei intrări apusene a fost adosat în anul 1827; are patru niveluri și este prevăzut, în partea superioară, cu o galerie de lemn spațioasă. În deceniul al treilea al secolului al XX-lea, un amplu șantier de restaurare a vizat consolidarea fundațiilor și a stâlpilor de susținere a bolții, prin turnarea unui brâu de beton. Alte lucrări au avut loc în anii 1939 (suportate financiar de deputatul liberal Constantin Bursan), 1959, 1973 și 1996-2001.

În naos, deasupra ușii de intrare, se găsește o pisanie în limba slavonă, care atestă atât reînnoirea lăcașului în anul 1634, cât și împodobirea pereților interiori cu o frumoasă pictură, două decenii mai târziu: "Cu vrearea Tatălui și cu ajutorul Fiiului și cu săvârșitul Sfântului Duhu, întemeietu-s-au această sfântă și dumnezăiască besearecă, pre hramu Sfântului Nicolae, în zilele prealuminatului Craiu Ardealului Gheorghie Racoți cel Bătrân, în cursul anilor 1634, cu osteneala și împreună cu toată cheltuiala a protopopului Ianăși ot Hinidoră i protopop Nicolae i Vasilie snă protopop Ianăși și Statie gineri-său, și cu mila a mulți neguțători s-au zidit ca să fie pomană părinților și sufletelor dumnealor și cari în cursul anilor 1654, aflatu-s-au lăngă ctitorii cei bătrăni, iar niște neguțători creștini, Dumitru Mărcocianul din Hinidoră și cu Nicolae Crăciun de o au zugrăvit și o au înfrumustățat, iar cheltuiala din osteneala dumnealor, ca să fie pomană părinților și sufletelor lor păn în veaci. Amin. Pis msța Avgusta dni 20, văleat 1654. Varul și aurul la păreți și stălpișor au dat-o iară popa Nicola". Luându-se ca punct de plecare această inscripție, în Șematismul Diecezei Lugojului din 1903 se susținea, eronat, că sfântul lăcaș a fost construit abia în anul 1634, când principele maghiar Gheorghe Rákóczi I, deranjat de bocetele femeilor din vechea biserică, aflată în imediata apropiere a castelului, ar fi dăruit terenul pe care se află edificiul de astăzi.

Decorul mural, realizat de "mult-greșitul și nenorocitul Caian Constantin și Stan zografi", se caracterizează prin compoziții cu personaje numeroase, scenele având ca fundal un cadru arhitectural pitoresc, cu o multitudine de detalii. Tâmpla a fost pictată cu același prilej, pe o icoană împărătească se precizează că "această icoană am pictat-o eu, Constantin Zograf, în anul 1654". Din păcate, din zestrea inițială nu se mai păstrează astăzi decât două icoane: "Deisis" și "Adormirea Maicii Domnului". Alte două, "Sfântul Nicolae" și "Maica Domnului cu Pruncul" (Hodighitria), de o rară frumusețe, au fost aduse de la mănăstirea Plosca (distrusă de tunurile generalului austriac Adolf von Buccow) în 1762; pentru a fi încadrate alături de celelalte s-a dispus tăierea părții lor inferioare. Prin compararea cromaticii, a tehnicii de execuție și a unor detalii de pictură, Marius Porumb a concluzionat că ambele au fost executate de același meșter, ieromonahul Gavriil, autorul ansamblului pictural de la Bălinești, ctitoria logofătului moldovean Ioan Tăutu. Alte icoane, pierdute astăzi, vor fi fost executate  de zugravii Dragotin cel Bătrân, Constantin și Simeon, menționați în vechiul pomelnic al bisericii.

Bibliografie
 Florin Dobrei: Bisericile ortodoxe hunedorene, Editura Eftimie Murgu, Reșița, 2010.
 Florin Dobrei - Tezaur hunedorean. Bisericile ortodoxe monument istoric (Editura Episcopei Devei și Hunedoarei, 2014)

Note

Legături externe
 Fișă monument
 Monumente istorice din România Fișă de monument

Vezi și
 Hunedoara

Imagini din exterior

Imagini din interior

Monumente istorice din județul Hunedoara
Biserici din județul Hunedoara
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae
Biserici din secolul al XV-lea din România

Biserica „Sfântul Nicolae” din Hunedoara


Léon Bakst sau Lev Samoilovici Bakst (în , numele la naștere - Leib Haim Izrailevici Rosenberg, ) a fost un pictor, scenograf și creator de costume și ilustrator de cărți rus, evreu originar din Belarus, care a activat la Sankt Petersburg și la Paris. A fost membru în asociația "Mir iskusstva" (Lumea artei) și un activ participant la producțiile artistice-teatrale și de balet ale lui Serghei Diaghilev, inclusiv "Les Ballets Russes", pentru care a creat decoruri și costume exotice, de un bogat colorit.

Biografie

Copilărie și tinerețe

Bakst s-a născut în 1866 la Grodno, în Imperiul Rus (azi oraș în Belarus), ca Leib Haim Rosenberg, într-o familie evreiască din clasa mijlocie. Bunicul său s-a distins ca croitor și a obținut permisiunea de a-și cumpăra o casă spațioasă pe Nevski Prospekt în capitala de atunci a Rusiei, Sankt Petersburg. Familia Rosenberg s-a mutat și ea acolo, copilul fiind adesea găzduit de bunici în zilele de sâmbătă. La 12 ani el a câștigat un concurs de pictură și, în pofida împotrivirii părinților săi, a ales cariera artistică.
După terminarea studiilor de gimnaziu, deși nu a reușit la examenul de admitere, el a studiat la Academia imperială de arte din Sankt Petersburg ca student neoficial. Și-a câștigat existența ca ilustrator de cărți, și, în cele din urmă, în 1883 a reușit la concursul de admitere la Academie. În 1886 a fost însă exmatriculat, se spune că, din cauza nemulțumirii autorităților universitare în legătură cu pictura sa "Madona plângându-l pe Hrist", în care toate personajele puteau fi identificate ca evrei.
Cu ocazia prime expoziții cu creațiile sale, el și-a schimbat numele de familie din Rosenberg în Bakst, care era, de fapt, numele familiei mamei sale. La începutul anilor 1890, a expus din picturile sale in cadrul Asociației pictorilor în acvaforte. După ce l-a cunoscut pe pictorul concetățean Alexandre Benois, a voiajat împreună cu acesta prin Europa, și în anii 1893-1897 a studiat la Academia Julian la Paris. Acolo l-a avut ca maestru pe Jean-Léon Gérome. Din Franța el a vizitat Petersburgul în repetate rânduri. După mijlocul anilor 1890 el a devenit membru în cercul de scriitori și artiști din jurul lui Serghei Diaghilev și al lui Benois, cunoscut ca "Mir Iskusstva" (Lumea artei) după periodicul pe care l-au întemeiat în 1899.
Lucrările de grafică pe care le-a publicat în această revistă i-au adus lui Bakst o primă notorietate.

Vârful carierei
In Rusia Bakst a pictat portrete ca acelea ale lui Filipp Maliavin (1899), Vasili Rozanov (1901), Andrei Belîi, (1905), Zinaida Gippius (1906). De asemenea a devenit profesorul de arte plastice al copiilor marelui duce Vladimir Alexandrovici al Rusiei. În anul 1902 țarul Nicolae al II-lea i-a comandat pictura "Întâlnirea amiralului Avellan cu marinari ruși", pa care Bakst a început să o picteze la Paris, cu ocazia festivităților de 17-25 octombrie 1893. În cele din urmă a lucrat la aceasta pictură vreme de 8 ani.
În 1898 Bakst a participat cu tablouri la Prima Expoziție de artiști ruși și finlandezi, organizată de Diaghilev, de asemenea la expoziții Sezession la München, în expoziții ale Uniunii artiștilor ruși etc, apoi in anii urmatori a realizat decoruri pentru spectacole la Ermitaj, la Palatul Alexandrovski și la Teatrul Mariinski.
În vremea Revoluției ruse din 1905 Bakst a fost angajat mai multe reviste - "Jupel", "Adskaia Pocǐta" și Satyricon, precum și la revista de artă Apollon.
La Petersburg, a predat în anii 1906-1910 la Școala de arte a lui Elizaveta Zvanțeva, unde l-a avut ca elev pe Marc Chagall. Acesta i-a fost elevul favorit tocmai fiindcă, deși părea să asculte cu interes indicațiile, până la urmă se lăsa condus de propriile sale înclinații.
În 1906 a vizitat din nou Parisul pentru a lua parte la secția rusă a Salonului de toamnă.
Începând din 1909 Bakst a lucrat mai ales ca decorator de scenă, creând decoruri pentru tragedii grecești.
Din 1909 s-a distins ca pictor de scenă și director artistic al Baletelor Ruse ale lui Diaghilev. A produs decoruri pentru spectacolele de balet "Cleopatra" (1909), "Șeherezada" (pe muzica lui Rimski-Korsakov) (1910), "Carnaval" (pe muzica de Schumann) (1910), "Narcisse" (1911), "Le Spectre de la Rose" (1911), "După-amiaza unui faun" (în coregrafia și interpretarea lui Vaslav Nijinski) (1912) și "Daphnis et Chloé".
În toată această perioadă artistul a trăit în vestul Europei. Dată fiind atmosfera antievreiască din Rusia, a preferat să se stabilească definitiv la Paris în anul 1912.

În 1914 Bakst a fost ales membru în Academia Imperiala de Arte a Rusiei.

În 1922 a rupt legătura cu Diaghilev și cu Baletele ruse. A vizitat în acel an Baltimore, și mai ales, Muzeul Evregreen House, reședința mecenatei sale americane, Alice Warder Garrett (1877-1952). El a întâlnit-o prima dată la Paris în 1914, când aceasta și-a însoțit soțul care lucra ca diplomat în Europa. Bakst a devenit curând confidentul și reprezentantul ei. La întoarcerea în Statele Unite în 1920, Alice Garrett însăși s-a însărcinat cu reprezentarea lui Bakst pe piața artistică americană și i-a organizat două expoziții la Galeria Knoedler din New York precum și câteva voiaje. La Baltimore
Bakst a repictat salonul de la Evergreen într-un galben acid șocant și un roșu chinezesc.
De asemenea în 1895 a transformat mica sală de gimnastică a clădirii într-un teatru privat în culori moderniste.

Bakst a decedat de edem pulmonar la 27 decembrie 1924 la o clinică din Rueil Malmaison în Franța. Cortegiul său funerar a fost urmat de o seamă de faimoși artiști, muzicieni, balerini și critici de artă, el fiind înhumat in cursul unei ceremonii emoționante la Cimitirul Batignolles din Paris.

In memoriam
la finele anilor 2010 - la Museul Victoria si Albert din Londra s-a organizat o expoziție a costumelor și gravurilor lui Bakst.

Bakst în creații artistice
 Filmul Anna Pavlova al lui Emil Loteanu; rolul lui Bakst a fost jucat de Igor Dmitriev (1983).

Galerie cu selecții din creațiile sale

Note

Lectură suplimentară
 Constantin Prut, Dicționar de artă modernă, Editura Albatros, București, 1982
 Elisabeth Ingles, Bakst, Parkstone Press International, New York,
 S.V.Golâneț - text si redactare - Albumul Lev Bakst. Editura "Izobrazitelnoie Iskusstvo", Moskva, 1991

Nașteri în 1866
Decese în 1924
Pictori ruși
Pictori evrei

Léon Bakst


A Igreja Presbiteriana da Venezuela (IPV) - em espanhol Iglesia Presbiteriana de Venezuela - é uma denominação presbiteriana, estabelecida na Venezuela em 1897 pelo Rev. Theodore Strong Pond e sua esposa Julia, missionários da Igreja Presbiteriana nos Estados Unidos da América.

História
Em 1855, o Rev. Ramón Montsalvatge (enviado pela Sociedade Bíblica Americana), chegou a Colômbia. Posteriormente, o Rev. Henry Barrington Pratt (enviado pela Igreja Presbiteriana nos Estados Unidos da América) também se estabeleceu no país.

A partir do trabalho dos missionários, a Igreja Presbiteriana de Bogotá foi organizada e posteriormente toda a Igreja Presbiteriana da Colômbia.

Entre os membros desta igreja estava Heráclito Osuna, um venezuelano, que foi eleito presbítero da igreja de Bogotá.

Em 1886, Osuna voltou para a Venezuela e passou a residir em Caracas. Ali, fundou uma escola presbiteriana e transformou sua casa em uma congregação presbiteriana.

Em 1987, o Rev. Theodore Strong Pond e sua esposa Julia, estabeleceram-se em Caracas, para auxiliar a congregação. Em 1990, a congregação foi organizada como Igreja Presbiteriana O Redentor (Iglesia Presbiteriana El Rendentor), a primeira igreja presbiteriana do país.

Em 1915, foi ordenado o primeiro pastor venezuelano, o Rev. Benjamín Roldán.

Em 1946, foi organizado o Presbitério da Venezuela, à época com 3 pastores, 7 igrejas e 450 membros.

A partir de um lento crescimento, a denominação tornou-se autônoma apenas na década de 1950.

Em 1972 a denominação passou a permitir a ordenação de mulheres.

Em 2018, a denominação era formada por um sínodo, com 2 presbitérios 17 igrejas e congregações e 800 membros, sendo a maior denominação reformada no país.

Doutrina

A denominação permite a ordenação de mulheres e subscreve a Confissão de Fé de Westminster, Catecismo de Heidelberg e Segunda Confissão Helvética.

Relações Intereclesiásticas

A denominação é membro da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas e da Aliança de Igrejas Presbiterianas e Reformadas da América Latina.

Denominações presbiterianas na Venezuela
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas

Igreja Presbiteriana da Venezuela


Líjar, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden en kalabalık ikinci bölge olan Endülüs'e bağlı; İspanya'nın güneyinde bulunan Almería eyaletine bağlı belediye. 2009 yılındaki nüfusu; 507 kişidir. Belediye, 28 km2'lik bir alanı kaplamaktadır.

Nüfus

Kaynak: INE (Spain)

Dış bağlantılar
  Líjar - Sistema de Información Multiterritorial de Andalucía
  Líjar - Diputación Provincial de Almería

Líjar


دوغولوبغي  هي مدينة في مقاطعة خاباروفسك كراي في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 20187   نسمة.

مدن خاباروفسك كراي

دوغولوبغي (هاباروفسك)


Proba de schi fond, 15 km liber masculin de la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud a avut loc pe 16 februarie 2018 la Alpensia Cross-Country Skiing Centre.

Program
Orele sunt orele Coreei de Sud (ora României + 7 ore).

Rezultate

Cursa a început la ora 15:00.

Referințe

Schi fond la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Schi fond la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 - 15 km liber (masculin)


The parish of Trinity Church has three separate burial grounds associated with it in New York City. The first, Trinity Churchyard, is located in Lower Manhattan at 74 Trinity Place, near Wall Street and Broadway. Alexander Hamilton, Albert Gallatin, and Robert Fulton are buried in the downtown Trinity Churchyard.

The second Trinity parish burial ground is the St. Paul's Chapel Churchyard, which is also located in lower Manhattan (roughly ), six blocks north of Trinity Church. It was established in 1766. Both of these churchyards are closed to new burials.

Trinity's third place of burial, Trinity Church Cemetery and Mausoleum, located in Hamilton Heights in Upper Manhattan, is one of the few active burial sites in Manhattan. Trinity Church Cemetery and Mausoleum is listed on the National Register of Historic places and is the burial place of notable people including John James Audubon, John Jacob Astor IV, Mayor Edward I. Koch, Governor John Adams Dix, Ralph Ellison, and Eliza Jumel. In 1823 all burials south of Canal Street became forbidden by New York City due to city crowding, yellow fever, and other public health fears.

After considering locations in the Bronx and portions of the then-new Green-Wood Cemetery, in 1842 Trinity Parish purchased the plot of land now bordered by 153rd street, 155th street, Amsterdam, and Riverside to establish the Trinity Church Cemetery and Mausoleum. The cemetery is located beside the Chapel of the Intercession that Audubon co-founded in 1846, but this chapel is no longer part of Trinity parish. James Renwick, Jr., is the architect of Trinity Church Cemetery and further updates were made by Calvert Vaux. The uptown cemetery is also the center of the Heritage Rose District of New York City.

A no-longer-extant Trinity Parish burial ground was the Old Saint John's Burying Ground for St. John's Chapel. This location is bounded by Hudson, Leroy and Clarkson streets near Hudson Square. It was in use from 1806 to 1852 with over 10,000 burials, mostly poor and young. In 1897, it was turned into St. John's Park, with most of the burials left in place. The park was later renamed Hudson Park, and is now James J. Walker Park.  (This park is different from a separate St. John's Park, a former private park and residential block approximately one mile to the south that now serves as part of the Holland Tunnel access.)

Notable burials

Trinity Churchyard (Broadway and Wall Street)
 William Alexander, Lord Stirling (1726–1783), Continental Army major general during the American Revolution
 John Alsop (1724–1794), Continental Congress delegate
 William Bayard Jr. (1761–1826), banker
 William Berczy (1744–1813), Canadian painter and pioneer buried in unmarked grave and name recorded as William Burksay
 William Bradford (1660–1752), colonial American printer
 Richard Churcher (1676–1681), a child whose grave is marked with the oldest carved gravestone in New York City
 Angelica Schuyler Church (1756–1814), daughter of Philip Schuyler, sister of Elizabeth Schuyler Hamilton and  Margarita Schuyler Van Rensselaer
 Michael Cresap (1742–1775), frontiersman
 James De Lancey (1703–1760), Colonial Governor of New York
 John R. Fellows (1832–1896), U.S. representative
 Robert Fulton (1765–1815), inventor of the first commercially successful steamboat
 Albert Gallatin (1761–1849), U.S. congressman, Secretary of the Treasury, founder of New York University
 Horatio Gates (1727–1806), Continental Army general during the American Revolution
 James Gordon (1735–1783), 80th Regiment of Foot (Royal Edinburgh Volunteers) Lieutenant Colonel
 Aaron Hackley, Jr. (1783–1868), U.S. representative
 Alexander Hamilton (1755/57–1804), American revolutionary patriot and  Founding Father; first U.S. Secretary of the Treasury, and a signer of the United States Constitution, husband of Elizabeth Schuyler Hamilton
 Elizabeth Schuyler Hamilton (1757–1854), co-founder and deputy director of New York's first private orphanage, now Graham Windham
 Philip Hamilton (1782–1801), first son of Elizabeth Schuyler Hamilton and Alexander Hamilton, grandson of U.S. General Philip Schuyler, nephew of Angelica Schuyler Church and Margarita Schuyler Van Rensselaer
 John Sloss Hobart (1738–1805), U.S. senator
 William Hogan (1792–1874), U.S. congressman
 James Lawrence (1781–1813), naval hero during the War of 1812
 Francis Lewis (1713–1802), signer of the Declaration of Independence
 Walter Livingston (1740–1797), delegate to the Continental Congress
 Luther Martin (1744–1826), delegate to the Continental Congress
 Charles McKnight (1750–1791), Continental Army surgeon
 John Jordan Morgan (1770–1849), U.S. representative
 Hercules Mulligan (1740–1825), spy during the American Revolution, friend of Alexander Hamilton
 Thomas Jackson Oakley (1783–1857), U.S. representative
 John Morin Scott (1730–1784), Continental Congress delegate, Revolutionary War general, first secretary of state of New York
 George Templeton Strong (1820–1875), diarist, abolitionist, lawyer
 Robert Swartwout (1779–1848), brigadier general, Quartermaster general of the War of 1812
 Silas Talbot (1750–1813), U.S. Navy commodore, second captain of the USS Constitution
 John Watts (1749–1836), U.S. representative
 Franklin Wharton (1767–1818),  Commandant of the Marine Corps, 1804–1818
 Hugh Williamson (1735–1802), American politician, signer of the Constitution of the United States
 John Peter Zenger (1697–1746), newspaper publisher whose libel trial helped establish the right to a free press

In the northeast corner stands the Soldiers' Monument, with a plaque reading: "At a meeting of Citizens held at the City Hall of the City of New York June 8, 1852: It was resolved That the Erection of a becoming Monument with appropriate inscriptions by Trinity Church to the Memory of those great and good Men who died whilst in Captivity in the old Sugar House and were interred in Trinity Church Yard in this City will be an act gratifying not only to the attendants of this Meeting but to Every American Citizen."

The claim those prisoners are buried in Trinity Churchyard is disputed by Charles I. Bushnell, who argued in 1863 that Trinity Church would not have accepted them because it supported Great Britain. Historian Edwin G. Burrows explains how the controversy related to a proposal to build a public street through the churchyard.

Trinity Church Cemetery and Mausoleum (770 Riverside Drive)

 Amsale Aberra (1954–2018), Ethiopian-American fashion designer and entrepreneur
 Mercedes de Acosta (1893–1968), writer, socialite
 Rita de Acosta Lydig (1876–1929), socialite
 Caroline Webster Schermerhorn Astor (1830–1908), socialite, doyenne of Gilded Age New York society
 John Jacob Astor (1763–1848) business magnate, progenitor of the Astor family of New York
 John Jacob Astor III (1822–1890), financier and philanthropist
 John Jacob Astor IV (1864–1912), millionaire killed in the sinking of the Titanic
 John Jacob Astor VI (1912–1992), shipping magnate
 William Backhouse Astor, Sr. (1792–1875), real estate businessman
 William Backhouse Astor, Jr. (1829–1892), businessman and race horse breeder/owner
 John James Audubon (1785–1851), ornithologist and naturalist
 Will Barnet (1911–2012), artist
 Estelle Bennett (1941–2009), member of the 1960s girl group The Ronettes
 John Romeyn Brodhead (1814–1873) Historian of early colonial New York
 John J. Cisco (1806–1884), Assistant Treasurer of the United States under presidents Franklin Pierce, James Buchanan, and Abraham Lincoln
 John Winthrop Chanler (1826–1877), United States Congressman
 Robert Winthrop Chanler (1872–1930), muralist and designer
 William Astor Chanler (1867–1934), United States Congressman
 Cadwallader D. Colden (1769–1834), abolitionist (New York Manumission Society) (1806–1834);  Mayor of New York City (1818–1821)
 William Augustus Darling (1817–1895), United States Congressman
 Alfred D'Orsay Tennyson Dickens (1845–1912), lecturer on the life of his father, Charles Dickens
 John Adams Dix, (1798–1879) soldier, United States Senator, Secretary of the Treasury, Governor of New York, statesman
 Ralph Ellison, (1914–1994), novelist, critic, and educator, author of Invisible Man
 Henry Erben (1832–1909), rear admiral of the United States Navy, serving in the American Civil War and Spanish-American War
 Herman D. Farrell Jr. (1932–2018), New York State Assembly member
 Madeleine Talmage Force (1893–1940), socialite, Titanic survivor, second wife of John Jacob Astor IV
 Bertram Goodhue (1869–1924), American architect and typeface designer, designed the Rockefeller Chapel at the University of Chicago
 Cuba Gooding Sr. (1944–2017), singer and actor
 Edward Haight (1817–1885), United States Congressman
 Katherine Corri Harris (1890–1927), American silent film actor
 Abraham Oakey Hall (1826–1898), Mayor of New York City
 Anthony Philip Heinrich (1781–1861), American composer and founding chair of the New York Philharmonic Society
 Geoffrey Lamont Holder (1930–2014), Trinidadian-American actor, dancer, and choreographer, principal actor for the Metropolitan Opera Ballet in New York City, portrayed Baron Samedi in Live and Let Die
 David Hosack (1769–1835), physician, botanist, educator, tended to Alexander Hamilton's mortal wound
 Charles C. Ingham (1797–1863), Irish-American portraitist
 Eliza Jumel (1775–1865), second wife of Aaron Burr
 Dita Hopkins Kinney (1855–1921), first superintendent of United States Army Nurse Corps (1901–1909)
 Edward I. Koch (1924–2013), Mayor of New York City (1978–1989)
 John Lewis (1920–2001), American jazz pianist and founder of the Modern Jazz Quartet
 Robert O. Lowery (1916–2001), first African-American New York City Fire Commissioner (1966–1973)
 George Malloy (1920–2008), pianist, accompanied Camilla Williams singing "The Star-Spangled Banner", preceding Martin Luther King Jr. delivering his "I Have a Dream" speech, during the August 1963 March on Washington for Jobs and Freedom
 Robert Bowne Minturn (1805–1866), prominent New York merchant, philanthropist; shipper owner of Flying Cloud
 James Monroe (1799–1870), U.S. Congressman
 Clement Clarke Moore (1779–1863), clergyman, attributed author of Christmas poem A Visit from St. Nicholas
 Jerry Orbach (1935–2004), actor
 Samuel B. Ruggles (1799–1881), politician, member of the New York State Assembly, donated land used to create Gramercy Park in New York City
 Francis Shubael Smith (1819–1887), co-founder of Street & Smith publishing
 Thomas Fielding Scott (1807–1867), first missionary Episcopal Bishop of Washington and Oregon
 Samuel Seabury (1873–1958), New York City judge, not to be confused with the known rival of Alexander Hamilton
 Frederick Clarke Withers (1828–1901), English-American architect in the High Victorian Gothic style
 Fernando Wood (1812–1881), Mayor of New York City

St. Paul's Chapel Churchyard (Broadway at Fulton Street)
 George Frederick Cooke (1756–1812), actor
 Richard Coote, 1st Earl of Bellomont (1636–1701), British colonial governor
 John Holt (1721–1784), publisher
 William Houstoun (1755–1813), Continental Congress delegate for whom Houston Street was named
 Richard Montgomery (1738–1775) Major General in the Continental Army during the American Revolution
 Stephen Rochefontaine (1755–1814), Continental Army officer during the American Revolution

References

External links

 At Find a Grave:
 Trinity Churchyard
 Trinity Churchyard Soldier's Monument
 Trinity Church Cemetery and Mausoleum
 Saint Paul's Chapel and Churchyard
 Hi-Res Photo Gallery of the Trinity Church Cemetery.
 Trinity Tombstone & Churchyard Gallery
 Trinity Church Cemetery and Mausoleum records at Trinity Wall Street Archives

Cemeteries on the National Register of Historic Places in Manhattan
Anglican cemeteries in the United States
Cemeteries in Manhattan
Financial District, Manhattan
Broadway (Manhattan)

Hudson Square
Cemeteries established in the 17th century

Trinity Church Cemetery


A Batalha de Narva foi uma batalha da Segunda Guerra Mundial, que durou de 2 de fevereiro a 10 de agosto de 1944, na qual o Destacamento do Exército Alemão "Narwa" e a Frente Soviética de Leningrado lutaram pela posse do estrategicamente importante Istmo de Narva .

A batalha ocorreu na seção norte da Frente Oriental e consistiu em duas fases principais: a Batalha pela cabeça de ponte Narva (fevereiro a julho de 1944),  e a Batalha da Linha Tannenberg (julho-agosto de 1944).  A ofensiva soviética de Kingisepp-Gdov e as ofensivas de Narva fizeram parte da Campanha da Primavera de Inverno do Exército Vermelho de 1944. Seguindo a estratégia de "frente ampla" de Joseph Stalin, essas batalhas coincidiram com a Ofensiva Dnieper-Cárpatos (dezembro de 1943 - abril de 1944) e a Ofensiva de Lviv-Sandomir (julho-agosto de 1944).  Vários voluntários estrangeiros e recrutas estonianos locais participaram da batalha como parte das forças alemãs com o Grupo de Exércitos Norte.

Como continuação da Ofensiva Leningrado-Novgorod de janeiro de 1944, a operação empurrou a frente para o oeste até o rio Narva, com o objetivo de destruir a linha alemã e penetrar profundamente em território estoniano. Unidades soviéticas estabeleceram várias cabeças de ponte na margem ocidental do rio em fevereiro, enquanto os alemães mantinham uma cabeça de ponte na margem leste. Tentativas subsequentes de expandir o apoio soviético falharam. Os contra-ataques alemães aniquilaram as cabeças de ponte ao norte de Narva e reduziram a cabeça de ponte ao sul da cidade, estabilizando a frente até julho de 1944. A ofensiva soviética de julho de 1944 levou à captura da cidade depois que as tropas alemãs recuaram para a Linha de Defesa Tannenberg nas colinas de Sinimäed, a 16 quilômetros de Narva. Na Batalha da Linha Tannenberg que se seguiu, o grupo do exército alemão manteve sua posição. O principal objetivo estratégico de Stalin- uma rápida recuperação da Estônia como base para ataques aéreos e marítimos contra a Finlândia e uma invasão da Prússia Oriental- não foi alcançado. Como resultado da dura defesa das forças alemãs, o esforço de guerra soviético na região do Mar Báltico foi prejudicado por sete meses e meio.

Leitura adicional

Batalhas e operações da Guerra Soviética-Alemã
!CS1 estónio-fontes em língua (et)
!Artigos com coordenadas no Wikidata
Frente oriental da Segunda Guerra Mundial
União Soviética
União Soviética na Segunda Guerra Mundial

Batalha de Narva (1944)


Aeroportul Tenzing–Hillary (IATA: LUA, ICAO: VNLK), cunoscut și sub numele de Aeroportul Lukla, este un aeroport mic în orașul Lukla, în Khumbu, Districtul Solukhumbu, Provincia Nr. 1, estul Nepalului. Emisiunea intitulată Cele Mai Extreme Aeroporturi, difuzată de History Channel în 2010, a evaluat acest aeroport ca fiind cel mai periculos din lume timp de peste 20 de ani.

Aeroportul este popular pentru că Lukla este locul de unde cei mai mulți oameni încep a urca spre Tabăra de Bază a Muntelui Everest. Există zboruri zilnice între Lukla și Kathmandu pe timp de zi și vreme bună. Deși distanța de zbor este scurtă, plouă frecvent în Lukla, în timp ce soarele strălucește puternic în Kathmandu. Vânturile puternice, norii deși și schimbarea frecventă a vizibilității duc la amânarea zborurilor și chiar închiderea aeroportului. Aeroportul este înconjurat de un gard de sârmă împletită și patrulat continuu de poliția armată și civilă nepaleză.

Istoric
Aeroportul a fost construit în 1964 sub supravegherea lui Edmund Hillary, care a vrut inițial să construiască aeroportul pe terenurile agricole plate. Însă fermierii locali nu au fost de acord să renunțe la pământurile lor, așa că aeroportul a fost construit pe poziția sa actuală. Hillary a cumpărat terenul de la șerpași pentru US$2.650 și i-a implicat în construirea aeroportului. Se spune că Hillary nu era mulțumit de rezistența solului de pe pistă, așa că a cumpărat băuturi alcoolice pentru șerpași și le-a cerut să danseze pentru a tasa terenul care servea drept pistă. Pista nu a fost asfaltată decât abia în 2001.

În ianuarie 2008, aeroportul a fost redenumit în onoarea șerpașului Tenzing Norgay și a lui Sir Edmund Hillary, primele persoane confirmate că au ajuns pe vârful Muntelui Everest, și pentru a marca eforturile lor în construcția acestui aeroport.

Companii aeriene și destinații

Statistici

Numărul de pasageri

Galerie

Note

Altiporturi
Aeroporturi din Nepal

Aeroportul Tenzing–Hillary


القرار الرئيس لمجلس المبعوثين الامبراطوري  كان آخر قانون مهم للامبراطورية الرومانية المقدسة. اعتمد القرار في الاجتماع الأخير للرايخستاغ الدائم في 25 شباط 1803 في ريجينسبرج ودخل حيز النفاذ مع التصديق القيصري بتاريخ 27 نيسان 1803 . اعتمد نص القرار هذا على خطة التعويض بين فرنسا والنمسا التي تعود إلى حزيران 1802 والتي تأسست على معاهدة ونفيل للسلام 1801 (المادة 7) .

مراجع

ألمانيا في 1803
الإمبراطورية الرومانية المقدسة في 1803
القانون في 1803
قرار
التاريخ القانوني للإمبراطورية الرومانية المقدسة
قرار
أحداث مارس 1803
أحداث أبريل 1803
وثائق في 1803

القرار الرئيس لمجلس المبعوثين الإمبراطوري


An Stenospermation hilligii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Luis Aloysius, Luigi Sodiro. An Stenospermation hilligii in nahilalakip ha genus nga Stenospermation, ngan familia nga Araceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stenospermation

Stenospermation hilligii


An Cyrtopodium fowliei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lou Christian Menezes. An Cyrtopodium fowliei in nahilalakip ha genus nga Cyrtopodium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyrtopodium

Cyrtopodium fowliei


Charles-François Stallaert (Merchtem, 23 de septiembre de 1820- Everberg, 24 de noviembre de 1893) fue un filósofo y escritor belga.

Biografía
Pertenecía a una familia de maestros pasteleros, su padre y abuelo ejercían este oficio. Este último Jean-François Stallaert era además poeta.

Estudió latín y griego clásico en Turnhout y Malinas y siguió con estudios de filosofía y letras en Lovaina y Bruselas, pero la muerte prematura de su padre le obligó a dejar de estudiar y buscar trabajo.

Trabajó cuatro años en la empresa de expediciones marítimas Lambert Straatman, pero lo tuvo que dejar por problemas de salud. Más tarde trabajó en el Ministerio de Finanzas y en la compañía ferroviaria belga. Fue profesor de flamenco en una escuela militar y miembro de la Sociedad de Literatura neerlandesa en Leiden desde 1859.

Se casó dos veces, la primera en Brujas en 1848 con Mathilde Mast, hija de un alto funcionario. Pasado un tiempo después de que ella muriera en 1857, se casó en 1862  con Élisabeth Galesloot, hermana del jefe de división de los archivos estatales.

Obra

Anciennes lois et coutumes flamandes, traduites pour la Commission royale pour la publication des anciennes lois et ordonnances de Belgique.
Geschiedenis van Hertog Jan den Eerste van Brabant, 1859.
Grammaire flamande.
Glossarium van verouderde rechtstermen, kunstwoorden en andere uitdrukkingen uit Vlaamsche, Brabantsche en Limburgsche oorkonden, Leyde, 1886-1893.

Bibliografía

Bibliographie nationale, t. III.
 Frederiks et Van den Branden, Biographisch Woordenboek.
 Th. Coopman, Levensbericht van Karel-Frans Stallaert, Jaarboek der Koninklijke Vlaamsche Academie, 1895
 Éliane Gubin, Bruxelles au XIXème siècle : berceau d'un flamingantisme démocratique (1840-1873), Bruselas, 1979.
 J. Vercoullie, "Charles-François Stallaert", Biographie Nationale, t. 23, col. 556-561.

Filósofos de Bélgica del siglo XIX
Escritores de Bélgica del siglo XIX
Escritores de Flandes
Escritores en neerlandés
Escritores en francés

Charles-François Stallaert


{{Taksokuş
| ad = Sarı kuyruksallayan
| resim = Motacilla flava.jpg
| resim_bilgi =
| statü = LC
| alem = Animalia
| şube = Chordata
| sınıf = Aves
| takım = Passeriformes (Ötücü kuşlar)
| familya = Motacillidae (Kuyruksallayangiller)
| cins = Motacilla (Kuyruksallayan)
| tür = M. flava
| ikili_ad = Motacilla flava
| ikili_ad_yazar = Linnaeus, 1758
| dış_bağlantılar =
}}Sarı kuyruksallayan''' (Motacilla flava''), kuyruksallayangiller (Motacillidae) familyasından bir kuyruksallayan türü.

Fiziksel özellikleri
Erkeğinin alt tarafı parlak sarı, üst tarafı yeşilimsi, kanatları koyu renk, kanat çizgileri ise açık renktir. Dişileri daha mattır, üst tarafı yeşilimsi (bazılarının oldukça gri), alt tarafı kremdir ve kuyrukaltı daha sarıdır. Gençler daha kahverengi, alt tarafı ise uçuk kahverengidir ve kolyeyi andıran göğüs kuşağı, göz çizgisi ve bıyığı koyu renktir, gözünün üstünde açık renk bir çizgi vardır. Hepsinin kuyruğu uzun, ince ve siyah, kuyruk yan kenarları beyaz, bacakları uzun ve siyahtır.

Dağılımı
Çoğunlukla Avrupa'nın ve Asya'nın ılıman kesimlerinde ve kuzey Amerika'da Alaska bölgesinde bulunur.

Dış bağlantılar

Kuyruksallayangiller
Avrupa kuşları
Türkiye'deki kuşlar
Kuzey Afrika kuşları
Polonya'daki kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Sarı kuyruksallayan


Eqbal Ahmad (1933 – 11 May 1999) was a Pakistani political scientist, writer and academic known for his anti-war activism, his support for resistance movements globally and academic contributions to the study of the Near East. Born in Bihar, British India, Ahmad migrated to Pakistan as a child and went on to study economics at the Forman Christian College. After graduating, he worked briefly as an army officer and was wounded in the First Kashmir War in 1948. He participated in the Algerian Revolution, then studied the Vietnam War and U.S. imperialism, becoming an early opponent of the war upon his return to the U.S. in the mid-1960s.

While highly regarded in radical circles of South Asia and left-wing circles more generally, Ahmad was a controversial figure. According to Pervez Hoodbhoy, warrants of arrest and death sentences were put on him during successive martial law governments in Pakistan. Although he was indicted in 1971 on charges of conspiring to kidnap Henry Kissinger (who was then President Nixon's National Security Advisor), the case was eventually dismissed. Kabir Babar called Ahmad "one of the most outstanding thinkers ever to originate from the Subcontinent. His analyses of the major political events and trends of the 20th century were noted for their astuteness and predictive power." Edward Said listed Ahmad as one of the two most important influences on his intellectual development, praising the latter's writings on South Asia especially as informative.

Early life and education

Eqbal Ahmad was born in the village of Irki in the Gaya District (now Magadh Division) of the Indian state of Bihar. When he was a young boy, his father was murdered over a land dispute in his presence by a hindu group. During the partition of India in 1947, he and his elder brother migrated to Pakistan on foot.

Eqbal Ahmad graduated from Forman Christian College in Lahore, Pakistan, in 1951 with a degree in economics. After serving briefly as an army officer, he enrolled at Occidental College in California in 1957, as a Rotary Fellow. In 1958, he went to Princeton University, where he studied political science and Middle Eastern history until earning his PhD in 1965.

During his time at Princeton, Ahmad travelled to Tunisia and Algeria as part of his doctoral dissertation. In Algiers, he supported the revolution, leading to his subsequent arrest in France. Ahmad went on to teach at the University of Illinois and at Cornell University until 1968. During this time, Ahmad also became a prominent fellow of the anti-war Institute for Policy Studies.

His vocal support of Palestinian rights during the 1967 war led to his isolation within the academic community, causing him to leave Cornell. From 1968 to 1972, he worked as a fellow at the University of Chicago. During this time, Ahmad became a strong activist against the Vietnam War, which lead to his being charged as part of the Harrisburg Seven in January 1971. After the trial Ahmad was acquitted of all charges in 1972. He moved to Amsterdam in 1973. In 1974, he founded and directed the Transnational Institute, until 1975. In 1982, he moved back to the United States and joined the Hampshire College as a tenured professor and taught there until becoming Professor Emeritus in 1997.

In 1990, he began splitting his time between Islamabad and Amherst and also began writing for Dawn, and worked unsuccessfully to establish a liberal arts college named after Ibn Khaldun in Islamabad. Ahmad was one of the most prominent left-wing academics in both Pakistan and the United States. His legacy is that of strong opposition to militarism, bureaucracy, nuclear arms and ideological rigidity, while a strong supporter of democracy and self-determination. Even though a little-known figure within Pakistan, Ahmad bestowed a strong legacy within intellectual circles both in and outside the country.

Career
From 1960 to 1963, Ahmad lived in North Africa, working primarily in Algeria, where he joined the National Liberation Front and worked with Frantz Fanon and some Algerian nationalists who were fighting a war of liberation against the French in Algeria. He was offered an opportunity to join the first independent Algerian government, but refused in favour of life as an independent intellectual. Instead, he returned to the United States. Eqbal Ahmad was fluent in Urdu, English, Persian and Arabic.

When he returned to the United States, Eqbal Ahmad taught at the University of Illinois at Chicago (1964–65) and Cornell University in the school of Labour Relations (1965–68). Palestinian right of return Palestinian rights during the 1967 Arab-Israeli war 1967 war lead to his isolation within the academic community, causing him to leave Cornell. From 1968 to 1972, he worked as a fellow at the University of Chicago. During this time, Ahmad became a strong activist against the Vietnam War, which lead to his being charged as part of the Harrisburg Seven in January.After the trial Ahmad was acquitted of all charges in 1972.During these years, he became known as one of the earliest and most vocal opponents of American policies in Vietnam and Cambodia. From 1968 to 1972, he was a fellow at the Adlai Stevenson Institute in Chicago. In 1971, Eqbal Ahmad was indicted as one of the Harrisburg Seven, with the anti-war Catholic priest Philip Berrigan, Berrigan's future wife, Sister Elizabeth McAlister, and four other Catholic pacifists, on charges of conspiracy to kidnap Henry Kissinger. After fifty-nine hours of deliberations, the jury declared a mistrial, in 1972.

Eqbal Ahmad's friend, author Stuart Schaar suggested in a book on Eqbal Ahmad that he had warned the US against attacking Iraq in 1990. He had correctly predicted that Saddam's fall would bring in sectarian violence and chaos in the region. Eqbal Ahmad had also interviewed Osama bin Laden in Peshawar in 1986. In the early 1990s, he had predicted that considering the ideology of Osama Bin Laden, he would eventually turn against his then allies US and Pakistan.

From 1972 to 1982, Ahmad was Senior Fellow at the Institute for Policy Studies. From 1973 to 1975, he served as the first director of its overseas affiliate, the Transnational Institute in Amsterdam. In 1982, Ahmad joined the faculty at Hampshire College, in Amherst, Massachusetts, a progressive school which was the first college in the nation to divest from South Africa. There, he taught world politics and political science. In the early 1990s, Ahmad was granted a parcel of land in Pakistan by Prime Minister Nawaz Sharif's government, to build an independent, alternative university, named Khaldunia University.

Upon his retirement from Hampshire in 1997, he settled permanently in Pakistan, where he continued to write a weekly column, for Dawn, Pakistan's oldest English-language newspaper. He continued to promote social democracy for Muslim countries like in the Scandinavian countries to prevent extremism, poverty and injustice in those countries.

Eqbal Ahmad was the founding chancellor of the then newly established Textile Institute of Pakistan, a textile-oriented science, design and business-degree-awarding institute. The institute professes to be driven by the values Eqbal Ahmad stood for and awards its most prestigious honour, the Dr. Eqbal Ahmed Achievement Award, to one graduate unanimously deemed by the faculty as reflective of Eqbal Ahmad's values at its annual convocation.

Death and legacy
Eqbal Ahmad died of heart failure on 11 May 1999 at an Islamabad hospital in Pakistan, where he was being treated for colon cancer. He had married Julie Diamond in 1969, a teacher and a writer from New York and they had one daughter, Dohra.

Since his death, a memorial lecture series has been established at Hampshire College in his honour. Speakers have included Kofi Annan, Edward Said, Noam Chomsky, and Arundhati Roy. Ahmad was admired as "an intellectual unintimidated by power or authority". He collaborated with such left-wing journalists, activists, and thinkers as Chomsky, Said, Howard Zinn, Ibrahim Abu-Lughod, Richard Falk, Fredric Jameson, Alexander Cockburn and Daniel Berrigan. Ahmad influenced several left-leaning activists including Chomsky, Zinn, Abu-Lughod, Richard Falk, Pervez Hoodbhoy, Cockburn, Said and Roy. Ahmad is credited for his insight into Islamic terrorism; he publicly criticised global support for the Islamic fundamentalist groups in Afghanistan.

Noam Chomsky in an article, after Ahmad's death in 1999, described Ahmad as a "treasured friend, trusted comrade, counsellor and teacher" and said that Ahmad describes with warmth and feeling the Islamic Sufi tradition that he remembers from his childhood in a village in Bihar, where Islamic Sufi admiration among the public united Hindus and Muslims. Simple and unpretentious, 'they preached by example', living 'by service and by setting an example of treating people equally without discrimination'. The Sufis appealed to the most oppressed, offering 'social mobility, as well as dignity and equality to the poor'. Sufis regarded the idea of nationalism as an anti-Islamic ideology that 'proceeds to create boundaries where Islam is a faith without national boundaries. Eqbal Ahmad describes himself as a 'harshly secular' person and an 'internationalist' but he was quick to praise elements of religious thought and practice that he found admirable among the Islamic Sufis.

Eqbal Ahmad saw Islam as concerned, above all, with the welfare of common people. Eqbal's leftism was his humanity and this only reinforced the pride he took in being a Pakistani in a challenging time. He brought wisdom and integrity to the cause of oppressed peoples all over the world.

In a review of The Selected Writings of Eqbal Ahmad, Keally McBride praises "his uncanny sense of human nature, and his encyclopedic knowledge of world history". Kabir Babar wrote that "to study him is to be exposed to the rare phenomenon of academic rigour coupled to a will to act." Shahid Alam of Monthly Review wrote that "Ahmad provided the most articulate, analytical, and passionate voice from the third world since Frantz Fanon. Almost certainly, he is also the most astute political thinker the Islamic world produced in the twentieth century."

He was a left-wing secularist, known for his lifelong denunciation and critiques of Western imperialism. Amitava Kumar argued, "As much as Said, he was a mentor to a generation of thinkers, mostly South Asian [...] notable for "not only the power but also the wide range of his sympathies [...] He was a committed engineer of emancipation, building imaginative roads, linking issues across continents." He found some aspects of Ahmad's analysis less relevant in the 21st century but still praised "his commitment to resolving political problems through diplomacy, not war. His writing on the Muslim world in particular was notable for its critical vigilance and integrity, its resistance to received wisdom." Irfan Husain wrote in Dawn that Ahmad was too biased in favor of the Palestinians in the Israeli-Palestinian conflict but also stated, "Perhaps his most precious gift was his ability to listen to others in a way most of us don't: he would pay young students the same courtesy of carefully following their argument that he would extend to the rich and powerful." Muhammad Idrees Ahmad wrote in 2016, "He accurately predicted the consequences of western recklessness in Afghanistan, and his warnings on US intervention in Iraq would prove prophetic."

See also
List of Pakistani journalists
List of peace activists

Further reading
 Confronting Empire (with David Barsamian), 2000, South End Press, .
 The Selected Writings of Eqbal Ahmad edited by Carollee Bengelsdorf, Margaret Cerullo & Yogesh Chandrani, 2006, Columbia University Press,
 Terrorism: Theirs and Ours (with David Barsamian), 2001, Seven Stories Press,
 Stuart Schaar, Eqbal Ahmad:  Critical Outsider in a Turbulent Age, 2015, Columbia University Press,

References

External links

Eqbal Ahmad materials in the South Asian American Digital Archive (SAADA), Newspaper clippings about articles on Eqbal Ahmad
Eqbal Ahmad, by Edward W. Said, in The Guardian newspaper, UK
Obituary. "Eqbal Ahmad, historian and rebel." The Economist magazine, UK, Published May 27, 1999 This is a link to a premium content article

1933 births
1999 deaths
Pakistani people of Bihari descent
Pakistani activists
Pakistani educators
Pakistani expatriates in Algeria
Pakistani expatriates in the Netherlands
Pakistani emigrants to the United States
Pakistani scholars
Pakistani male journalists
Pakistani columnists
Pakistani political scientists
Pakistani progressives
Princeton University alumni
Pakistani anti-war activists
Forman Christian College alumni
Occidental College alumni
Deaths from colorectal cancer
Deaths from cancer in Pakistan
20th-century political scientists

Eqbal Ahmad


Sloanea sinemariensis est une espèce d'arbre sud-américain, de la famille des Elaeocarpaceae (anciennement dans les Tiliaceae).

L'épithète spécifique sinemariensis fait référence au nom du fleuve Sinnamary en Guyane.

Il est connu en Guyane sous les noms génériques de Busi kuswe (Nenge tongo), Roucou sauvage, Roucou grand-bois, Châtaignier pays (Créole), Kusuweran (Kali'na), Irapkamwi (Palikur), Ulukupala-ni (Wayãpi), Alotasi (Aluku), Urucurana (Portugais), Broadleaf (créole du Guyana), Rafroe njannjan (Sranan tongo).

Description
Sloanea sinemariensis est un arbre haut de , pour  de diamètre, doté de hauts contreforts raides et ramifiés, et d'un tronc cannelé au-dessus des contreforts, avec l'écorce brun rougeâtre.
On le reconnaît à ses fleurs de couleur blanc verdâtre à jaunâtre et ses capsules couvertes d'épines rouges, s'ouvrant pars des valves de couleur rose à l'intérieur.
Le bourgeon apical est de forme ovoïdes à lancéolée ou conique, finement pubérulents roux, et mesure environ  (rarement plus large que l'apex de la tige, ou, s'il l'est, les rameaux dépassent 4–6 mm de diamètre près de l'apex).
Les rameaux mesurent  de diamètre, sont finement pubérulents, devenant glabres, lisses, brun grisâtre, avec des cicatrices foliaires proéminentes.

Les feuilles sont disposées en spirale, mesurent , de forme largement elliptique ou obovale à suborbiculaire, à apex obtus à arrondi ou tronqué, et à base tronquée.
La marge est ondulée.
Le limbe est finement à fortement coriace.
Les feuilles sont glabres, à l'exception parfois de la nervure médiane pubérulente sur le dessus.
La nervation eucamptodrome à wikt:craspédodrome (surtout dans la moitié supérieure).
Les nervures médiane et secondaires sont imprimées sur la surface supérieure.
Les 6-9 paires de nervures secondaires sont ascendantes (avec des angles < 70° par rapport à la nervure médiane), droites ou légèrement arquées, parallèles à légèrement convergentes.
Les nervures tertiaires sont obliques, parallèles.
La nervation d'ordre supérieur est principalement perpendiculaire aux tertiaires.
Le pétiole est long de , finement pubérulent au début, puis glabre.
Les stipules sont longues de , caduques, de forme lancéolée, à apex aigu, pubérulent apprimé, uniformément colorées.

L'inflorescence est axillaire et groupée sous les feuilles.
Elle consiste en un panicule long de , ramifié à partir de la base, finement pubérulent.
Le pédoncule est long de .
Le pédicelle est long de .
Les bractées de forme lancéolée sont longues de .

On observe 4(-5) sépales longs de , de forme lancéolée, à apex aigu, largement étalés et finalement réfléchis, libres, avec une valve d'estivation, entourant complètement le bouton floral, densément et finement tomenteux à l'extérieur, plus clairsemés à l'intérieur.
Les pétales sont absents.
Le réceptacle floral mesure environ  de diamètre, est plat, quadrangulaire, pubérulent, ponctué.
On compte 80-90 étamines, avec le filets long d'environ , glabre.
Les anthères sont longues d'environ , minces, oblongues, arrondies à l'apex, glabres, latéralement déhiscentes, dotées d'un appendice non développé sur le connectif.
L'ovaire est long de , de forme ovoïde, à 4 angles, densément pubescent, comportant 4 loges.
Le style est long de , courtement quadrilobé, apprimé pubérulent dans sa moitié inférieure.

Le fruit est un capsule contenant une graine solitaire, mesurant  (sans les épines), de forme ellipsoïde, à apex et à base aigus, légèrement et finement pubérulents, à 4 valves épaisses d'environ , densément épineuses.
Les épines sont monomorphes, longues jusqu'à  pour  de diamètre, droites, s'amenuisant de la base à l'apex, pointues, de section cylindrique, portant de minuscules poils antrorse épars, persistantes.

Taxonomie
Le nom Sloanea sinemariensis a souvent été utilisé à tort pour diverses espèces des Antilles et du nord de l'Amérique du Sud (ex : S. eichleri, S. dentata et S. grandiflora).

L'espèce n'était en effet connue que du spécimen de type de Aublet (fertile avec un jeune bouton floral) jusqu'en 1996, et la plupart des auteurs, y compris la dernière monographie ne se sont appuyés que sur la planche plutôt rudimentaire de l'ouvrage d'Aublet, qui montre de larges feuilles et une courte inflorescence d'un type couramment observé chez plusieurs autres espèces. Cependant, au cours des dernières années, plusieurs nouvelles collections fertiles très similaires au type ont été collectées, il est donc maintenant possible de le placer avec une certaine confiance. Elle possède un calice de 4 sépales valvulaires enserrant complètement le bouton floral, ce qui la distingue immédiatement des espèces S. eichleri, S. dentata et S. grandiflora avec lesquelles elles étaient autrefois confondues. Ces derniers sont tous caractérisés par des sépales plus nombreux à estivation ouverte, avec les étamines exposées en bouton. Cependant, dans le grand groupe d'espèces ayant 4 sépales valvulaires entourant le bouton floral, il est inhabituel d'avoir de si petites fleurs.
Les spécimens stériles peuvent être confondus avec S. usurpatrix, il peut donc y avoir des doutes concernant les identifications des spécimens en Amazonie centrale.

Répartition
Sloanea sinemariensis est présent du Venezuela (Amazonas : río Mawarinuma), à l'Amazonie brésilienne, en passant par le Guyana, le Suriname, la Guyane, et le Pérou amazonien.

Écologie
Sloanea sinemariensis est affectionne les forêts sempervirentes de plaine, autour de  d'altitude au Venezuela, et généralement, dans les forêts pluviales anciennes de plaine, sur les sols de sables bruns ou granitiques, et les latosols jaunes d'Amazonie centrale, jusqu'à  d'altitude. Il semble qu'il fleurit en novembre et que ses fruits sont mûrs en avril.

Utilisation
La décoction d'écorce de Sloanea spp. est réputée fébrifuge en Guyane. Les feuilles servent à confectionner des paniers pour transporter les cassaves au Guyana. Le bois sert à la construction de la charpente des carbets.

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Elaeocarpaceae
Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Plante décrite par Aublet

Sloanea sinemariensis


Castrignano de' Greci ist eine südostitalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Lecce in Apulien. Die Gemeinde liegt etwa 23,5 Kilometer südsüdöstlich von Lecce im südlichen Salento. Castrignano de' Greci gehört zur Graecia Salentina, in der noch immer Griko gesprochen wird.

Geschichte
Der Ursprung der Gemeinde ist geschichtlich nicht mehr nachzuvollziehen. Sicher ist, dass bereits in der römischen Antike eine befestigte Anlage bestand. Während der normannischen Herrschaft war Castrignano de' Greci Teil der Grafschaft Lecce.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Apulien

Castrignano de’ Greci


Salvador Vidal Ribes (Valencia, 2 de mayo de 1953) es un actor de doblaje español afincado en Barcelona.

Biografía
Comenzó su carrera artística en el teatro desde los 17 años hasta los 19 años en una compañía de teatro con Agustín González, Concha Velasco, Emilio Gutiérrez Caba, etc... Se presentó a unos exámenes -tras acabar su participación en la temporada de Teatro griego durante dos temporadas en el Teatro Nacional, y porque un compañero suyo de teatro, Pep Torrens, le dijo que tenía buena voz y que probara en doblaje- en los que se encontraba un jurado compuesto por profesionales; todo aquel que quisiera dedicarse al doblaje en Barcelona, tenía que hacer ese examen. Se veía las condiciones como actor, voz, dicción. Salvador lo aprobó, y fue doblando durante todo año por los estudios de Barcelona. A los 19 años debutó en los estudios Voz de España de Barcelona realizando su primer doblaje en el filme Verano del 42, haciendo de narrador.
Pocos años más tarde, en 1976 realizaría uno de sus primeros papeles importantes doblando a Dustin Hoffman en el inolvidable thriller de John Schlesinger Marathon Man, sin duda uno de sus mejores trabajos como actor de doblaje. Un año atrás, también prestó su voz a Jon Voight para doblarle en la exitosa y polémica cinta dramática Midnight Cowboy, también del director Schlesinger.

Su voz grave y versátil, como de galán, y su amplio abanico de registros interpretativos le ha permitido a Vidal poner voz durante muchos años a varias estrellas de Hollywood y convertirse así en la voz habitual de actores como Ed Harris, William Hurt, Michael Douglas, Richard Gere, Mel Gibson, John Travolta, Kurt Russell, Christopher Lambert, Liam Neeson, Harrison Ford, Alec Baldwin, Don Johnson, Timothy Dalton, Willem Dafoe, Jeremy Irons, George Clooney, Alfred Molina, Lambert Wilson, John Malkovich, Mark Hamill, David Bowie, Timothy Bottoms, Jeff Bridges, Chow Yun-Fat, Sam Neill, Dennis Quaid, Peter Weller, Billy Zane... Aunque sus actores favoritos para doblar son Ed Harris y Liam Neeson. Son los que más le agrada.
En 1982, dirigió el doblaje de la famosa serie de animación Ulises 31, prestando también su voz al personaje protagonista de la serie.

La voz de Salvador Vidal es una de las más solicitadas en el panorama del doblaje desde hace años. Ha intervenido en los doblajes de grandes sagas cinematográficas que se han convertido en grandes éxitos de taquilla, como la saga de Arma letal (donde doblaba a Mel Gibson como el desquiciado agente de narcóticos Martin Riggs), la saga de Indiana Jones, donde doblaba a Harrison Ford a partir del segundo filme (Indiana Jones y el templo maldito), y la saga de Star Wars, en el papel del joven Jedi Luke Skywalker, interpretado por Mark Hamill (varios años después Vidal volvería a doblar a otro Jedi -Qui-Gon Jinn- en el Episodio I: La amenaza fantasma). En 2017 vuelve a doblar a Luke Skywalker en Star Wars Episodio VIII: Los últimos Jedi. También dobló a Peter Weller en el gran éxito de taquilla Robocop y su secuela, Robocop 2.

Además, Vidal también ha intervenido en series televisivas como Corrupción en Miami, doblando a Don Johnson, y ha sido la Voz en Off de numerosos documentales. Su voz también puede escucharse desde hace décadas en una gran cantidad de anuncios publicitarios. Entre los años 2001 y 2005, prestó su voz para la cabecera de Informativos Telecinco.

En 2015, Salvador Vidal participó en el espectáculo "Els Immortals del cinema", junto a la también actriz de doblaje, Mercedes Montalá. Representando las grandes bandas sonoras y diálogos de míticas películas, acompañados por Orquestra Simfònica del Vallès dirigida por Rubén Gimeno.

Ha intervenido como actor de doblaje en más de 2000 películas y más de 500 spots y cuñas para publicidad.

Número de doblajes de actores más conocidos
 Voz habitual de Liam Neeson (en 59 películas) desde 1993.
 Voz habitual de Ed Harris (en 43 películas) desde 1994.
 Voz habitual de Willem Dafoe (en 42 películas) desde 1988.
 Voz habitual de William Hurt (en 41 películas) desde 1986.
 Voz habitual de Richard Gere (en 36 películas) desde 1980.
 Voz habitual de John Travolta (en 36 películas) desde 1978.
 Voz habitual de Michael Douglas (en 35 películas) desde 1979.
 Voz habitual de George Clooney (en 35 películas) desde 1996.
 Voz habitual de Alec Baldwin (en 34 películas) desde 1994.
 Voz habitual de Mel Gibson (en 33 películas) desde 1987.
 Voz habitual de Kurt Russell (en 23 películas) desde 1981.
 Voz habitual de Harrison Ford (en 21 películas) desde 1984.
 Voz habitual de Don Johnson (en 18 películas) desde 1986.
 Voz habitual de Mark Hamill (en 14 películas) desde 1977.
 Voz habitual de Timothy Dalton (en 11 películas) desde 1987.
 Voz habitual, pero no principal, de Dennis Quaid (en 14 películas) desde 1984.
 Voz habitual, pero no principal, de John Malkovich (en 13 películas) desde 1996.

Algunos doblajes realizados

Actores de voz de España
Actores de la provincia de Valencia
Actores de teatro de España
Nacidos en 1953
Hombres
Nacidos en Valencia

Salvador Vidal


ريما شعار (25 أكتوبر 1982 -)، مغنية وممثلة كويتية من أصل لبناني.

عن حياتها
هي خريجة «المعهد العالي لفنون الموسيقية»، بدأت من خلال الغناء في عام 2005 ثم اتجهت إلى التمثيل. وفي عام 2010 أعلنت اعتزال المجال الفني بوصفها فنانة، إلا أنها استمرت فيه أستاذة في المعهد العالي للفنون الموسيقية «قسم أصوات». ومع نشاطها الأكاديمي، فقد أسهمت في اكتشاف مواهب موسيقية عربية.

أعمالها

في التلفزيون
 2009 - وشاءت الأقدار.
 2009 - شر النفوس 2.
 2010 - قصة هوانا.

من الأفلام
 2008 - كيوت.

في الغناء
قدمت العديد من الأغاني المنفردة ومن الأغاني الذي قدمتها:
 احس الدنيا حلوة.
 ارجع كفايا.
 ذبحت إنسان.
 عورني قلبي.
 كافي علي اني حبيته.
 ما يحبني.
 مابي غيره.
 مشتاقه ولهانة.
 ويلي ويلو.
 مليون قصة.
 مابي غيره.
 أحلى سنين.
 يضايقني واراضية.
 بلادي الكويت.
 الجو بارد.
 يوم يومين

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
كويتيون من أصل لبناني
مغنيات كويتيات
ممثلات كويتيات
مواليد 1403 هـ
مواليد 1982

ريما شعار


Ergin Orbey (14 Ağustos 1936, İstanbul - 18 Temmuz 2012, Ankara), Türk tiyatro yönetmeni, tiyatro ve sinema oyuncusu, senarist.

Hayatı
Orbey, İstanbul Belediye Konservatuarı Tiyatro Bölümünde eğitim görmüştür. Devlet Tiyatroları ve Ankara Sanat Tiyatrosu'nda yönetmen, Ankara Devlet Konservatuvarı'nda eğitimci ve Bölüm Başkanı olarak görev yaptı. Sinemada da yönetmen, senarist ve oyuncu olarak başarılı örnekler verdi. Devlet Tiyatroları Genel Müdürlüğü (1978), Kültür Bakanlığı Danışmanlığı yaptı (1979). Ankara Üniversitesi DTCF Tiyatro Bölümünde, Anadolu Üniversitesi Devlet Konservatuvarı Tiyatro Bölümünde eğitimci ve sahne ve genel sanat yönetmeni olarak çalıştı. Yılmaz Büyükerşen'in daveti üzerine Eskişehir Büyükşehir Belediyesi Şehir Tiyatrosunun kuruculuğunu üstlenmiştir. Çok sayıda yerli ve yabancı oyun sahneye koydu. Radyo tiyatrosu da yönetti.

Ergin Orbey, 18 Temmuz 2012 günü 75 yaşında ölmüştür.
Süt kardeşler dizisinde "Bayram" karakterini canlandırmıştır.

Tiyatro oyunları

Yönettiği oyunlar
 Bir Sandalda Üç kişi : Radyo Tiyatrosu - Ankara Devlet Tiyatrosu
 Macun Hokkası : Musahipzade Celal - Ankara Devlet Tiyatrosu (1961)
 Ocak : Turgut Özakman - Ankara Devlet Tiyatrosu (1961)
 Kulaktan Kulağa : Lady Augusta Gregory - Ankara Devlet Tiyatrosu (1962)
 Huzur Çıkmazı : Haldun Taner - Ankara Devlet Tiyatrosu (1962)
 Leonse ile Lena : Georg Büchner - Ankara Devlet Tiyatrosu (1962)
 Woyzeck : Georg Büchner - Ankara Devlet Tiyatrosu (1962)
 Fizikçiler : Friedrich Dürrenmatt - Ankara Devlet Tiyatrosu (1963)
 Dereye Vuran Gölge : John M. Synge - Ankara Devlet Tiyatrosu (1964)
 Evcilik Oyunu : Adalet Ağaoğlu - Ankara Devlet Tiyatrosu (1964)
 Eduard ile Agrippine : Rene de Obaldia - Ankara Devlet Tiyatrosu (1965)
 Yerma : Federico Garcia Lorca - Ankara Devlet Tiyatrosu (1965)
 Müfettiş : Nikolai Gogol - Ankara Sanat Tiyatrosu (1967)
 Otlak : Erol Aksoy - Ankara Sanat Tiyatrosu (1967)
 Sarıpınar 1914 : Reşat Nuri Güntekin - Ankara Sanat Tiyatrosu (1967)
 Heykel : Lady Augusta Gregory - Ankara Sanat Tiyatrosu (1968)
 Simavnalı Şeyh Bedreddin : Orhan Asena - Ankara Sanat Tiyatrosu (1968)
 Linç : Kerim Korcan - Ankara Sanat Tiyatrosu (1969)
 Birinci Kurtuluştan: Ergin Orbey - Ankara Sanat Tiyatrosu (1970)
 Nafile Dünya: Oktay Arayıcı - Ankara Sanat Tiyatrosu (1970)
 Haneler : Haldun Taner / Umur Bugay / Ferhan Şensoy - Devekuşu Kabare (1975)
 Belgelerle Kurtuluş Savaşı : Ergin Orbey - İstanbul Şehir (1976) Tiyatrosu
 Aslan Asker Şvayk Hitler'e Karşı : Bertolt Brecht - İstanbul Şehir Tiyatrosu (1976)
 Yorgun Savaşçı : Kemal Tahir / Ayşe Şasa - İstanbul Şehir Tiyatrosu (1977)
 Belgelerle Kurtuluş Savaşı : Ergin Orbey - Ankara Devlet Tiyatrosu (1984)
 Ay Işığında Şamata : Haldun Taner - Ankara Devlet Tiyatrosu (1987)
 Akümülatörlü Radyo : Tarık Buğra - Ankara Devlet Tiyatrosu (1988)
 Aşkımız Aksaray'ın En Büyük Yangını : Güngör Dilmen - Ankara Devlet Tiyatrosu (1989)
 Resimli Osmanlı Tarihi : Turgut Özakman - İstanbul Şehir Tiyatrosu (1989)
 Bakkhalar : Euripides - Ankara Devlet Tiyatrosu (1990)
 Bernarda Alba'nın Evi : Federico Garcia Lorca - Diyarbakır Devlet Tiyatrosu (1991)
 Sarıpınar 1914 : Turgut Özakman - Diyarbakır Devlet Tiyatrosu (1991)
 Ferhad ile Şirin : Nazım Hikmet - Ankara Devlet Tiyatrosu (1992)
 İstanbul Efendisi : Musahipzade Celal - Ankara Devlet Tiyatrosu (1993)
 Asiye Nasıl Kurtulur? : Vasıf Öngören - Ankara Devlet Tiyatrosu (1994)
 Kuvayi Milliye (Kurtuluş Savaşı Destanı) : Nâzım Hikmet - Ankara Devlet Tiyatrosu (1996)
 Kuvayi Milliye (Kurtuluş Savaşı Destanı) : Nâzım Hikmet - İstanbul Devlet Tiyatrosu (1997)
 Asiye Nasıl Kurtulur? : Vasıf Öngören - İzmir Devlet Tiyatrosu (1999)
 Bir Şehnaz Oyun : Turgut Özakman - Eskişehir Şehir Tiyatroları (2001)
 Fehim Paşa Konağı : Turgut Özakman - Trabzon Devlet Tiyatrosu (2004)

Rol aldığı oyunlar
 1964: Dereye Vuran Gölge : John M. Synge - Ankara Devlet Tiyatrosu
 1965: Yaşlı Hanımın Ziyareti : Friedrich Dürrenmatt - Ankara Devlet Tiyatrosu
 1967: Durand Bulvarı : Armand Salacrou - Ankara Sanat Tiyatrosu
 1967: Sarıpınar 1914 : Reşat Nuri Güntekin - Ankara Sanat Tiyatrosu
 1969: Linç : Kerim Korcan - Ankara Sanat Tiyatrosu

Filmografisi

Ödülleri

 1968: Sanat Sevenler Derneği - Övgüye Değer Görülenler, "Sarıpınar 1914"deki reji çalışmasıyla
 1969: Sanat Sevenler Derneği - Övgüye Değer Görülenler, "Otlak" adlı oyundaki reji çalışmasıyla
 1971: Sanat Sevenler Derneği - En İyi Sahneye Koyucu, "Linç" ve "Birinci Kurtuluştan"daki reji çalışmalarıyla
 1981: Sanat Kurumu - Seçici Kurul Özel Ödülü, "Kurtuluş Savaşından Belgeler" oyunundaki reji çalışmasıyla
 1985: Sanat Kurumu - En İyi Yönetmen, "Bir Şehnaz Oyun" adlı oyundaki reji çalışmasıyla

Kaynakça

Dış bağlantılar

 SinemaTürk'te Ergin Orbey

1936 doğumlular
2012 yılında ölenler
Kabataş Erkek Lisesinde öğrenim görenler
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Ankara'da ölenler
Karşıyaka Mezarlığı'na defnedilenler
Türk film yönetmenleri
Türk senaristler
Türk tiyatro yönetmenleri
Devlet Tiyatroları Genel Müdürleri
Anadolu Üniversitesi öğretim üyeleri
Ankara Üniversitesi Dil ve Tarih-Coğrafya Fakültesi öğretim üyeleri
İstanbul doğumlu erkek oyuncular
Eskişehir Şehir Tiyatroları genel sanat yönetmenleri

Ergin Orbey


Der Skeleton-Europacup 2011/12 war eine von der Fédération Internationale de Bobsleigh et de Tobogganing (FIBT) veranstaltete Rennserie im Skeleton. Er wurde zum insgesamt zwölften Mal ausgetragen und umfasste acht Wettbewerbe auf vier verschiedenen Kunsteisbahnen.

Der Europacup gehörte, ebenso wie der America's Cup, zum Unterbau des Weltcups und des Intercontinentalcups. Die Ergebnisse flossen in das FIBT-Skeleton-Ranking 2011/12 ein.

Startplätze
Die Quotenplätze für die einzelnen nationalen Verbände wurden anhand des FIBT-Rankings aus der Vorsaison vergeben. Bei den Frauen konnte Deutschland, Italien, Lettland und Slowenien jeweils vier Athletinnen an den Start bringen, bei den Männern Deutschland, Großbritannien, Italien, die Schweiz und Russland jeweils vier Athleten. Alle übrigen europäischen und afrikanischen Verbände durften bis zu drei, alle asiatischen, amerikanischen und ozeanische Verbände bis zu zwei Athleten einsetzen.

Männer

Veranstaltungen

Gesamtstand

Frauen

Veranstaltungen

Gesamtstand

Weblinks

2011/12
Wintersport-Continental-Cup 2011/12

Skeleton-Europacup 2011/12


Erzene, İzmir'de Bornova ilçesinin merkezinde bulunan mahallelerden biridir.

Ege Üniversitesi, Zirai Mücadele Araştırma Enstitüsü, Suphi Koyuncuoğlu Lisesi, Suphi Koyuncuoğlu İlköğretim Okulu, İlçe Jandarma Komutanlığı, Murat Köşkü, Kars Halil Atila İlköğretim Okulu bu mahallenin sınırları içinde bulunur.

Kaynakça

https://www.e-icisleri.gov.tr/Anasayfa/MulkiIdariBolumleri.aspx Genel Mahalle Listesi, T.C.İçişleri Bakanlığı, Mart 2020.

Dış bağlantılar
 YerelNET

Bornova'nın mahalleleri

Erzene, Bornova


Le modèle Thomas–Fermi (TF), nommé d'après Llewellyn Thomas et Enrico Fermi, est une théorie de la mécanique quantique pour l'étude des systèmes à N corps, développée de manière semi-classique peu après l'introduction de l'équation de Schrödinger. Elle est se distingue de la théorie de la fonction d'onde, car elle est formulée uniquement en termes de densité électronique ; en tant que telle, elle est considérée comme un précurseur de la théorie fonctionnelle de la densité moderne.

L'utilisation de ce modèle pour des systèmes réels donne des prédictions quantitatives très approximatives, car il ne reproduit pas certaines caractéristiques quantiques de la densité, telles que la structure en couches dans les atomes et les oscillations de Friedel dans les solides. Le modèle de Thomas-Fermi a cependant trouvé des applications modernes dans de nombreux domaines, grâce à sa capacité à extraire de manière analytique les tendances qualitatives et à la facilité avec laquelle il peut être résolu. L'expression de l'énergie cinétique dans la théorie de Thomas-Fermi est également utilisée dans la théorie fonctionnelle moderne de la densité sans orbite, comme élément de base dans une approximation plus sophistiquée.

Travaillant indépendamment, Thomas et Fermi ont utilisé ce modèle statistique en 1927 pour calculer approximativement la distribution des électrons dans un atome. Bien que les électrons soient distribués de manière non uniforme, on suppose que dans chaque petit élément de volume ΔV, les électrons sont distribués uniformément avec une densité  électronique , qui est locale car elle peut varier d'un élément de volume à l'autre.

Le modèle développé pour l'étude des atomes a été étendu à l'étude des propriétés d'autres systèmes de fermions, comme les  noyaux atomiques, les molécules ou les solides.

Bases théoriques du modèle

Énergie cinétique
On considère un petit élément de volume ΔV d'un atome (ou tout système de fermions) dans son état fondamental ; tous les états permis pour la quantité de mouvement (ou impulsion) sont remplis jusqu'au niveau de Fermi, soit la quantité de mouvement de Fermi p F ; le volume  sphérique V F des états occupés dans l'espace des impulsions est donc,

où  est le vecteur position d'un point dans ΔV.

Le volume d'espace de phase correspondant est le produit des volumes dans l'espace des positions et dans l'espace des impulsions :

Le principe de Pauli implique que la densité maximale d'électrons (ou fermions) dans l'espace des phases est de deux par h 3 (2 états de spin possibles), où h est la constante de Planck. Le nombre d'électrons dans ΔV ph est

Ce qui permet de déterminer la densité numérique d'électrons  dans ΔV

En posant que le nombre des électrons dans ΔV est celui dans ΔVph, on obtient

Dans l'intervalle p et p+dp de la quantité de mouvement, la densité numérique d'électrons au point   est,

En utilisant l'expression classique de l'énergie cinétique d'un électron de masse m e, l'énergie cinétique par unité de volume au point  est,

où une expression précédente relative  pour  a été utilisée et,

L'énergie cinétique totale est obtenue par intégration sur tout l'espace de

Ce résultat montre que, selon le modèle Thomas-Fermi, l'énergie cinétique totale des électrons peut être exprimée seulement à partir la densité locale d'électrons . Ainsi Thomas et Fermi ont pu calculer l'énergie d'un atome en utilisant cette expression, combinée aux expressions classiques des interactions noyau-électron et électron-électron (qui peuvent toutes deux également être représentées en termes de densité électronique).

Énergies potentielles
L'énergie potentielle des électrons d'un atome, due à l'attraction électrique du noyau chargé positivement est,

où  est l'énergie potentielle d'un électron dans le champ électrique du noyau au point . Dans le cas d'un noyau centré en  de charge Ze, où Z est un entier positif et e est la charge élémentaire,

L'énergie potentielle des électrons due à leur répulsion électrique mutuelle est,

L'énergie totale des électrons est la somme de leurs énergies cinétique et potentielle,

Le système étant dans son état fondamental, il s'agit de trouver la densité  qui minimise l'énergie totale E.

L'équation de Thomas-Fermi pour l'atome
Afin de minimiser E, tout en gardant le nombre d'électrons constant, on ajoute à l'énergie E, un terme multiplicateur de Lagrange de la forme

  ,

En appliquant la méthode variationnelle, la valeur de   qui rend l'expression E stationnaire est :

valable partout où  est non nul . Si nous définissons le potentiel total  par

alors

Si le noyau est supposé être une charge ponctuelle Ze à l'origine, alors  et  seront deux fonctions qui ne dépendent que de la distance radiale , et nous pouvons définir φ(r) par

où a 0 est le rayon de Bohr. En utilisant les équations ci-dessus avec la loi de Gauss, on peut voir que φ(r) satisfait l' équation de Thomas-Fermi

Cette équation différentielle n'a pas de solution analytique et doit être calculée numériquement .

Si le potentiel chimique est nul, μ = 0, c'est un modèle d'atome neutre, avec un nuage de charge infini où  est partout non nul et la charge globale est nulle. Si  μ < 0, c'est un modèle d'ion positif, avec un nuage de charge fini et une charge globale positive ; la limite du nuage est définie par φ(r) =0. Pour μ > 0, il peut être interprété comme un modèle d'atome comprimé, de sorte que la charge négative est comprimée dans un espace plus petit ; dans ce cas l'atome a un rayon borné r tel que d φ /d r = φ / r .

Imprécisions et améliorations
Bien qu'il s'agisse d'une première étape importante, la précision de l'équation de Thomas-Fermi est limitée, parce que l'expression de l'énergie cinétique est approximative et que la méthode ne traite pas de l'énergie d'échange qui résulte du principe d'exclusion de Pauli. Un terme pour l'énergie d'échange a été ajouté par Dirac en 1930.

En 1962, Edward Teller a montré que la théorie Thomas-Fermi ne peut pas décrire la liaison moléculaire - l'énergie de toute molécule calculée avec la théorie TF est supérieure à la somme des énergies des atomes constitutifs. Plus généralement, l'énergie totale d'une molécule diminue lorsque les longueurs de liaison sont uniformément augmentées. Ceci peut être surmonté en améliorant l'expression de l'énergie cinétique.

Une amélioration historique notable de l'énergie cinétique du modèle de Thomas-Fermi est la correction de Weizsäcker (1935), introduite dans l'étude des noyaux atomiques :

 ,

qui est l'autre élément de base de la théorie fonctionnelle de la densité sans orbite. Le problème de la modélisation inexacte de l'énergie cinétique dans le modèle Thomas – Fermi, ainsi que d'autres fonctionnelles de densité sans orbite, est contourné dans la théorie fonctionnelle de la densité de Kohn – Sham avec un système fictif d'électrons sans interaction dont l'expression de l'énergie cinétique est connue.

Modèle de Thomas-Fermi des noyaux atomiques
Le modèle a été très utilisé pour les études des propriétés moyennes des noyaux atomiques, qui sont constitués de deux ensembles finis de fermions en interaction : les neutrons uniquement soumis à l'interaction nucléaire et les protons aux interactions nucléaires et électriques.

L'approximation de Thomas-Fermi est utilisée pour calculer ou valider les différents termes des formules de masses pour l'énergie des noyaux (voir modèle de la goutte liquide).

Articles connexes
 Physique semi-classique
 Théorie de la fonctionnelle de la densité
 Approximation semi-classique
 Équations de Kohn-Sham

Bibliographie

 RP Feynman, N. Metropolis et E. Teller. "Equations of State of Elements Based on the Generalized Thomas-Fermi Theory" . Physical Review 75, #10 (15 mai 1949), pp. 1561-1573.

Références

Cet article est très largement inspiré de l'article en anglais Thomas-Fermi model, merci aux auteurs

Théorie de la fonctionnelle de la densité
Physique atomique
Physique théorique
Pages avec des traductions non relues

Modèle Thomas-Fermi