The Association for Intercollegiate Athletics for Women (AIAW) was a college athletics organization in the United States, founded in 1971 to govern women's college competitions in the country and to administer national championships (see AIAW Champions). It evolved out of the "Commission on Intercollegiate Athletics for Women" (CIAW), founded in 1967. The association was one of the biggest advancements for women's athletics on the collegiate level. Throughout the 1970s, the AIAW grew rapidly in membership and influence, in parallel with the national growth of women's sports following the enactment of Title IX.

The AIAW functioned in the equivalent role for college women's programs that the National Collegiate Athletic Association (NCAA) had been doing for men's programs. Owing to its own success, the AIAW was in a vulnerable position that precipitated conflicts with the NCAA in the early 1980s. Following a one-year overlap in which both organizations staged women's championships, the AIAW discontinued operation, and most member schools continued their women's athletics programs under the governance of the NCAA.

History
Women's intercollegiate athletics were organized on a national basis in 1941, the year the first national collegiate championship was held in the sport of golf by the "Division for Girls' and Women's Sports" (DGWS) of the American Association for Health, Physical Education and Recreation. During the late 1950s and the 1960s, many colleges around the country had started women's sports teams that competed with other schools in their respective geographic areas. In 1956 the Tripartite Committee was formed by representatives of three organizations: the National Association for Physical Education for College Women, the National Association for Girls' and Women's Sport, and the American Federation of College Women.

Upon the recommendation of the Tripartite Committee, the National Joint Committee on Extramural Sports for College Women (NJCESCW) was formed in 1957 to guide and administer women's intercollegiate athletic programs. In 1965, with the desire to consolidate governance of women's intercollegiate athletics under one organization, the NJCESCW disbanded and agreed to let the DGWS assume control over competition and extramural events.

The first action the DGWS took was to establish the Commission on Intercollegiate Athletics for Women (CIAW) to assume responsibility for designing, sponsoring, and sanctioning women's intercollegiate sports and championships. The purposes of the CIAW were (1) to provide the framework and organization for women's intercollegiate athletic opportunities and (2) to sponsor national championships for college women under the authority of the DGWS.

The AIAW developed from the CIAW in recognition of the need for institutional membership and elected representation.  Formation of the AIAW was approved by the DGWS Council and the AAHPER Board of Directors in 1971, but the CIAW continued to operate until early 1972, at which time the AIAW officially came into existence, with over 280 schools as members.

At that time the National Collegiate Athletic Association (NCAA) had no interest in women's athletics, and administrators of the AIAW had no interest in the NCAA either. The NCAA was seen as being commercially driven and neglecting the meaning of the student-athlete. There were distinct differences between the two associations in the AIAW's early years. For example, student-athletes playing in AIAW programs were allowed to transfer freely between schools, and to prevent unfair advantages, programs were initially forbidden to offer scholarships and recruit off-campus. The AIAW continued the rules established by the CIAW, which were intended to prohibit unethical practices that were observed in men's sports. To enforce the rules, students receiving scholarships were forbidden from championship participation. The ban on scholarships ended in 1973, following a lawsuit by players and coaches from two colleges in Florida. The AIAW was not without criticism however, as some outsiders and individual members complained that the association devoted too much time, efforts, and funds securing distinction and independence from the NCAA.

The annual softball tournaments and basketball tournaments received the most publicity and drew the biggest crowds; however, the association organized championships in various other sports. They included mainstream sports like volleyball and tennis but were as far reaching as badminton and fencing. Aside from national championships, individual schools worked together to stage annual state championships.

While in existence, the AIAW organized and administered all competition at the regional and national levels. In 1981-82 the organization offered 41 national championships in 19 sports — badminton, basketball, cross country, fencing, field hockey, golf, gymnastics, indoor track and field, lacrosse, rowing, skiing, soccer, softball (fast and slow pitch), swimming and diving, synchronized swimming, tennis, track and field, and volleyball.

The 1973 Basketball Tournament was the first sign that women's sports could be financially successful. Over 3,000 fans watched the final game between Queens and Immaculata, and the tournament earned over $4,500 in profits.  In 1975 these two teams met again, this time in Madison Square Garden. The first women's basketball game to be played in the arena drew a crowd of more than 12,000 spectators. The AIAW started to take advantage of corporate sponsorships and television payouts not unlike its male counterpart, but on a smaller scale.

In 1972, the United States Congress passed Title IX of the Educational Amendments of 1972. Although the impact today is primarily discussed in terms of the impact on athletics, the bill made no explicit mention of athletics. The bill provided that neither men nor women could "be excluded from participation in, be denied the benefits of, or be subjected to discrimination under any education program or activity receiving Federal financial assistance".  The task of issuing regulations fell to the Department of Health, Education and Welfare (HEW). One of its early decisions was that athletic programs would indeed be subject to the requirements of the law. The effect was to require the creation of new women's teams instead of stipulating that women could simply try out for men's teams. Consequently, the regulations required colleges to provide equal opportunities for both genders in collegiate athletics. Any school that received federal funds was required to provide gender equality by the 1978-79 school year. In 1974 colleges started giving scholarships to female student-athletes. That year (aside from the exceptional Wayland College basketball team in the 1950s), Ann Meyers became the first female to receive a full scholarship by committing to play for UCLA. Title IX is credited with the vast improvement in funding for women's athletics. By 1980, the average university spent over 16% of its athletics budget on women's sports. In the early 1970s that number was less than 1%.

Although the regulations promulgated under the law required additional funding for women's teams, athletic directors did not immediately embrace the requirements. Their concerns included the relative inability for many schools to sufficiently fund the necessary women's teams, making it possible for the budgets for men's teams to be reduced to achieve compliance. The NCAA, which regulated men's intercollegiate sports, raised money to help fight Title IX.  In 1974 the Senate passed the Tower Amendment, which decreed that Title IX did not cover football or other revenue-producing sports. The recently formed AIAW responded, hiring a lawyer, Margot Polivy, to fight the Tower Amendment. Their efforts were successful, as a joint Congressional conference committee decided to eliminate the Tower Amendment.

On June 1, 1979, the AIAW assumed a separate legal identity and became a nonprofit corporation in the District of Columbia. Then in 1981, following the NCAA's decision to offer championships for women in its top competitive division, Division I, the AIAW suffered substantial losses of members and revenue.

AIAW vs. NCAA

At its peak, the AIAW had almost 1,000 member schools. In the late 1970s, however, schools began to realize that women's athletics could be profitable, and the NCAA decided to offer women's championships. The NCAA's Divisions II and III voted to offer championships in 1980; however, Division I members failed to gain a majority vote on this issue until the 1981 national meeting.  This decision was quite contentious. During the tense floor debate, AIAW representatives objected to the motion to sponsor Division I championships, but their objections were met with pockets of "ridicule and hissing".  After considerable debate, a vote was called, and the initial result was a tie, 124–124.  A recount of the votes revealed the defeat of the motion by a vote of 128–127.  However, parliamentary rules permit "reconsideration" of a vote if someone on the prevailing side asks for it.  Several delegates on the losing side knew of one institution that had voted against the motion but whose faculty representative favored the NCAA position.  When the influencer of the school's "nay" vote left the room, those delegates prevailed upon that representative to request reconsideration.  This time it passed, 137–117.

For the 1981-82 academic year, schools were able to compete in either the NCAA or the AIAW championships. There were a few occasions when a school participated in both tournaments that year (Florida in gymnastics, 1982; Oklahoma State in softball, 1982; indeed the University of Tulsa won both the AIAW and NCAA women's golf championships in 1982).  However, the battle of members had started, as schools whose men's teams were already participating in the NCAA started to integrate their women's teams.  Although some schools permitted their individual women's teams to choose, most schools made the weighty decision to support only one of the two organizations.  The AIAW had fought for women's rights in the Title IX battle, while the NCAA had opposed those efforts. In contrast, the NCAA was much better funded and had better access to television contracts. The University of Texas, where the last AIAW president, Donna Lopiano, was the women's athletics director, was one of the stronger holdouts.  But when 17 of the top 20 basketball teams agreed to enter the NCAA tournament, it proved to be the end for the AIAW.

In 1982 the first NCAA Division I women's basketball tournament was held. The NCAA was able to offer incentives, such as payment of transportation costs, to participating members, something the AIAW was not able to do. When former AIAW powerhouses like Tennessee, Louisiana Tech, and Old Dominion decided to participate in the NCAA tournament, the AIAW tournament lost much of its appeal and popularity.

NBC canceled its TV contract with the association, and in mid-1982 the AIAW stopped operations in all sports.  Following the last AIAW sanctioned event in 1982, the AIAW pursued a federal antitrust suit against the NCAA.  But one year later, after the presiding judge ruled against the organization, the AIAW ceased existence on June 30, 1983.

Under NCAA governance, scholarships increased. However, several problems the NCAA was facing, then and now, began to also affect women's intercollegiate athletics. Examples of these include recruiting irregularities and increased turnover in coaching positions for revenue-producing sports.

Several AIAW championships were televised by the TVS Television Network in 1979.

Championships

 Badminton (1969–1982)
 Basketball (1968–1982)
 Cross country (1975–1982)
 Fencing (1979–1982)
 Field hockey (1975–1982)
 Golf (1969–1982)
 Gymnastics (1968–1982)
 Lacrosse (1980–1982)
 Rowing (1981–1982)
 Skiing (1976–1982)
 Soccer (1981–1982)
 Softball, fast pitch (1968–1982)
 Softball, slow pitch (1980–1982)
 Swimming and diving (1967–1982)
 Synchronized swimming (1976–1982)
 Tennis (1976–1982)
 Track and field, indoor (1979–1982)
 Track and field, outdoor (1968–1982)
 Volleyball (1969–1982)

See also
List of NCAA schools with the most AIAW Division I national championships
Major women's sport leagues in North America

Notes

Sources

Hunt, Virginia (1976). "Governance of Women's Intercollegiate Athletics: an Historical Perspective". Doctoral Dissertation, University of North Carolina - Greensboro. Ann Arbor, Michigan: University Microfilms (1977), 1-319.

Willey, Suzanne (1996). "The Governance of Women's Intercollegiate Athletics: Association for Intercollegiate Athletics for Women (AIAW), 1976-1982". Thesis (P.E.D.), Indiana University. Eugene, Oregon: Microform Publications (1997), 1-351.
Association for Intercollegiate Athletics for Women (AIAW), Southern Region II Records, 1969-1983 Compiled by Nell Hensley & Neil Kasiak, Eastern Kentucky University

External links
A fight to the death: NCAA vs. AIAW by Lauren Holway (archived, 31 Oct 2002)
Women's sports enter NCAA arena

Guide to the Collection of the Association for Intercollegiate Athletics for Women Southern Region II
Title IX (Academic syllabus)
"The Union of Athletics With Educational Institutions," Athletics and Education, D. Siegel

Association for Intercollegiate Athletics for Women records at the Sophia Smith Collection, Smith College Special Collections
Association for Intercollegiate Athletics for Women archives, 1967-1983, 412 linear feet (unprocessed), University of Maryland Libraries Special Collections
Association for Intercollegiate Athletics for Women (AIAW), Southern Region II Records, 1969-1983, 14.1 cubic feet (processed) Compiled by Nell Hensley & Neil Kasiak, Eastern Kentucky University Special Collections and Archives

Association for Intercollegiate Athletics for Women
College sports governing bodies in the United States
Women's sports organizations in the United States
Sports organizations established in 1971
1983 disestablishments in the United States
1971 establishments in the United States


The SM-liiga (marketed as just Liiga from 2013 on), colloquially called the Finnish Elite League in English or FM-ligan in Swedish, is the top professional ice hockey league in Finland. It was created in 1975 to replace the SM-sarja, which was fundamentally an amateur league. The SM-liiga is not directly overseen by the Finnish Ice Hockey Association, but the league and association have an agreement of cooperation. SM is a common abbreviation for Suomen mestaruus, "Finnish championship".

The SM-liiga formerly had a system of automatic promotion and relegation in place between itself and the Mestis, the second highest level of competition in Finland, but the automatic system was ended in 2000. The league was opened in 2005 and allowed KalPa to get a promotion. In 2009, a new system was introduced and it includes the last placed SM-liiga team facing the Mestis champion in a best of seven playout series. In 2013, the relegation system was abandoned again and replaced by a procedure in which successful clubs of Mestis may apply for a promotion if they fulfill definite financial criteria. Since 2013, Jokerit joined the KHL and Espoo Blues went bankrupt, but Sport, KooKoo and Jukurit were promoted. Therefore Liiga is a competition of 15 teams since the 2016–17 season. In 2025 the SM-liiga will implement a promotion and relegation system where the last placed team of SM-liiga will face the Mestis champion. SM-liiga will also limit the amount of clubs able to participate in the competition to 16 teams after the 2025–26 season.

Teams from the SM-liiga participate in the IIHF's annual Champions Hockey League (CHL), competing for the European Trophy. Participation is based on the strength of the various leagues in Europe (excluding the European/Asian Kontinental Hockey League). Going into the 2023–24 CHL season, the SM-liiga was ranked the No. 3 league in Europe, allowing them to send their top four teams to compete in the CHL.

History

The SM-liiga was constituted in 1975 to concentrate the development of top-level Finnish ice hockey, and pave the way towards professionalism. Its predecessor, the SM-sarja, being an amateur competition, had its disadvantages, which were perceived as impeding Finland's rise to the highest ranks of ice hockey. SM-liiga hired Kalervo Kummola as its first chief executive officer, who served until 1987.

One of the main problems was that the governing of the SM-sarja was based on the annual meeting of the Finnish Ice Hockey Association, where all important issues were decided by vote. Since all clubs registered under the Finnish Ice Hockey Association had the right to vote, the many amateur clubs prevailed over the few business-like clubs. Therefore, the concentrated development of top-level Finnish ice hockey by the motivated and financially capable clubs proved arduous. The new SM-liiga was to be run by a board consisting of its participating clubs only and to have an agreement of cooperation with the Finnish Ice Hockey Association.

The SM-sarja was also outdated on its own, as it was run according to amateur principles. Clubs were not supposed to pay their players beyond compensation for lost wages. However, by the 1970s many clubs were already run like businesses and recruited players through a contract of employment, paying their wages secretly and often evading taxes. However, in 1974, accounting reform in Finland extended book-keeping standards to cover sports clubs, and shortfalls were exposed in audit raids. The SM-liiga was to allow wages for players, and clubs were also put under a tighter supervision. They were to establish their own association for SM-liiga ice hockey only, separating their commitments from junior activities and other sports. Copies of all player contracts were to be sent to the SM-liiga to provide players with adequate security, such as insurance and pensions.

The SM-sarja had other limits for players. According to amateur ideals, no player could represent more than one club within one season. Personal sponsorship was also forbidden. To discourage trading, a system of quarantine was in force. The SM-liiga stripped the limitations for players, replaced quarantine with a then-modest transfer payment, and introduced the transfer list. Players wanting a transfer were to sign up, and the SM-liiga would distribute the right of negotiations to clubs. In practice, the list was not successful, as both parties often worked their way around the formalities.

These changes led to a transition towards professional ice hockey as the league became semi-professional. Only a few players would make a livelihood out of ice hockey in Finland in the 1970s, and many players, especially the young, would settle for a contract in the SM-liiga without a wage.

A major financial development for professional ice hockey in Finland was the introduction of playoffs. Gate receipts and other income from playoffs were pooled and distributed as a placement bonus. Although playoffs were the standard way of determining the champions in North American professional sports, at the time they were not common in Europe.

The SM-liiga was established rather hastily. The required changes were initiated at the 1974 annual meeting, and the SM-liiga was launched for the 1975–76 season. It was the first Finnish professional sports league, and its solutions were untried. However, there had been a mounting demand for these changes, as the popularity of ice hockey had been rising in the previous decade.

The SM-liiga picked up where the SM-sarja left off with its 10 clubs. The four best of the regular season were to proceed to the playoffs. The system of promotion and relegation from the SM-sarja remained in force: last-placed teams of the regular season had to qualify for their position in the SM-liiga against the best teams of the second-highest series.

The combined attendance for the first eleven regular seasons hovered around 900,000. In 1986–87, the number of games for each team was increased from 36 to 44, reaching its current level of 56 games in 2000–01, and the SM-liiga was expanded to 12 clubs for the 1988–89 season. The general popularity of ice hockey strengthened through international success of the Finland men's national ice hockey team, and the combined attendance climbed through the 1990s to about 1.8 million. This prompted an increase in the profitability of the ice hockey business and the completion of the transition to full professionalism. By the mid-1990s, all players were full-time, and by 2000, most clubs had reformed into limited companies. In late 1990s and early 2000s the SM-liiga was the strongest hockey league in Europe and the second strongest in the world. At that time many Finnish, Czech and North American players made their professional breakthroughs in Finland. Particularly HIFK, Jokerit and TPS had many former and future NHL players in their rosters during the 1990s and early 2000s.

Since the 2000–01 season, the SM-liiga has been closed, meaning that relegations and promotions take place only by the judgment of the board of the SM-liiga. The only such promotion took place instantly in 2000. Without the threat of relegation, the weaker clubs were supposed to be able to recuperate and improve. This had, however, a side effect: clubs with a losing record that had lost their hopes of reaching the playoffs often disposed of high-salary star players, letting down their supporters. To counteract this, the playoffs were expanded to the best 10 clubs each season from among the 13 total in the league.

The league changed its marketing name to just Liiga for the 2013–14 season, and introduced a new logo to match.

Today, there are 15 teams in the league. Nowadays the SM-liiga is considered one of the strongest leagues in Europe along with the SHL and behind the KHL.

Clubs
The team names are usually the traditional name of the club. All clubs are commonly known by the name of their team. Oy and Ab are the abbreviations for limited company in Finnish and Swedish respectively.

Past participants

Renamed, still in SM-liiga
 JyP HT and Jyp (now JYP)
 Kiekkoreipas, Hockey-Reipas, and Reipas Lahti (now Pelicans)

Relegated prior to 2000
Teams relegated were relegated to second-tier Mestis in the year shown, and are there today unless noted otherwise.
 FoPS (relegated 1977, now FPS in second-tier Mestis)
 KOO-VEE (relegated 1980)
 JoKP (relegated 1992, now Kiekko-pojat)
 TuTo (relegated 1996, now TUTO Hockey)

Withdrew from league
 Jokerit (left after the 2013–14 season to join the KHL; looking to return in 2023–24)
 Blues (originally Kiekko-Espoo); went bankrupt at the end of the 2015–16 Liiga season. Modern Kiekko-Espoo now in Mestis

SM-liiga timeline

Format

Regular season: All teams play 60 matches, a quadruple round robin with extra local double rounds (i.e., every team plays four matches against every other team, plus two extra matches against two defined local opponents). Each match consists of 60 minutes regulation time, and in the event of a tie, the winner is decided by a three-on-three sudden death, 5-minute overtime. Ties after overtime are decided by a shootout, where each team has three shooters in the beginning. If the game is tied after three shooters, the shootout will be decided by individual shooters against one another until one scores and the other does not.

The 2010–11 season also saw the inaugural Talviklassikko outdoor game at Helsinki's Olympic Stadium. In the Helsinki derby, HIFK defeated Jokerit 4–3. Since then, seven other outdoor matches have been played.

Scoring: A win in regulation time is worth three points, a win by sudden death overtime two points, a loss by sudden death overtime one point and a loss in regulation time zero points. Teams will be ranked by points, and teams tied by points are ranked by the greater number of wins in regulation.

Playoffs: The six best teams at the conclusion of regular season proceed directly to quarter-finals. Teams placing between seventh and tenth (inclusive) will play preliminary play-offs best-out-of-three – the two winners take the last two slots to quarter-finals. Starting from the season 2007–2008 all series since then are best-of-seven. Losers of the semi-finals play a bronze medal match. Teams are paired up for each round according to regular season results so that the highest-ranking team will play against the lowest-ranking, second highest against the second lowest, and so on. Higher-ranking teams play the first match at home, then by turns away, home, away, etc. Each playoff match consists of a 60-minute regulation time which in the event of a tie is followed by extra 20-minute periods of 5-on-5 sudden death overtime, in which the first team to score wins.

Scheduling: The regular season begins around mid-September. It takes a one-and-half-week break around the end of October to the beginning of November, when Team Finland competes in Karjala Tournament. There is a one-week Christmas break. During Winter Olympic years, a break is reserved for the Winter Olympic Games. The regular season is completed around mid-March and preliminary playoffs ensue almost immediately. The playoffs are completed by mid-April, so that all players are available for the World Championships.

Winner

The winners of the playoffs receive gold medals and the Kanada-malja, the championship trophy of the Liiga. The winners of the regular season receive a trophy (Harry Lindbladin muistopalkinto) as well, though it is considered less prestigious than the bronze medals of the playoffs, similar to the difference in the National Hockey League between the status of the Stanley Cup and the Presidents' Trophy.

Previous winners

Previous SM-liiga winners

1976 – TPS
1977 – Tappara
1978 – Ässät
1979 – Tappara
1980 – HIFK
1981 – Kärpät
1982 – Tappara
1983 – HIFK
1984 – Tappara
1985 – Ilves
1986 – Tappara
1987 – Tappara
1988 – Tappara
1989 – TPS
1990 – TPS
1991 – TPS
1992 – Jokerit
1993 – TPS
1994 – Jokerit
1995 – TPS
1996 – Jokerit
1997 – Jokerit
1998 – HIFK
1999 – TPS
2000 – TPS
2001 – TPS
2002 – Jokerit
2003 – Tappara
2004 – Kärpät
2005 – Kärpät
2006 – HPK
2007 – Kärpät
2008 – Kärpät
2009 – JYP
2010 – TPS
2011 – HIFK
2012 – JYP
2013 – Ässät
2014 – Kärpät
2015 – Kärpät
2016 – Tappara
2017 – Tappara
2018 – Kärpät
2019 – HPK
2020 – (cancelled)
2021 – Lukko
2022 - Tappara
2023 - Tappara

All time statistical leaders

Top 10 regular-season scoring leaders
These are the top-ten regular season point-scorers in SM-liiga history. Figures are updated after each completed SM-liiga regular season.
  – current player
Note: Pos = Position; GP = Games Played; G = Goals; A = Assists; Pts = Points

Top 10 regular-season scoring leaders (imports)
These are the top-ten regular season point-scorers for import players in SM-liiga history. Figures are updated after each completed SM-liiga regular season.
  – current player
Note: Pos = Position; GP = Games Played; G = Goals; A = Assists; Pts = Points

Top 10 regular-season games played (goaltender)
These are the top-ten most regular season games played by a goaltender in SM-liiga history. Figures are updated after each completed SM-liiga regular season.
  – current player

Trophies
The following trophies are awarded by the SM-liiga:

 Harry Lindblad memorial trophy – SM-liiga Regular season winner
 Kultainen kypärä – best player as voted by SM-liiga players
 Kalevi Numminen trophy – best coach
 Jarmo Wasama memorial trophy – rookie of the year
 Matti Keinonen trophy – most effective player
 Raimo Kilpiö trophy – most gentlemanly player
 Urpo Ylönen trophy – best goaltender
 Pekka Rautakallio trophy – best defenseman
 Aarne Honkavaara trophy – most goals scored in the regular season ("best goal scorer")
 Veli-Pekka Ketola trophy – most points scored during the regular season
 Lasse Oksanen trophy – best player during the regular season
 Jari Kurri trophy – best player during the playoffs
 Unto Wiitala trophy – best referee during the regular season
 Pentti Isotalo trophy – best linesman during the regular season
 Golden whistle trophy – best referee of the year, voted by players

In 1995, the trophies were named after Finnish hockey legends. Before that, trophies were named after sponsors.

See also
 List of SM-liiga seasons
 List of Finnish ice hockey champions
 Mestis
 Naisten Liiga
 SM-sarja
 Ice hockey in Finland
 Leijonat

References

External links

Sports leagues established in 1975
1975 establishments in Finland
Professional ice hockey leagues in Finland
Top tier ice hockey leagues in Europe

SM-liiga


දෙමටගොඩ (කොළඹ 9) යනු ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ, කොළඹ දිස්ත්‍රික්කය තුල පිහිටි උප නගරයකි. එය බොරැල්ල, මරදාන සහ කොලොන්නාව යන නගර වලින් වටව පවතී. බේස්ලයින් මාර්ගය වැටී තිබේන්නේද, දෙමටගොඩ නගරය හරහා වෙයි.

නගරයේ පිහිටි පාසල්
 ශාන්ත ජෝන් විද්‍යාලය
 අනුරුද්ධ බාළිකා මහා විද්‍යාලය
 සීවලී විද්‍යාලය
 ශාන්ත මැතිව් විද්‍යාලය
 වේළුවන විද්‍යාලය
 විපුලානන්ද දෙමළ මහා විද්‍යාලය
 වෙස්ලි විද්‍යාලය
 සහිරා විද්‍යාලය

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශ
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

දෙමටගොඩ


Matei-Adrian Dobrovie ()  un deputat român, ales în 2016 în București din partea . În octombrie 2018 a demisionat din partid din cauza opoziției partidului față de redefinirea noțiunii juridice de "familie" în Constituție și a continuat să activeze ca independent.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Note

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Nașteri în 1983
Nașteri pe 26 august
Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Uniunii Salvați România
Bucureșteni
Jurnaliști români în viață
Demisionați din Uniunea Salvați România

Matei-Adrian Dobrovie


Le terme « hourra » peut faire référence à :
 l'interjection « hourra ! », cri d'acclamation ;
 Hourra l'Oural, recueil de poèmes français de 1934 ;
 , roman britannique de 1944 ;
 Hippie Hip Hourra !, épisode de la série d'animation américaine Les Simpson ;
 Hit Hit Hit Hourra, jeu télévisé français ;
 La Trace du Hourra, montagnes russes de France ;
 Une idylle – hélas et hourra, nouvelle russe de 1882.

Voir aussi

Hourra


Alexandra Popp (født 6. april 1991) er en tysk fodboldspiller, der spiller som angriber for VfL Wolfsburg og Tysklands kvindefodboldlandshold. Hun er to gange valgt som "Fußballer des Jahres" (årets tyske fodboldspiller), i henholdsvis 2014 og 2016, og siden februar 2019 har hun været anfører på det tyske landshold.

Karriere
Popp begyndte tidligt at spille fodbold i en lokal klub, hvor hun spillede på hold med både drenge og piger. Da hun blev fjorten år, blev holdene kønsopdelt, og hun kom senere på fodboldakademi i Gelsenkirchen, hvor hun var ene kvinde blandt en række talentfulde mandlige spillere. Samtidig spillede hun på hold i 1. FFC Recklinghausen.

Klubber
 FCR 2001 Duisburg
Der var interesse for hende fra flere klubber, og hun endte med i 2008 at skrive kontrakt med klubben FCR 2001 Duisburg i den tyske bundesliga. Her debuterede hun i september samme år, og tre uger senere scorede hun sine første to mål i ligaen. I sin første sæson i klubben var hun med til at vinde to titler: UEFA Women's Cup (forløberen for Champions League) samt den tyske pokalturnering. Hun modtog Fritz Walter-pokalen i sin første sæson som bedste unge spiller. Den følgende sæson gav Duisburg og Popp en ny pokalsejr, mens de blev nummer to i bundesligaen.

 VfL Wolfsburg
I 2012 skiftede Popp til VfL Wolfsburg, hvor hun i sin første sæson var med til at vinde en "treble": Mesterskabet, pokalturneringen og Champions League. Den følgende sæson genvandt Wolfsburg Champions League og pokalturneringen, og i den afgørende kamp om mesterskabet mødte Wolfsburg hidtil ubesejrede 1. FFC Frankfurt, der med uafgjort kunne sikre sig mesterskabet, men Popp sikrede Wolfsburg sejren og mesterskabet med sit mål i 89. minut af kampen. I sin tid hos Wolfsburg har hun frem til 2021 været med til at vinde i alt fem mesterskaber og seks pokaltitler.<

Landshold
Popp spillede på en række af de tyske ungdomslandshold, og hun var i 2008 med til at sikre EM-guld for U/17-spillere; i finalen scorede hun tyskernes andet mål, og hun blev valgt til turneringens bedste spiller. Senere samme år var hun med til at vinde VM-bronze for U/17.

Hun debuterede på det tyske A-landshold i 2010 i en venskabskamp mod . Den følgende uge var hun med for Tyskland til Algarve Cup, og her scorede hun sit første mål på A-niveau i en 7-0-sejr over .

Hun var dog stadig med på ungdomsholdene, og senere i 2010 var hun med til at VM for U/20. I denne turnering blev hun topscorer (hun scorede blandt andet i alle holdets kampe) lige som hun også her blev valgt som turneringens bedste spiller.

I 2011 var hun med i truppen ved VM-slutrunden i Tyskland, og her spillede hun alle kampe for Tyskland, der efter sejre i alle tre puljekampe skuffende tabte i kvartfinalen til  (der senere blev verdensmestre). Senere samme år var hun med i en EM-kvalifikationskamp mod , som tyskerne vandt med 17-0, og her scorede Popp (samt Célia Šašić) fire mål.

I 2015 var hun igen med ved VM-slutrunden, hvor Tyskland blev nummer fire; her spillede Popp fire af holdets syv kampe fra start og scorede ét mål.

Hun var også med i truppen til OL 2016 i Rio de Janeiro. Her gik Tyskland med nød og næppe videre fra indledende runde efter nederlag til  og uafgjort mod , hvorpå holdet vandt kvartfinalen over  med 1-0. I semifinalen fik de revanche mod Canada med en 2-0-sejr, hvorpå de blev olympiske mestre med en 2-1-sejr over  i finalen. Popp scorede et af målene i holdets første kamp, der gav sejr på 6-1 over .

Popp var også med for tyskerne ved EM-slutrunden 2017, hvor holdet tabte i semifinalen til . I 2019 blev hun udnævnt til ny anfører for tyskerne, og hun var med ved VM-slutrunden samme år. Her scorede hun to mål, blandt andet det første i 3-0-sejren over  i hendes landskamp nummer 100.

Landskampsmål
Tysklands scoring og resultater vises først:

Kilde:

Hæder

Klub
FCR 2001 Duisburg
 UEFA Women's Champions League: Vinder 2008–09
 Bundesliga: Toer 2009–10
 DFB-Pokal: Vinder 2008–09, 2009–10

VfL Wolfsburg
 UEFA Women's Champions League: Vinder 2012–13, 2013–14
 Bundesliga: Vinder 2012–13, 2013–14, 2016-17
 DFB-Pokal: Vinder2012–13, 2014–15, 2015–16

International
 FIFA U-20 Women's World Cup: Vinder 2010
 FIFA U-17 Women's World Cup: Tredjeplads 2008
 UEFA U-17 Women's Championship: Vinder 2008
 Algarve Cup: Vinder 2012, 2014
 Olympiske lege: Guld, 2016

Individuel
 UEFA Women's Under-17 Championship: Golden Player 2008
 Fritz Walter-medaljen: Sølv 2009
 Golden Ball – FIFA U-20 Women's World Cup
 Golden Shoe – FIFA U-20 Women's World Cup
 Fußballer des Jahres: 2014, 2016

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Tyskland
Fodboldspillere fra VfL Wolfsburg (kvinder)
Olympiske mestre fra Tyskland
Medaljevindere fra Tyskland ved sommer-OL 2016
Fodboldspillere ved sommer-OL 2016

Alexandra Popp


Tchornobaïvka (en , en , Tchernobaïevka) est une commune du raïon de Bilozerka de l'oblast de Kherson.

Historique
Tchornobaïvka, qui est l'un des villages les plus peuplés d'Ukraine, a été fondé dans les années 1780. Le village actuel est formé en 1923 par la fusion des villages de Tchornobaïvka et Houssakivka.

Lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022, Tchornobaïvka gagne en notoriété parce que les troupes russes y ont stationné six fois du matériel militaire, qui a été détruit à plusieurs reprises par les forces ukrainiennes. Le président Volodymyr Zelensky a déclaré que le nom du village entrerait dans l'histoire militaire. Le 11 novembre 2022, des photographies publiées sur les réseaux sociaux prouvent l'entrée des Forces armées ukrainiennes dans le village dans le contexte des retraits des Forces armées russes de la rive droite du Dniepr annoncé par le Ministre de la Défense Russe Sergueï Choïgou deux jours plus tôt.

Géographie
Tchornobaïvka est le centre administratif du Selsoviet du même nom, grand de , dans le raïon de Bilozerka, qui comprend également le village de Krouty Iar avec environ 200 habitants.

Le village est situé à l'ouest du village de Stepanivka, qui fait partie de la ville de Kherson, et à l'est de l'aéroport international de Kherson sur les rives de la Virovtchyna, un affluent de la Kochova.

Tchornobaïvka a une gare sur la ligne de chemin de fer entre Kherson et Mykolaïv. La route nationale M14 traverse le village. Le centre du district Bilozerka est à  au sud-ouest de Tchornobaïvka.

Lien externe

 Municipalité du district de Tchornobaïvka sur Rada.info (ukrainien)

Notes et références

Commune urbaine dans l'oblast de Kherson

Tchornobaïvka


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

 Nobelova nagrada za književnost:

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

 Vražja utroba Ive Brešana

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 10. lipnja – Anto Gardaš, hrvatski književnik (* 1938.)

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 2004.


Kış Olimpiyatları, Uluslararası Olimpiyat Komitesi (UOK) tarafından organize edilen ve 4 yılda bir önceden seçilen bir şehirde yapılan spor oyunları organizasyonudur. Yaz oyunlarının aksine kayak ve buz hokeyi gibi kar ve buz üzerinde yapılmaya müsait sporları içerir.

Oyunlar 2002 yılında Salt Lake City'de (ABD) yapılmıştır. 2006 Torino (İtalya) Oyunları ise 10 Şubat 2006 tarihinde yapılan açılış töreni ile başlamış ve 17 gün boyunca süren müsabakalar sonunda sonuçlanmıştır.

Oyunları 2014 yılında yapma hakkı UOK tarafından Rusya'nın Soçi şehrine verilmiştir. 2018 yılında ise Kış Olimpiyatları Güney Kore'de Pyeongchang şehrinde düzenlenmiştir.

Geçmiş oyunlar

Ayrıca bakınız
 Olimpiyat Oyunları
 Uluslararası Olimpiyat Komitesi

Dış bağlantılar
 IOC resmî site
 Olympic.org - IOC overview of the Olympic Games
 Vancouver 2010.com - resmî site
 2006.org - resmî site
 Torino 2006 Winter Olympics News
 Salt Lake 2002.com - resmî site
 Janecky.com - a history of the Olympics
 Winter Games Newspaper Archive
 Skiing History.org - skiing at the first 4 Winter Olympics - 1924-36
 Resmi olmayan Kış Olimpiyatları sitesi

Kış Olimpiyat Oyunları


El arroyo de los Corrales es un curso de agua uruguayo que atraviesa el departamento de  Paysandú perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río de la Plata.

Nace en la Cuchilla del Arbolito y desemboca en la río Queguay Grande tras recorrer alrededor de  46 km.

Referencias

Corrales
Corrales
Cuenca del río Queguay Grande

Arroyo de los Corrales (Paysandú)


Bérénice Lim Marlohe (París, Francia, 19 de mayo de 1979), más conocida como Bérénice Marlohe, es una actriz y modelo francesa de origen chino-camboyano.

Orígenes y primeros estudios
Bérénice Marlohe, nacida de madre francesa y padre chino-camboyano, se crio en la región de París. Después de seguir el curso del Conservatorio Nacional de Música y Danza (CNSMD), se dedicó brevemente al modelado y a estudiar actuación. Tomó clases en la escuela de teatro Beatriz Brout y aprendió improvisación con el actor Philippe Lelièvre.

Trayectoria profesional
Bérénice Marlohe inició su carrera apareciendo en comerciales y en programas de televisión como Père et Maire, Femmes de loi y Equipe médicale d'urgence y en el comercial del vehículo Dacia Duster, del Grupo Renault.

Mientras intentaba conseguir papeles en Francia, obtuvo una audiencia -que posteriormente aprobó- poniéndose en contacto con el director de reparto de Skyfall (2012, la 23ª película de la serie James Bond), cuyo rodaje comenzó en noviembre del 2011, interpretando a una chica Bond, que encarna el papel de Séverine. Fue éste su debut cinematográfico.

Filmografía

Cine

Televisión

Videoclips

Enlaces externos

 Página web de los seguidores de Bérénice Marlohe

Referencias

Actores de cine de Francia
Modelos femeninas de Francia
Actrices de Francia
Nacidos en París

Bérénice Marlohe


Higrometre havadaki nemi ölçmek için kullanılan bir araçtır. En basit higrometreler, birisinin haznesi devamlı ıslak tutulan iki termometreden oluşurlar. Islak olan haznenin etrafındaki sıvının buharlaşması, o termometrenin devamlı daha düşük sıcaklık göstermesini sağlar. Ancak donma noktasının altındaki sıcaklıklarda bu sistem çalışmamaktadır, ıslak termometrenin haznesinin etrafında ince bir buz tabakası oluşur ve sıcaklığın doğru olarak gösterilmesini engeller. Bu gibi durumlarda kuru olan termometre daha yüksek sıcaklıklar gösterebilir.

Sıklıkla kullanılan bazı başka higrometre türleri de vardır. Bu araçlardan bazıları, gergin bir konumda duran insan ya da hayvan kılının gerginlik değişikliklerini ölçerek nemi belirlerler. Higrometrelerin pek çoğu, belli zaman aralıklarıyla ölçtükleri değerleri ölçekli kâğıda basarlar.

Nem ölçümünde modern enstrümanlar kullanılmaya başlanmıştır. Elektronik olarak nem ölçmenin iki yolu vardır: Kapasitatif ve direnç yolları. Kapasitatif yolda iki metal plaka arasına giren suyun kapasitansı değiştirmesiyle nem ölçülür. Direnç yolunda ise polimer membranın emdiği suyun, geçirgenliği değiştirmesiyle nem ölçülür. Bu işlemlere ilave olarak sıcaklık da devamlı ölçülür, sıcaklık aletleri kalibre etmekte kullanılır.

Higrometreler saunalarda, seralarda ve endüstriyel alanlarda kullanılırlar. Meteorolojik çalışmalarda sapan ya da motorlu saykrometreler kullanılırlar.

Psikrometre

(kısa):nemi olçme

İç bağıntılar
Psikrometre

Kaynakça
 İngilizce Vikipedi:Hygrometer
 Saykrometre

Meteorolojik alet ve ekipmanlar
Ölçü aletleri

Higrometre


Mitică-Marius Mărgărit (n. , Tecuci, România) este un deputat român, ales în 2016.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Partidului Social Democrat
Deputați români 2020-2024

Mitică-Marius Mărgărit


Sportmedaille steht für
Niedersächsische Sportmedaille
Sportmedaille der Stadt Karlsruhe
Sportmedaille der Stadt Worms
 Niederländische Sportmedaille (Vaardigheidsmedaille van de Nederlandse Sport Federatie)
Siehe auch
Sportverdienstmedaille
Medaille#Sportmedaillen

Sportmedaille


Învățare automată (în engleză, "machine learning") este un subdomeniu al informaticii și o ramură a inteligenței artificiale, al cărui obiectiv este de a dezvolta tehnici care dau calculatoarelor posibilitatea de a învăța. Mai precis, se urmărește să se creeze programe capabile de generalizare pe baza unor exemple.

Este, prin urmare, un proces inductiv. În multe cazuri, domeniul învățării automate se suprapune cu cel al statisticii computaționale, deoarece cele două discipline se bazează pe analiza datelor. Cu toate acestea, învățare automată, se concentrează și pe complexitatea computațională al problemelor. Multe probleme sunt în clasa NP-hard, așa că o mare parte din cercetările efectuate asupra procesul de învățare automată sunt axate pe proiectarea de soluții viabile la aceste probleme. Învățare automată poate fi văzut ca o încercare de a automatiza unele părți din metoda științifică, folosind metode matematice.

Învățare automată are o gamă largă de aplicații, inclusiv motoarele de căutare, diagnostice medicale, detectare de fraudă în utilizarea cardului de credit, analiză a pieței de valori, clasificarea a secventelor de ADN, recunoaștere a vorbirii și limbajului scris, jocuri și robotică.

Rezumat
Unele sisteme de învățare automată încearcă să elimine toată nevoia de intuiție sau cunoștințe de specialitate din procesele de analiză a datelor, în timp ce alții încearcă să stabilească un cadru de colaborare între expert și computer. Cu toate acestea, intuiția umană nu poate fi înlocuit în totalitate, deoarece proiectantul sistemului trebuie să se precizeze forma de reprezentare a datelor și metodele de manipulare și caracterizare a acelora.
Cu toate acestea, calculatoarele sunt utilizate în întreaga lume în scopuri tehnologice foarte bune.

Modele
Învățare automată are ca rezultat un model pentru a rezolva o anumită sarcină. Printre modele se disting.

 Modele geometrice, construite în spațiul de instanțe și care pot avea unul, două sau mai multe dimensiuni. Dacă există o margine de decizie liniară între clase, se spune că datele sunt liniar separabile. O limită de decizie liniară este definită ca w * x = t, unde w este un vector perpendicular pe limita de decizie, x este un punct arbitrar de pe granița de decizie, iar t este pragul de decizie.
 Modele probabilistice, care încercarea sa determine distribuția între probabilitate de descripție pentru funcția care leagă valorile de caracteristici cu valorile determinate. Unul dintre conceptele cheie pentru a dezvolta modele probabilistice este statistica bayesiana.
 Modele logice, care transforma și exprima probabilitațile în normele organizate sub formă de arbori de decizie.

Modelele pot fi, de asemenea, clasificate ca modele de grupare și modele de gradient. Primele încercare a împărți spațiul de cazuri în grupuri. Ultimele, cum numele lor indica, reprezintă un gradient în care se poate diferenția între fiecare instanță. Clasificatoarele geometrice, cum ar fi mașinile vectoriale de suport, sunt modele de gradient.

Tipuri de algoritmi

Diferiți algoritmi de Învățare Automate sunt grupați într-o taxonomie în funcție de producția a acestora. Unele tipuri de algoritmi sunt:

 Învățarea supervizată total

 Algoritmul produce o funcție care stabilește o corespondență între intrările și rezultatele dorite de la sistem. Un exemplu de acest tip de algoritm este o problemă de clasificare, în cazul în care sistemul de învățare este de a eticheta (clasifica) o serie de vectori folosind oricare din mai multe categorii (clase). Baza de cunoștințe a sistemului este formată prin exemple de etichetat. Acest tip de învățare se poate dovedi a fi foarte utila în domenii precum cercetările biologice, biologie computațională sau bioinformatică.

 Învățarea fara supervizare

 Tot procesul de modelare se realizează pe un set de exemple format numai de intrări în sistem. Nu există informații despre categoriile de aceste exemple. Prin urmare, în acest caz, sistemul trebuie să fie capabil să recunoască modele, pentru a fi capabil de a eticheta noi intrări.

 Învățarea supervizată parțial
 Acest tip de algoritmi combina cei doi tipi de algoritmi  de mai sus cu scopul de a clasifica în mod corespunzător. Acesta ia în considerare date etichetate și neetichetate.

 Învățarea prin armare

 Algoritmul învață prin observarea lumii din jurul sa. Informațiile de intrare este reacția evaluativă primită de la lumea exterioară ca un răspuns la acțiunile lor. Prin urmare, sistemul învață prin încercare și eroare.
 Învățare prin armare este cel mai general dintre cele trei categorii. În loc de a avea un instructor care indica agentului ce să fac, agentul inteligent va trebui să învețe cum se comportă mediul înconjurător prin utilizarea unor recompense (întăriri) sau pedepse, care derivă din succesul sau eșecul respectiv. Obiectivul principal este de a învăța funcția de valoare care va ajuta agentul inteligent pentru a maximiza semnalul de recompensă și astfel să poată optimiza politicile lor în așa fel încât să altereze comportamentul mediului astfel încât să își îndeplininească obiectivele sale.
 Principalii algoritmi de învățare prin armare sunt dezvoltați în cadrul metodelor de rezolvare pentru probleme de decizii finite Markoviene, care încorporează ecuațiile Bellman și funcțiile de valoare. Cele trei metode principale sunt: Programare Dinamică, Monte Carlo și a metodelor de învățare din Diferențele Temporare.
 Printre implementări se află și AlphaGo, un program dezvoltat de Google DeepMind pentru a juca jocul de masa Go. În luna martie a anului 2016 AlphaGo a câștigat un meci jucătorului profesionist Lee Se-Dol la categoria a ix-dan, și 18 titluri mondiale. Printre algoritmi care utilizează un arbore de căutare Monte-Carlo, care utilizează de asemenea învățarea profundă cu rețele neuronale. Puteți vedea ce s-a întâmplat în documentarul din Netflix "AlphaGo".

 Transducție
 Similar cu învățarea supervizată, dar nu construie în mod explicit o funcție. Încearca a prezice categoriile de viitor ale exemplelor, bazânduse pe exemplele de intrare, respectivele categorii și exemplele noi al sistemului.

 De învățare multi-task
 Metode de învățare care utilizează cunoștințe anterior învățate de către sistemul de față-în-față cu probleme similare cu cele deja văzute.

Analiză computațională și de performanța a algoritmilor de învățare automată este o ramură a statisticii cunoscut sub numele teoria computationala a invatarii.

Învățare automată oameni o efectuează în mod automat, deoarece este un proces atât de simplu pentru noi încât nu ne dăm seama cum se face și tot ce implică. De la naștere până la moarte, noi oamenii realizăm diferite procese, printre care găsim procesul de învățare prin care dobândim cunoștințe, dezvoltăm abilități de analiză și evaluare prin metode și tehnici, precum și prin propria noastră experiență. Cu toate acestea, mașinile trebuie să fie învățate cum să învețe, pentru că dacă o mașină nu este capabilă să-și dezvolte abilitățile, procesul de învățare nu va fi realizat, ci va fi doar o succesiune repetitivă. De asemenea, trebuie să avem în vedere faptul că cunoașterea sau buna funcționare a procesului de învățare automată nu înseamnă că știi cum să folosești, trebuie să știi cum să o aplici în activitățile de zi cu zi și că învățarea bună înseamnă și să știi cum și când să folosim cunoștințele noastre.

Pentru a efectua o bună învățare este necesar să se ia în considerare toți factorii care te inconjoara, precum societatea, economiea, orașul, atmosfera, locul, etc.  Prin urmare, este necesar să se înceapă luarea unor măsuri diferite pentru a se realiza o învățare adecvată și pentru a se obține o automatizare adecvată a învățării. Deci, primul lucru pe care trebuie să fie luate în considerare este conceptul de cunoaștere, care este înțelegerea unui anumit subiect în care vă puteți exprima opinia sau punctul de vedere, precum și să răspundă la anumite întrebări care ar putea apărea la care subiectul sau.

Tehnici de clasificare

Arbori de decizie
Acest tip de învățare folosește un arbore de decizie ca model predictiv. Sunt cartografiate observațiile unui obiect cu concluzii despre valoarea finală a obiectului menționat.

Arborii sunt structuri de bază în informatică. Arborii de atribute sunt la baza deciziilor.
Una dintre cele două forme majore de arbori de decizie elaborat de Quinlan pentru a măsura impuritate de entropie în fiecare ramură, ceva care a dezvoltat pentru prima dată în algoritmul ID3 , și apoi C4.5. O altă strategie este bazat pe indicele GINI și a fost dezvoltat de Breiman, Friedman, et alia. Algoritmul CART este o punere în aplicare a acestei strategii.

Reguli de asociere
Algoritmii regulilor de asociere încearcă să descopere relații interesante între variabile. Printre cele mai cunoscute metode se numără algoritmul a priori, algoritmul Eclat și algoritmul Frequent Pattern.

Algoritmi genetici
Algoritmii genetici sunt procese euristice de căutare care simulează selecția naturală. Ei folosesc metode precum mutația și trecerea pentru a genera noi clase care pot oferi o soluție bună unei probleme date.

Rețelele neuronale artificiale
Rețelele de neuroni artificiali (ARN) reprezintă o paradigmă a învățării automate, inspirată de neuronii sistemelor nervoase ale animalelor. Este un sistem de legături de neuroni care colaborează între ele pentru a produce un stimul de ieșire. Conexiunile au greutăți numerice care se adaptează în funcție de experiență. În acest fel, rețelele neuronale se adaptează la un impuls și sunt capabile să învețe. Importanța rețelelor neuronale a căzut o dată cu dezvoltarea vectorilor de sprijin și a clasificatorilor liniare, însă a reapărut la sfârșitul anilor 2000, odată cu apariția învățării profunde.

Mașini cu vectori de suport
MVS sunt o serie de metode de învățare supravegheată folosit atât pentru clasificare și regresie. Algoritmii de MVS folosesc un set de exemple de instruire clasificate în două categorii pentru a construi un model care prezice dacă un nou exemplu care aparține uneia sau alteia din aceste categorii.

Algoritmi de agrupare
Analiza de agrupare (clustering în engleza) este clasificarea de observații în sub-grupuri - clusters - astfel încât observațiile în fiecare grup sunt similare între ele în funcție de anumite criterii.

Tehnicile de tip clustering fac diferite inferențe cu privire la structura datelor; acestea sunt de obicei ghidate de o măsură de asemănare specifică și de un nivel de compactare internă (similaritatea dintre membrii unui grup) și de separarea dintre diferitele grupuri.

Clustering-ul este o metodă de învățare nu este supravegheată și este o tehnica foarte popular de analiză a datelor statistice.

Rețele bayesiene
Un bayesian network, o rețea de credință sau model regizat aciclic este un model probabilistic, care reprezintă un set de variabile de noroc și independența condiționată printr-un graf direcționat aciclic. O rețea bayesiană poate reprezenta, de exemplu, probabilistic relații între boli și simptome. Date anumite simptome, rețeaua poate fi folosit pentru a calcula probabilitatea ca anumite boli sa fie prezente într-un organism. Există algoritmi eficienți care să deducem și să învețe folosind acest tip de reprezentare.

Cunoștințe
În învățare automată putem obține 3 tipuri de cunoaștere, care sunt:

 1. Creșterea
 Este cea care este dobândită din ceea ce ne înconjoară, care păstrează informațiile în memorie ca și cum ar fi lăsat urme.

 2. Restructurare
 Pentru a interpreta cunoștințele individuale reasoner și generează noi cunoștințe, care este numit de restructurare.

 3. Ajustare
 Este cea obținută prin generalizarea mai multor concepte sau prin generarea conceptelor propi.

Cele trei tipuri se desfășoară în timpul unui proces automat de învățare, dar importanța fiecărui tip de cunoaștere depinde de caracteristicile a ceea ce se încearcă să învețe.

Învățarea este mai mult decât o necesitate, este un factor prioritar pentru a satisface nevoile de inteligență artificială.

Distincția între Învățare supervizată și nesupervizată
Învățarea supravegheată este caracterizată prin faptul că dispune de informații care specifică care seturi de date sunt satisfăcătoare în scopul învățării. Un exemplu ar putea fi software-ul care recunoaște dacă o imagine dată este sau nu o imagine a unei fețe: pentru învățarea programului ar trebui să furnizăm imagini diferite, precizând în acest proces dacă sunt sau nu fețe.

Cu toate acestea, în învățarea nesupravegheată, programul nu dispune de date care să definească ce informații sunt satisfăcătoare sau nu. Obiectivul principal al acestor programe este, de obicei, acela de a găsi modele care să permită separarea și clasificarea datelor în diferite grupuri, în funcție de atributele acestora. În urma exemplului anterior, un program de învățare nesupravegheat nu ne-ar putea spune dacă o imagine dată este o față sau nu, dar ar putea, de exemplu, să clasifice imaginile printre cele care conțin fețe umane, animale sau cele care nu conțin. Informațiile obținute printr-un algoritm de învățare nesupravegheat trebuie interpretate ulterior de o persoană pentru a le da utilitate.

Aplicații

 Motoarele de căutare
 Diagnostic Medical
 Detectarea fraudelor cu utilizarea de carduri de credit
 O analiză a pieței de valori
 Clasificarea secvente de ADN
 De recunoaștere a vorbirii
 Robotica
 Data mining
 Big Data
 Prognozele de serii de timp

Subiecte de învățare automatică
Mai jos sunt o serie de teme care ar putea face parte din programa unui curs de învățare automată.

 Modelarea funcții de densitate de probabilitate condiționată: clasificare și regresie
 Rețelele neuronale artificiale
 Arbori de decizie: învățare folosind arbori de decizie utilizeaza un arbore de decizie ca model predictiv care împerecheaza observații și concluzii cu privire la valoarea unui obiect dat.
 Mai multe modele de regresie nepostulate
 Regresie în procese Gaussiene
 Analiza de discriminanții liniarii
 k-vecini mai apropiați
 Perceptrón
 Funcții de bază radială
 Mașini cu suport vectorial
 Modelarea funcții de densității de probabilitate prin modele generative
 Algoritmul EM
 Modele grafice, cum ar fi rețele bayesiene și câmpuri aleatoare de Markov
 Cartografierea topografică generative
 Tehnici de inferență aproipată
 Lanțurile lui Markov și Metoda Monte-Carlo
 Metode variationale
 Optimizare: cele mai multe dintre metodele descrise mai sus folosesc algoritmi de optimizare, sau sunt ei înșiși cazuri de probleme de optimizare.

Istoria și relația cu alte teme
Învățare automată s-a născut din căutarea de inteligența artificială. Deja în primele zile ale AI-ului ca disciplină academică, unii cercetători au fost interesați în a face mașini cu puterea de a învățat. Au încercat să rezolve problema cu diferite mijloace de metode simbolice, precum și ceea ce ei au numit 'rețele neuronale' pentru că au fost în general percentrones și alte modele, practic sau bazat pe modele liniare generalizate cum sunt cunoscute în studiul de statistici.

Software-ul
Multe limbaje de programare pot fi utilizate pentru a implementa algoritmi de învățare automată. Cele mai populare pentru 2015 au fost R și Python. R este foarte utilizat în principal în domeniul academic, în timp ce Python este mai popular în societate privată.

Printre pachetele de programe, inclusiv algoritmi de învățare automată, sunt următoarele:

Software-ul Open source

Software-Ul Comercial

Publicații și conferințe

 Masina De Învățare
 Jurnal de Învățare Mașină de Cercetare
 Neuronale Calcul
 Conferință internațională pe Masina de Învățare (Conferință Internațională pe Masina de Învățare)
 Conferință privind Sistemele Neuronale Procesarea Informațiilor (Conferință pe Neuronale, Sistemele de Prelucrare a Informațiilor)

Note

Bibliografie

 Bishop, Christopher (2008) Pattern Recognition and Machine Learning. Springer Verlag. ISBN=978-0-3873-1073-2.
 Flach, Peter (2012) Machine Learning: The Art and Science of Algorithms that Make Sense of Data. Cambridge University Press. ISBN 978-1-107-42222-3.
 Gollapudi, Sunila (2016) Practical Machine Learning. Packt Publishing. ISBN=978-1-78439-968-4.
 Ian H. Witten and Eibe Frank (2011). Data Mining: Practical machine learning tools and techniques Morgan Kaufmann, 664 pág., ISBN 978-0-12-374856-0.
 Mitchell, T. (1997). Machine Learning, McGraw Hill. ISBN 0-07-042807-7
 Raschka, Sebastian (2015). Python Machine Learning, Packt Open Source. ISBN 978-1-78355-513-0

Vezi și

 Inteligență artificială
 Internet of Things
 Sistem dinamic
 Extragerea de cunoștințe din date

Legături externe

 Învățare automată de Dezvoltare cu Perl (în limba engleză)
 Studiul și aplicarea automata a tehnicilor de învățare orientate spre domeniul medical: estimarea și explicarea predicții individuale. Universitatea Autonomă din Madrid
 Învățare (în limba spaniolă)
 AlphaGo

Inteligență artificială

Învățare automată


Rådet for Menneskerettigheder består af knapt 70 repræsentanter for civilsamfundsorganisationer og myndigheder i Danmark. Rådet mødes for at drøfte Institut for Menneskerettigheders virke.

Menneskerettighedsprisen
Rådet for Menneskerettigheder har siden 2014 uddelt en menneskerettighedspris til en person, gruppe eller en organisation, som har gjort en særlig indsats for menneskerettighederne i Danmark. Prisen uddeles hvert år på FN's menneskeretsdag 10. december.

2014
I 2014 blev prisen tildelt Michala Clante Bendixen fra organisationen Refugees Welcome.

2015
I 2015 var prismodtageren whistlebloweren Anders Kærgaard.[3]

2016
I 2016 blev prisen uddelt til mere end 20 trans-aktivister for at skabe synlighed og debat i Danmark - ikke kun om transkønnedes rettigheder, men også om kønsstereotyper og kønsroller[1]. Aktivisterne har i samarbejde med Amnesty International og kampagnen #sygt system, Copenhagen Pride, Transpolitisk Forum, Transkønnedes Interesseorganisation, LGBT Ungdom og LGBT Danmark været med til at få transkønnethed fjernet fra Sundhedsstyrelsens diagnosefortegnelse over psykiske sygdomme, så transpersoner i Danmark ikke længere skal have en psykiatrisk diagnose for at få adgang til hormoner og operationer[4][1].

2017
Prismodtageren 2017 var Godhavnsdrengen Poul-Erik Rasmussen.[5]

2018
Prismodtageren 2018 var advokat Thorkild Høyer.[6]

2019
Prismodtageren 2019 var forfatteren Sara Omar.[7]

2020
I 2020 gik prisen til interessorganisationen De Anbragtes Vilkår (DAV) og foreningen for Retssikkerhed i Familiers Trivsel (RIFT).

2021
Prisen for 2021 gik til rektor Henrik Vestergaard Stokholm fra Nyborg Gymnasium

Danske råd
Menneskerettigheder

Rådet for Menneskerettigheder


Abdülcanbaz, 1957 yılında Turhan Selçuk tarafından Milliyet gazetesi için çizilmeye başlanan çizgi roman ve çizgi romanın baş kahramanıdır.

Gelişim süreci

O yıllarda Milliyet gazetesinde yarım sayfalık yabancı bir çizgi roman vardır. Abdi İpekçi, Turhan Selçuk'tan ısrarla bu çizgi romanın yerlisini ister. Turhan Selçuk, mizah yazarı Aziz Nesin'den yardım ister.

Aziz Nesin, hilekâr ve düzenbaz bir turist rehberi tipi yaratır. Bu üçkâğıtçı adama "Abdülcanbaz" adını takar. Birinci öykünün yayını bitince Aziz Nesin diziye devam etmek istemez.

Turhan Selçuk, bunun üzerine Rıfat Ilgaz'dan yardım ister. Bir süre sonra Rıfat Ilgaz'dan gelen senaryolar da aksamaya başlayınca Turhan Selçuk, diziyi kendisi yazmaya başlar. Bu, düzenbaz Abdülcanbaz tipinin değişmesine, yeniden yaratılmasına neden olur. Abdülcanbaz, düzenin düzensizliğine ve bu ortamdan doğan ahlaksız, namussuz, utanmaz, arlanmaz tiplere karşı savaşan bir semboldür artık.2

Abdülcanbaz, yaratıldığı tarihsel dönemden de çıkarılır. Artık hikâye, Osmanlı döneminde, Türk Kurtuluş Savaşı'nda, uzayda, Eski Mısır'da geçebilir.

"Ben Abdülcanbaz'ı kahramanlık ötesi kaba kuvvetten güç alan, yozlaşmış bir çizgi roman türünden ayırıp arıtmak istedim. Bir roman ya da bir hikâye anlatımının sanat değerini katarak bunu grafik sanatın çizgi gücüyle de besleyerek kişiliğini bulması yolunda çalıştım." Milliyet Sanat, Aralık 1972

İçerikte bunlar olurken, Turhan Selçuk'un çizgi üslubunda da belirgin bir farklılaşma başlar. Çizgiler sadeleşir, grafik düzeyi artar.

"1950 sonrası, Saul Steinberg bir hamle yapmış, grafik mizahı Avrupa'dan Amerika'ya kadar götürmüştü. Avrupalı karikatürcüler, onun açtığı yoldan yeni mesafelere ulaşmaya çalışıyorlardı. Bu yeni yolda kişiliğimi bulma çabasına yönelik çalışmalara başladım. Önceleri yuvarlak çizgilerle çalışıyordum. Sonra çizgilerimi köşeleştirdim. Daha sonra yuvarlak ve köşeli çizgileri birlikte kullanmaya başladım. Bir ara çok sert, çok düz çizgilerle çalıştım. Ama sadelikten hiç ayrılmadım."

Abdülcanbaz, uzun yıllar Milliyet, Cumhuriyet, Akşam ve Yeni İstanbul gazetelerinde yer aldı. Yetmişli yıllarda Mehmet Benli, seksenli yıllarda da Milliyet Yayıncılık tarafından albüm olarak yayınlandı. Turhan Selçuk, 1987'de Abdülcanbaz'ı emekli etti. Ancak 1994 yılında, ısrarlar sonucu tekrar çizmeye başladı. 2003'e kadar devam etti. Turhan Selçuk Abdülcanbaz'ın haklarını 2006 yılında (Osman Uslu'ya - BİZ A.Ş.ye ait) BİZ Karikatür ve çizgi roman Koleksiyonu'na sattı.

Abdülcanbaz karakterleri

Abdülcanbaz
O her çağda halkın özlemini duyduğu, hayallerinde yaşattığı efsanevi bir tiptir. Bazen masal dünyalarında, bazen günümüzde sürdürür yaşantısını, bazen de uzayı adımlar...

Halkını seven her dürüst ve namuslu kişide az çok Abdülcanbaz'lık vardır. Dürüsttür, cesurdur, akıllı ve zekidir. Yakışıklıdır, çelikten kaslara sahiptir. Bu üstün niteliklerini daima iyinin, haklının, ezilenin yanında; sömürücülere, zalimlere, namussuzlara karşı kullanır. "Osmanlı tokadı" ile ün salmıştır.

Karanfil Hoca
Doğu'nun yetiştirdiği en büyük ilim adamıdır. İlmi Simya, İlmi Kimya ve keşif dünyasındaki yeri, İbn-i Sina, İbn-i Batuta gibi doğulu ilim adamlarından çok daha önemlidir. Biraz sinirli ve mütecaviz olmasına rağmen iyi kalpli, dürüst, kişilik sahibi bir adamdır. Minaretül Füze-tül Kamer, Sefine-i Hava, El Kabili Sevk-ül Karakuş, Vel Kebir-ül Köstebek gibi önemli buluşların sahibidir.

Tarzan
Tarsus'ta doğmuştur. Saf ve temiz yürekli bir Anadolu çocuğudur. Heybetli bir yapısı, ilahi bir gücü vardır. Cesareti ile ün salmıştır.

Fettah
Abdülcanbaz'ın arkadaşlarındandır. Hoşsohbet, muzip, kolayca gönlünü kaptıran, başından büyük işlere girişen, sevimli bir adamdır.

Fayrabi
Pehlivani gözbağcılıkta üstüne yoktur. Hatta bu marifetleri sanat hâline getiren tek adamdır denilebilir. Abdülcanbaz ile İsfahan'da tanışmış, bir daha ayrılmamışlar, arkadaşlıklarını, toz kondurmadan sürdürmüşlerdir.

Gözlüklü Sami Bey
Osmanlı sarayına mensup bir mirasyedi... Şeytani bir zekâya ve süngülü bir bastona sahiptir. İşrete, kadına düşkün, düzenbaz bir adamdır. Hazırlopçudur.

Sürmegöz İhsan Bey
Gözlüklü Sami'nin dostu ve dalkavuğudur. Çıkar uğruna yapmayacağı şey yoktur.

Kaynakça

 Turhan Selçuk, "ABDÜLCANBAZ VE ARKADAŞLARININ HARİKULADE SERÜVENLERİ", 1. kitap, 1972

Şerit çizgi romanlar
1957'de tanıtılan çizgi romanlar
1957'de tanıtılan çizgi karakterler

Abdülcanbaz


මෙහි පහත දැක්වෙන්නේ එක්සත් ජාතීන් විසින් භාවිතා කරන සහ සංඛ්‍යානමය භාවිත සඳහා UNSD දෙපාර්තමේන්තුව විසින් නඩත්තු  කරනු ලබන ආසියාව සඳහා  එක්සත් ජාතීන්ගේ භූපරික්‍රමයෙහි  උපප්‍රදේශ අකාරාදිමය ලැයිස්තුවකි.

දකුණු ආසියාව

මෙම උපප්‍රදේශය වෙතින් ආවරණය වන්නේ  ඉරාන සානුවෙහි සිට  ඉන්දියානු උප මහාද්වීපය දක්වා භූගෝලීය ප්‍රදේශ වන අතර, පහත භූදේශපාලනමය ස්ථිතීන් පූර්ණ වශයෙන් ආවරණය කරයි:

ආසියාව සඳහා එක්සත් ජාතීන්ගේ භූපරික්‍රමය


Gigi Ballista (eigentlich Luigi Ballista, * 1. Dezember 1918 in Florenz; † 2. August 1980 in Rom) war ein italienischer Schauspieler.

Leben
Ballista war nach einem Abschluss in Rechtswissenschaft als Journalist tätig und arbeitete anschließend für die Werbung. In den 1960er Jahren verlegte er sich auf die Schauspielerei, nachdem er für Vittorio Caprioli 1963 eine Rolle in dessen Teil eines Episodenfilmes übernommen hatte. Endgültig wurde diese Hinwendung nach einer Hauptrolle für Pietro Germi zwei Jahre später; nun spielte er zahlreiche Charakterrollen, in denen er mit einprägsamer, weil ungewöhnlicher Stimme oft komische Personen verkörperte – auf der Leinwand wie für den Bildschirm.

Filmografie (Auswahl)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1918
Gestorben 1980
Mann

Gigi Ballista


ආනමඩුව දිසා රෝහල () ආනමඩුව නගරයේ පිහිටා ඇති දිසා රෝහල් ගණයට අයත් රජයේ රෝහලකි.

ඉතිහාසය
ආනමඩුව රෝහල 1912 දී මධ්‍යම බෙහෙත් ශාලාවක් ලෙස ආරම්භ වී ඇත. 2019-02-22 දින මෙම රෝහල මූලික රෝහලක් බවට උසස් කරන ලදී.

මූලාශ්‍ර

දිසා රෝහල්
ආනමඩුව

ආනමඩුව දිසා රෝහල


Aurora: Beyond Equality est une anthologie de science-fiction féministe éditée par Vonda N. McIntyre et Susan Janice Anderson et publiée en 1976.

Contexte et conception
Vonda N. McIntyre et Susan Janice Anderson ont commencé à travailler sur Aurora : Beyond Equality en 1974. L'anthologie a suivi d'autres collections, telles que le volume de 1975 Women of Wonder édité par Pamela Sargent, qui cherchait à explorer le genre dans la science-fiction et la variation du style d'écriture entre les auteurs masculins et féminins.  de McIntyre figurait parmi les pièces publiées dans Women of Wonder. Pour Aurora: Beyond Equality, McIntyre et Anderson ont demandé aux contributrices des histoires qui, selon leurs propres termes, « exploreraient l'avenir du potentiel humain une fois l'égalité entre les sexes réalisée ». Les éditrices n'aimaient pas beaucoup les histoires qu'elles recevaient et la collection a mis un an à se constituer. Il a finalement été publié en mai 1976 par Fawcett Gold Medal.

Contenu
Aurora: Beyond Equality contenait huit histoires de sept auteurs, ainsi qu'un essai d'Ursula K. Le Guin. L'essai de Le Guin, intitulé Is Gender Necessary, était une défense de la société d'individus androgynes qu'elle dépeint dans La Main gauche de la nuit et de son choix d'utiliser des pronoms masculins pour chacun d'eux. McIntyre et Anderson avaient l'impression qu'elles avaient sélectionné des histoires de quatre hommes et quatre femmes ; en fait, deux des histoires provenaient du même auteur, Alice Sheldon, écrivant sous deux pseudonymes différents (James Tiptree Jr. et Raccoona Sheldon). Les autres femmes autrices étaient , Joanna Russ et Marge Piercy, tandis que parmi les auteurs masculins ont trouvait Dave Skal, PJ Plauger et Craig Strete.

Réception et analyse
Le spécialiste de la science-fiction  a déclaré que la plupart des histoires de la collection ont échoué dans leur tentative de dépeindre une société humaniste, décrivant à la place « à quel point les hommes étaient désespérés et à quel point les femmes pouvaient être supérieures ». Selon Ashley, Woman on the Edge of Time de Piercy, un extrait d'un roman du même nom publié plus tard cette année-là, était la seule pièce décrivant un avenir non sexiste. Houston, Houston, me recevez-vous ? () de James Tiptree, Jr a remporté le prix Nebula du meilleur roman court 1976, le  de la meilleure nouvelle 1976 et le prix Hugo du meilleur roman court 1977, bien qu'il ait été critiqué par certains critiques, dont Marion Zimmer Bradley. L'histoire de Plauger Here Be Dragons a entièrement évité d'utiliser un pronom pour l'un des personnages, laissant ainsi son genre ambigu. La technique, plus tard également utilisée par McIntyre dans son roman Le Serpent du rêve, est décrite comme livrant une leçon féministe, selon laquelle les capacités et le caractère d'un individu étaient plus importants que son sexe.

Références

Article connexe
 1976 en science-fiction

Liens externes

Anthologie en littérature de science-fiction
Œuvre de science-fiction féministe
Livre paru en 1976
1976 en science-fiction

Aurora: Beyond Equality


La manipulación del mercado describe un intento deliberado de interferir con el funcionamiento libre y justo del mercado y de crear apariencias artificiales, falsas o engañosas con respecto al precio de o en el mercado de valores, materias primas o divisas.

La manipulación del mercado está prohibida en los Estados Unidos bajo la Sección 9 (a) (2) de la Securities Exchange Act de 1934 y en Australia bajo la Sección 1041A s de la Ley de Sociedades de 2001. La Ley define la manipulación del mercado como las transacciones que crean un precio artificial o mantienen un precio artificial de un valor negociable. En esta materia también entra en acción la legislación de protección de los consumidores y usuarios.

Referencias

Véase también
 Información privilegiada
 Concentración de mercado

Enlaces externos
 Directiva 2003/6/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 28 de enero de 2003, sobre las operaciones con información privilegiada y la manipulación del Mercado (abuso del Mercado)

Mercados financieros
Delitos financieros

Manipulación del mercado


Die Door-Halbinsel () ist eine Halbinsel im Osten des US-Bundesstaats Wisconsin. Sie trennt die Green Bay vom eigentlichen Michigansee. Die Door-Halbinsel gehört zum westlichen Teil der Niagara-Schichtstufe.

Die Halbinsel beginnt im Norden von Brown und Kewaunee County und setzt sich nach Nordosten fort, wobei sie fast den kompletten Door County umfasst.

Seit Beginn des 20. Jahrhunderts bildet der Obstbau eine der wichtigsten Erwerbsquellen. Noch heute werden auf der Halbinsel Kirschen und Äpfel angebaut. Jedoch ist heute der Tourismus das bedeutendste Gewerbe.

1882 wurde der Sturgeon Bay Ship Canal fertiggestellt. Er teilt die Halbinsel in einen nördlichen und einen südlichen Teil auf. Der nördliche Teil wurde dadurch praktisch zu einer Insel.

Kalksteinaufschlüsse der Niagara-Schichtstufe treten an beiden Küsten der Halbinsel zutage, wobei sie auf der Green Bay-Seite größer sind und in den Bayshore Blufflands stärker hervortreten.

Jenseits der Nordspitze der Door-Halbinsel setzt sich eine Inselkette fort, deren größte Insel Washington Island darstellt.
Die teilweise unter der Wasserlinie verlaufende Geländekante setzt sich in nördlicher Richtung fort, wo sie dann die im oberen Teil von Michigan befindliche Garden-Halbinsel bildet.

Der Name der Halbinsel und des darauf gelegenen Countys leitet sich vom Namen der Schifffahrtsroute ab, welche zwischen der Door-Halbinsel und der Washington Island die Green Bay mit dem Michigansee verbindet.
Diese schmale Passage gilt als nicht ungefährlich und wurde früher für eine Reihe von Schiffen zum Verhängnis.
Die französische Übersetzung des ursprünglichen Namens lautete Porte des Morts.
Im Englischen heißt dies "Death's Door" (wörtlich übersetzt etwa "Totenpforte").

Weblinks

 Door County tourism information from TravelWisconsin.com
 Door County Chamber of Commerce

Einzelnachweise

Geographie (Wisconsin)
Halbinsel (Vereinigte Staaten)
Halbinsel (Nordamerika)
Binnenhalbinsel
Große Seen
Michigansee
Door County
Kewaunee County
Brown County (Wisconsin)

Door-Halbinsel


Berlandiers Gänsefuß (Chenopodium berlandieri), auch Berlandier-Gänsefuß genannt, ist eine Pflanzenart in der Familie der Fuchsschwanzgewächse (Amaranthaceae). Er stammt aus Nordamerika und kommt gelegentlich auch in Mitteleuropa vor.

Beschreibung

Vegetative Merkmale
Berlandiers Gänsefuß ist eine einjährige krautige Pflanze mit einer Wuchshöhe von 10 bis 150 cm. Der aufrechte bis aufsteigende Stängel ist mehr oder weniger stark verzweigt und bemehlt.

Die wechselständigen, bemehlten Laubblätter besitzen einen 0,2 bis 9 cm langen Blattstiel. Die Blattspreite ist bei einer Länge von 1,2 bis 12 (bis 15) cm und einer Breite von 0,5 bis 7,5 (bis 9) cm breit eiförmig bis rhombisch oder undeutlich dreilappig bis lanzettlich. Der Mittellappen verschmälert sich allmählich, die Seitenlappen befinden sich etwas unterhalb der Spreitenmitte. Der Spreitengrund ist keilförmig oder gestutzt. Der Blattrand kann gesägt, unregelmäßig gezähnt oder ganzrandig sein.

Blütenstand und Blüte
Die verzweigt-ährigen, tragblattlosen Blütenstände von 5 bis 17 cm Länge bestehen aus unregelmäßig abgerundeten Blütenknäueln mit einem Durchmesser von 4 bis 7 mm. Die zwittrigen Blüten besitzen eine Blütenhülle aus fünf fast bis zur Basis getrennten Tepalen. Die Tepalenzipfel mit einer Länge bis 1,5 mm und einer Breite bis 1,3 mm sind eiförmig bis stumpf dreieckig, mehlig und häufig auf dem Rücken vorstehend gekielt. Die Blüten enthalten fünf Staubblätter und einen Fruchtknoten mit zwei Narben.

Die Blütezeit reicht von Juni bis September, die Bestäubung erfolgt in der Regel durch den Wind.

Frucht und Samen
Die flachgedrückt-eiförmige Frucht besitzt eine anliegende (am Griffel teilweise nicht anliegende), wabig-runzelige Fruchtwand. Der Same mit einem Durchmesser von 1 bis 2 mm ist rund mit abgerundetem Rand, seine braune bis schwarze Samenschale ist mit tiefen, bienenwabenartigen Gruben bedeckt.

Chromosomenzahl
Die Chromosomenzahl beträgt 2n = 36, die Art ist demnach tetraploid.

Ökologie
Berlandiers Gänsefuß ist eine Nahrungspflanze für die Schmetterlingsraupen des Dickkopffalters Pholisora catullus.

Systematik
Die Erstveröffentlichung von Chenopodium berlandieri erfolgte 1840 durch Christian Horace Bénédict Alfred Moquin-Tandon in Chenopodearum Monographica Enumeratio, S. 23.

Synonyme von Chenopodium berlandieri  sind Botrys berlandieri , Chenopodium album var. berlandieri , Chenopodium boscianum , Chenopodium bushianum , Chenopodium macrocalycium , Chenopodium petiolare  var. sinuatum  und Chenopodium zschackei . Als weiteres Synonym gilt Chenopodium texanum .

In der Flora of North America werden sechs Varietäten unterschieden:
 Chenopodium berlandieri var. berlandieri
 Chenopodium berlandieri var. boscianum
 Chenopodium berlandieri var. bushianum
 Chenopodium berlandieri var. macrocalycium
 Chenopodium berlandieri var. sinuatum
 Chenopodium berlandieri var. zschackei

Von manchen Autoren wurde auch der als Pseudogetreide verwendete "Huauzontle" (Chenopodium berlandieri subsp. nuttalliae ) als eine Unterart dieser Art angesehen. Nach neueren Arbeiten wird dieser aber zu Chenopodium quinoa (Quinoa) gestellt.

Vorkommen
Die Heimat von Berlandiers Gänsefuß ist Nordamerika, wo er weit verbreitet ist. Während die typische Varietät var. berlandieri auf die Tieflagen von Texas und Mexiko beschränkt ist, gedeihen die anderen Varietäten, insbesondere var. zschackei nordwärts bis nach Kanada und Alaska und bis zu einer Höhenlage von 2200 Metern.

Eingeführt kommt Berlandiers Gänsefuß in der Varietät var. zschackei in Europa gelegentlich als Adventivpflanze vor. In Deutschland gilt er als eingebürgerter Neophyt, der hier erstmals um 1890 gefunden worden ist. Er wächst unbeständig in Ruderalvegetation (Chenopodietea-Gesellschaften) an Schuttplätzen, Hafenanlagen oder Güterbahnhofen, auf nährstoffreichen, mäßig trockenen, oft rohen Böden.  Von der Ebene kann er bis zur voralpinen Hügelstufe gedeihen.

Nutzung
Die Blätter und jungen Sprosse von Berlandiers Gänsefuß können roh oder gekocht wie Spinat zubereitet werden. Rohe Blätter sollten wegen ihres Gehalts an Saponinen allerdings nur in kleinen Mengen verzehrt werden. Die Samen können gemahlen als Mehlzusatz dienen. Es wird empfohlen, sie über Nacht einzuweichen und danach gründlich abzuspülen, um die Saponine zu entfernen.

Die ganze Pflanze kann als Färbepflanze für gold-grüne Farbtöne verwendet werden.

Quellen

Literatur
 Steven E. Clemants & Sergei L. Mosyakin: Chenopodium berlandieri - online. In:  (Abschnitte Beschreibung, Vorkommen, Systematik)

Einzelnachweise
/

Weblinks

 Verbreitungskarte für Europa
 Thomas Meyer:  Datenblatt mit Bestimmungsschlüssel und Fotos bei Flora-de: Flora von Deutschland (alter Name der Webseite: Blumen in Schwaben)
 Fotos bei Encyclopedia of Life
 Fotos der Varietät var. zschackei

Berlandiers Gansefuss
Pseudogetreide

Berlandiers Gänsefuß


Vieren Station (Vieren stasjon eller Vieren holdeplass) er en jernbanestation på Bergensbanen, der ligger i Ulvik kommune i Norge. Stationen består af et spor og en kort perron af træ uden nogen former for læskur eller andre faciliteter. Den ligger i et område med mange hytter.

Stationen åbnede som trinbræt 9. maj 1948.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Bergensbanen
Etableret i 1948
Jernbanestationer i Hordaland

Vieren Station


Purlovia es un género extinto de sinápsidos teriodontos que vivieron en el Pérmico Superior en lo que ahora es Rusia. Junto con el género de Sudáfrica Nanictidops, con el que se encuentra estrechamente relacionado, es un miembro de la familia Nanictidopidae. Sus restos fósiles se encontraron en el distrito Tonshayevsky en el Óblast de Nizhni Nóvgorod. El género y la especie tipo, Purlovia maxima, fueron nombrados oficialmente en 2011 por Mikhail F. Ivakhnenko.

En comparación con otros terocéfalos, Purlovia tenía un cráneo muy ancho debido a que su región temporal estaba expandida. Visto desde arriba, posee una forma vagamente triangular. El cráneo mide cerca de 20 centímetros de largo, con casi la mitad de su longitud comprendida en la región postorbital, detrás de las órbitas oculares. Poseía grandes dientes caninos y dientes posteriores o bucales más pequeños, a lo largo de sus gruesos maxilares y mandíbulas. La mandíbula es robusta y forma una curva hacia arriba, con una región de la sínfisis bien desarrollada, en donde se unen ambas mitades de la mandíbula.

En la cultura popular
Aparece en el videojuego ARK: Survival Evolved, representado como un carnívoro y con una exageración de pelaje.

Referencias

Therocephalia
Sinápsidos del Pérmico
Sinápsidos de Europa

Purlovia