Špindlerův Mlýn (; tysk: ) er en landsby i det nordlige Tjekkiet, nær grænsen til Polen, med  indbyggere. Den ligger i bjergområdet Krkonoše, som er en del af Sudeterne. Landsbyen ligger over 700 meter over havet, ved mødestedet mellem floderne Elben og Dolský potok, samt er omkranset af bjerge som Kozí hřbety og Medvědín.

Den omkringliggende regionen har traditionelt været kendt for minedrift. Udvinding af sølv og kobber er beskrevet tilbage til det 16. århundrede. Selve landsbyen Špindlerův Mlýn regnes imidlertid for være grundlagt i slutningen af det 18. århundrede af skovarbejdere som indvandrede fra Schlesien. I 1784 var der opført fem hytter, en mølle og et skovhus. Møllen tilhørte Špindler-familien, og blev et naturligt mødested for landsbyens beboere. 13. juli 1793 godkendte kejseren af det Habsburgske monarki, Frans II, etableringen af en menighed og opførelsen af en kirke, som skulle erstatte den forfaldne bygning i Svatý Petr.

Siden midten af det 19. århundrede har turisme udviklet sig til at blive en vigtigere levevej og udviklingen tog yderligere fart i det 20. århundrede.

Byen er et populært rejsemål for skiturister og har en overnatningskapacitet på omkring 10.000 senge. Skisportsområdet har 16 lifter, 25 km piste og 92 km landrendsløjper, hvilket gør det til Tjekkiets største skisportssted.

Referencer

Byer i Tjekkiet
Sudeterne
Vintersportssteder i Tjekkiet

Špindlerův Mlýn


Bärbel Schäfer (* 6. März 1958 in Geislingen an der Steige) ist eine deutsche Juristin. Seit 1. April 2012 ist sie Regierungspräsidentin des baden-württembergischen Regierungsbezirks Freiburg. Sie gehört keiner Partei an.

Leben
Nach ihrem Abitur am Helfenstein-Gymnasium in Geislingen studierte Bärbel Schäfer von 1978 bis 1982 Rechtswissenschaften an der Albert-Ludwigs-Universität Freiburg. Ihr Referendariat absolvierte sie ab 1983 im Landgerichtsbezirk Freiburg und schloss es 1985 mit dem Zweiten Staatsexamen ab. Anschließend war sie von 1986 bis 1988 als selbständige Anwältin in der Freiburger Bürogemeinschaft de Witt tätig. Von 1987 bis 1990 hatte sie einen Lehrauftrag an der Fachhochschule für öffentliche Verwaltung Kehl inne.

Ab 1988 war Schäfer juristische Mitarbeiterin im Rechtsamt der Stadt Freiburg im Breisgau, ab 1990 dessen stellvertretende Leiterin; 1992 wurde sie zur Amtsleiterin gewählt (Leitende Stadtrechtsdirektorin). Sie war Mitglied im Rechts- und Verfassungsausschuss des Städtetags Baden-Württemberg sowie im Arbeitskreis "Öffentliche Einrichtungen" des Deutschen Städtetags. Seit 2006 ist sie außerdem Ausbilderin für "interessenorientiertes Verhandeln nach Harvard-Konzept".

Am 28. Februar 2012 entschied die grün-rote Landesregierung auf Vorschlag von Ministerpräsident Winfried Kretschmann, den bisherigen Regierungspräsidenten Julian Würtenberger (CDU-Mitglied) in den einstweiligen Ruhestand zu versetzen, und berief Schäfer mit Wirkung zum 1. April 2012 als Nachfolgerin. Sie ist die erste Frau an der Spitze der Behörde.

Bärbel Schäfer ist verheiratet und hat zwei Kinder.

Weblinks
 Simone Lutz: Regierungspräsidentin Schäfer: Die Frau fürs Grundsätzliche, Badische Zeitung, 3. April 2012
 Stefan Hupka: Bärbel Schäfer outet sich als "Grüne Regierungspräsidentin", Badische Zeitung, 5. April 2012

Regierungspräsident (Freiburg)
Verwaltungsjurist
Absolvent der Albert-Ludwigs-Universität Freiburg
Deutscher
Geboren 1958
Frau

Bärbel Schäfer (Regierungspräsidentin)


Takumi Uesato (født 29. april 1990) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kyoto Sanga FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takumi Uesato


John J. Kelley (John Joseph "Johnny" Kelley; * 24. Dezember 1930 in Norwich, Connecticut; † 21. August 2011 in North Stonington, Connecticut) war ein US-amerikanischer Marathonläufer.

Karriere
Von 1956 bis 1963 wurde er achtmal in Folge als Sieger des Yonkers-Marathon US-Meister.

Bei den Olympischen Spielen 1956 in Melbourne kam er auf den 21. Platz. Im Jahr darauf siegte er beim Boston-Marathon, wo er im Jahr zuvor Zweiter geworden war (in 2:14:33 h auf einem 1,1 km zu kurzen Kurs), mit seiner persönlichen Bestzeit von 2:20:05 h. Nachdem er 1958 und 1959 erneut Zweiter in Boston geworden war, siegte er bei den Panamerikanischen Spielen 1959 in Chicago.

1960 in Rom belegte er bei seiner zweiten Olympiateilnahme den 19. Rang. 1961 wurde er Zweiter in Boston und kanadischer Meister. Drei weitere Male konnte er sich in Boston in den Top Ten platzieren: 1962 wurde er Vierter, 1963 Zweiter und 1964 Siebter.

Insgesamt startete er 32-mal in Boston und erreichte 31-mal das Ziel, zuletzt 1992 als 61-Jähriger.

John J. Kelley arbeitete als Lehrer an einer High School in Groton. Er war außerdem als Trainer tätig und entdeckte Amby Burfoot, den Boston-Sieger von 1968. Später war als Taxifahrer und freier Autor tätig, war Co-Autor einer Biografie über Jock Semple, den ehemaligen Renndirektor des Boston-Marathons, und eröffnete 1980 mit seiner Ehefrau Jacintha ein Sportgeschäft in seinem Wohnort Mystic. 2002 wurde er in die National Distance Running Hall of Fame aufgenommen. Kelley starb an einem Melanom, das Metastasen in seiner Lunge gebildet hatte. Er hinterließ drei Töchter und acht Enkelkinder (seine Ehefrau war 2003 gestorben). Sein Grab befindet sich auf dem Elm Grove Cemetery in Mystic.

Er wird oft als The Younger bezeichnet, um ihn von Johnny Kelley (The Elder) zu unterscheiden, der 1935 und 1945 in Boston gewonnen hatte.

Veröffentlichungen
 mit Jock Semple & Tom Murphy: Just Call Me Jock: The Story of Jock Semple, Boston's Mr. Marathon. Waterford Publishing, 1981, ISBN 0942052013

Weblinks
 Profile: John J. Kelley auf Running Past
 John J. Kelley, RIP, 1930-2011: 1957 Boston Marathon Winner; America's First Modern Road Runner, Nachruf von Amby Burfoot in Runner's World, 21. August 2011
 John J. Kelley, Marathon Champion, Dies at 80, Nachruf von Frank Litsky in der New York Times, 21. August 2011
 John J. Kelley, 80; Marathon champ carried hopes of the nation, Nachruf von John Powers im Boston Globe, 22. August 2011

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1956
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1960
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Marathonläufer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer an den Panamerikanischen Spielen (Vereinigte Staaten)
Panamerikaspielesieger (Leichtathletik)
US-Amerikaner
Geboren 1930
Gestorben 2011
Mann

John J. Kelley


Seester Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Pinneberg iline bağlı bölge. 11,57 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 956 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Claus Hell tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 Seester

Kaynakça

Seester


Esta é uma lista das 50 maiores empresas de Portugal, ordenadas pela faturação, lucros e ativos de 2022, pelo setor e pela sede.

Empresas de Portugal
Listas de economia de Portugal
Listas das maiores empresas por país

Lista das maiores empresas de Portugal


Ben Buradayım Yıldız Ecevit'in yazdığı Oğuz Atay biyografisidir. Ancak alışıldık biyografi tarzının yanında, Atay'ın metinlerinden yola çıkarak yazarı anlama çabası da görülüyor.

Bölümleri
Kitap şu bölümlerden oluşmaktadır;
 Yaşam yolunda ilk adımlar
 Ankara ve okul yılları
 Teknik üniversite ve gençlik yılları
 Ankara'da askerlik
 "Askerliğini yaparken Süleyman Kargı'yla tanıştı"
 "Pazar postası"
 "Düşünün, bir kerede cevap verin!"
 "Olaylar" dergisi
 Klan
 Fikriye ile evlilik
 Betonar
 Karşıtlıklar evreninde var olmak
 Dostoyevski
 Sevin
 "Tutunamayanlar"
 "Aklına geleni yazmış bu romancı!"
 "Tehlikeli oyunlar"
 "Meydan Larousse"
 Pakize
 "Bir bilim adamının romanı"
 "Oyunlarla yaşayanlar"
 "Türkiye'nin ruhu", Halit Refiğ, Kemal Tahir
 "Korkuyu beklerken"
 İ.D.M.M.A'dan "Eylembilim"'e
 "Ölüm de bir rüya değil mi"
 Ölümden sonra yaşam

Dış bağlantılar
 https://www.insanokur.org/ben-buradayim-oguz-atayin-biyografik-ve-kurmaca-dunyasi-yildiz-ecevit/
 https://www.cafrande.org/yildiz-ecevit-ben-buradayim-oguz-atay/
 https://www.milliyet.com.tr/pembenar/atayin-belgesi-965620

Biyografik kitaplar
2005 kitapları
Türkiye kitapları
Oğuz Atay
2000'lerde Türkçe kitaplar

Ben Buradayım


Mladen Ibler (Zagreb, 18. prosinca  - Holbaek, Danska, 22. srpnja ), hrvatski liječnik anesteziolog, diplomat, publicist, erudit i poliglot.

Životopis

Rođen u Zagrebu. Potječe iz jedne od najuglednijih hrvatskih porodica akademske provenijencije. U Zagrebu završio osnovnu i srednju školu te diplomirao na Medicinskome fakultetu 1963. godine. Kao mladi liječnik odselio je u Dansku 1969. godine. Također je diplomirao na Medicinskome fakultetu u Århusu u Danskoj 1969. godine. Od 1972. piše i objavljuje razne članke o hrvatskoj povijesti, politici i kulturi u iseljeničkim, domovinskim i inozemnim časopisima i novinama. O tim je temama držao predavanja na Sveučilištu u Århusu, na televiziji i u danskome Parlamentu. Specijalizirao je anesteziologiju i intenzivnu medicinu 1975. Bio je docent kliničke anesteziologije na Medicinskome fakultetu u Kopenhagenu te predavač na poslijediplomskim tečajevima anesteziologije Svjetske zdravstvene organizacije (WHO) u razdoblju od 1975. do 1979. Od 1979. voditelj je Odjela za anesteziologiju i intenzivnu medicinu Općinske bolnice u Holbaeku. Znanstveno se usavršavao od Amerike do europskog susjedstva i to u Houstonu, Minneapolisu i Grazu, te objavio mnogobrojne radove. S Tuđmanom se povezao sredinom 1984., u kući profesora Veterinarskoga fakulteta Ivana Ljubića u zagrebačkim Mlinovima. Vrhunac te konspirativne suradnje za međunarodno rješenje hrvatskoga pitanja dogodio se u proljeće 1989. godine kada se Iblerovom zaslugom tadašnji disident Tuđman uključuje u rad konferencije Zaklade za međunarodno razumijevanje, čija je tema bila Europske regije i mali narodi, koju je uoči pada Berlinskoga zida organizirao danski znanstvenik Folmer Wisti

Zadnjih četvrt stoljeća zrele životne dobi posvećuje se Ibler hrvatskoj diplomaciji. Organizirao je hrvatski seminar na međunarodnim konferencijama Zaklade za mir i sporazumijevanje u Kopenhagenu (1989.) i Beču (1991.). Godine 1989. učlanjuje se u HDZ, a iduće godine organizira Hrvatsku kulturnu zajednicu u Kopenhagenu, čiji je bio predsjednik. U suglasnosti s predsjednikom RH dr. sc. Franjom Tuđmanom neslužbeni je hrvatski predstavnik u Kraljevini Danskoj (1990. – 1993.). Tijekom Domovinskoga rata bio je opunomoćenik Hrvatskoga Crvenog križa u Danskoj (1992.), kao i počasni konzul RH u Danskoj (1994. – 1996.). Veleposlanik je RH u Švedskoj od 1996. do 1999., uz akreditaciju i u Finskoj (1997. – 1998.), te u Estoniji, Litvi i Latviji (1997. – 1999.). Ostat će zapamćen i kao uspješan veleposlanik RH u Australiji i Novome Zelandu (1999. – 2005.). Suradnik je Matičinih časopisa Matica i Hrvatskoga iseljeničkog zbornika. Otkrio je dio izvornih povijesnih vrela o Frankopanima, istražujući arhive od Senja do Stegeborga, od Krete do Lofota, preko Dubrovnika i Venecije do Jeruzalema – približivši hrvatskom čitateljstvu srednjovjekovnu Skandinaviju i hrvatske kolijevke državnosti na Mediteranu u svojoj posljednjoj knjizi Ivan VI. Anž Frankopan: U službi nordijskoga kralja, koja je objavljena u Zagrebu krajem 2014.

Obitelj
Mladenova kći Marianne Ibler je danska arhitektica i publicistica. Otac Mladena Iblera je pneumoftizeolog Stanko Ibler, Drago Ibler Mladenov je stric, Janko Ibler Mladenov je djed.

Nagrade
 Odlikovan Spomenicom domovinske zahvalnosti i Redom kneza Branimira s ogrlicom za zasluge građenja suvremene Republike Hrvatske.

Izvori

Vanjske poveznice
Croatia.org Mladen Ibler: Johan Vale or Franke, Croatian guide to Holy Land and castle commander of Swedish King Eric of Pommerania in 1420s

Životopisi, Zagreb
Hrvatski liječnici
Veleposlanici Republike Hrvatske
Hrvatski publicisti
Hrvatsko iseljeništvo

Mladen Ibler


Itzik Feffer (10 September 1900 – 12 August 1952), also Fefer (Yiddish איציק פֿעפֿער, Russian Ицик Фефер, Исаàк Соломòнович Фèфер) was a Soviet Yiddish poet executed on the Night of the Murdered Poets during Joseph Stalin's purges.

Early life
Itzik Feffer was born in Shpola, a town in the Zvenigorod uyezd (district) of Kiev Governorate, in what was then part of the Russian Empire and is now part of today's Cherkasy Oblast in Ukraine. His father was a teacher of Hebrew, as well as a poet, and served as his son's teacher. He was killed by the Nazis during the occupation of Ukraine in the Second World War.

Feffer started working at a young age as a printer. In 1917 he joined the Bund and volunteered for the Red Army and fought in Ukraine. Captured by Anton Denikin's counterintelligence, he ended up in a Kyiv prison, from where he was released by armed workers.

Soviet career
In 1919 he joined the Communist Party and was a member of it until his death. He edited literary and art magazines in Yiddish and took an active part in the life of writers' organizations in Ukraine and Moscow. He was a member of the Presidium of the Supreme Soviet of the Ukrainian SSR and a member of the board of the Supreme Soviet of the USSR.

Feffer had also allegedly been one of the "most loyal and conformist Yiddish poets", who had helped to enforce strict ideological control over other Yiddish writers, and had a history of denouncing colleagues for their "nationalistic hysteria".

Literary work
Feffer was a prolific poet who wrote almost exclusively in Yiddish. He made his debut in 1919 in the Kyiv newspaper "Komunistishe fon" ("Communist Banner") and was later published in the newspapers "Yugnt", "Nye Zeit", "Folks-Zeitung", "Shtern", "Ukraine", and "Proletarishe fon". He became one of the leaders of the Kiev literary group "Vidervuks" ("Growth"). His published works in Yiddish take up almost eighty volumes.

He was the most politicized among Jewish poets, devoting most of his poems to the construction of socialism. In his early poems Feffer praised the revolution and the party. His poems were quickly published and he earned himself a senior position among Jewish Soviet writers. He wrote propaganda songs as well as lyrical folk songs, songs of nature, and songs of praise for the Jewish community in Birobidzhan. He was also engaged in the study of literature, criticism and linguistic innovation, and was also a prolific children's poet. His play The Sun Doesn't Set was staged by the Moscow State Jewish Theatre in 1947.

With the outbreak of World War II, the Nazi invasion of the Soviet Union, and the beginning of the mass extermination of the Jews, Feffer completely changed the essence of his poetry. He wrote national Jewish songs and lamented the destruction of Eastern European Jewry. His epic poem  ("The Shadows of the Warsaw Ghetto") is a tribute to the 750 Jews who rebelled against the Nazi liquidation of the ghetto and gave their lives fighting tyranny in what came to be known as the Warsaw Ghetto Uprising.

His poems were widely translated into Russian and Ukrainian. He is considered one of the greatest Soviet poets in the Yiddish language and his poems were widely admired inside and outside Russia.

Some of his poems were translated into Hebrew and published in the literary press and in anthologies by translators such as Avraham Shlunsky, Samson Meltzer, Moshe Basuk, Uriel Ofek and others. No volume of his own has been translated into Hebrew in its entirety.

Activities during World War II
After the Second World War broke out, he was evacuated to Ufa. Feffer enlisted in the Red Army for the second time, serving as a military reporter with the rank of colonel. He was also vice chairman of the Soviet Jewish Anti-Fascist Committee and, with Solomon Mikhoels, toured the United States, Mexico, Canada and the United Kingdom in 1943 to win popular support and raise money for the Soviet Union, broadcasting the message that anti-Semitism no longer existed in the Soviet Union.

In April 1942, he became deputy editor of the newspaper Eynikayt («Эйникайт» or "Unity") published by the JAC. In February 1944, together with Mikhoels and Shakne Epshtein, he signed a letter to Joseph Stalin with a request to organize an autonomous Jewish region in the Crimea.

Feffer closely collaborated with the NKVD and held secret meetings with Lavrentiy Beria to report on the activities and attitudes of the JAC's members; during the war, he was supervised by the deputy head of the counterintelligence department of the NKVD, Leonid Raikhman. Mikhoels and other members of the JAC guessed (or knew) about Feffer's connections with the NKVD, but did not hide anything from him, believing that they did not face any jeopardy, since all the activities of the committee were for the benefit of the state.

Arrest and death
In 1948, after the assassination of Mikhoels, Feffer, along with other JAC members, was arrested and accused of treason. Since Feffer had been an informer for the NKVD he reportedly hoped he would be treated differently and cooperated with the investigation, not only providing false information that would lead to the arrest and indictment of over a hundred people, but implicating himself.

Efforts were made abroad to save him. The American concert singer and actor Paul Robeson had met Feffer on 8 July 1943, in New York during a Jewish Anti-Fascist Committee event chaired by Albert Einstein, one of the largest pro-Soviet rallies ever held in the United States. After the rally, Paul Robeson and his wife Eslanda Robeson befriended Feffer and Mikhoels.

Six years later, in June 1949, during the 150th-anniversary celebration of the birth of Alexander Pushkin, Robeson visited the Soviet Union to sing in concert. According to David Horowitz

During his concert in Tchaikovsky Hall on 14 June - which was broadcast across the entire country - Robeson publicly paid tribute to Feffer and the late Mikhoels, singing the Vilna Partisan song "Zog Nit Keynmol" in both Russian and Yiddish. The song was met with a standing ovation from the hall.

Returning to the US, Robeson organized a letter in defense of Feffer, which was signed by writer Howard Fast and the then-chairman of the World Peace Council, French physicist Frédéric Joliot-Curie, among others. According to observers, Robson's letter delayed Feffer's death by three years.

In 1952, however, Feffer, along with other defendants, was tried at a closed trial of JAC members, ostensibly due to their support of the American-backed proposal to establish an autonomous region for Jews in the Crimea. Feffer realized during this trial, when the defendants pleaded not guilty and spoke about the methods by which the investigation was conducted, that he would not be spared, and retracted his testimony:
Investigator Likhachev told me: "If we arrest you, then we will find the crime ... We will knock out everything we need from you." So it turned out. I am not a criminal, but being very intimidated, I gave fictitious testimony against myself and others.
Feffer also expressed pride in his Jewish identity.

The tribunal convicted him of giving "slanderous information about the situation of Jews in the USSR" to an American contact, as noted in a letter from Minister of State Security Semyon Ignatyev to the Secretary of the Central Committee of the CPSU Georgy Malenkov dated February 7, 1953. Feffer was executed on 12 August 1952 at the Lubyanka Building.

Feffer was rehabilitated posthumously in 1955, after Stalin's death; a cenotaph for him was installed at the Moscow Nikolo-Arkhangelsk cemetery. His poems have been reprinted, both in Yiddish and in Russian translation.

Family
His wife Rakhil Gershkovna Kalish (1900-1982) was arrested on the night of January 13-14, 1949. His daughter Dora Isaakovna Fefer-Kalish (1924-2007) was arrested in 1952. Her husband Evel Moiseevich Klimovsky (1923-1992) was also repressed. His sister Daria (Dasha) Feffer was arrested at the same time as his wife.

Books of poetry
 (Splinters), 1922;
 (About Me and Others Like Me), 1924;
 (A Stone to a Stone), 1925;
 (Simple Words), 1925;
 (Blossoming Garbage), 1926, a paradoxical title about the revival of a shtetl in Soviet times;
 (Found Sparkles), 1928;
 (Competition), 1930;
 (Posters in Bronze), 1932;
 (Force), 1937;
 1943;
 (Anew), 1948.

References

Further reading

 Rappaport, Louis. Stalin's War Against the Jews: The Doctors Plot & The Soviet Solution (Free Press: 1990)
 Stewart, Jeffrey C. (editor). Paul Robeson: Artist and Citizen. Hardcover (Rutgers Univ Pr, April 1, 1998) , Paperback (Rutgers Univ Pr, April 1, 1998)
 Duberman, Martin. Paul Robeson: A Biography, (New Press; Reissue edition (May 1, 1995). .

External links
 Itzik Fefer books and audio recordings in the Yiddish Book Center digital library (in Yiddish)
https://web.archive.org/web/20060523070618/http://www.midstreamthf.com/200207/feature.html
  http://lib.ru/PROZA/LEWASHOW/mihoels.txt  A novel in Russian detailing Mihoels and Feffer's trip to the U.S. and other countries during World War II and Mihoels' subsequent murder.

1900 births
1952 deaths
People from Shpola
Ukrainian Jews
Members of the Communist Party of the Soviet Union executed by the Soviet Union
Yiddish-language poets
Soviet poets
Russian male poets
Soviet male writers
20th-century male writers
Executed writers
Antisemitism in Russia
Jews executed by the Soviet Union
Executed Soviet people from Ukraine
Soviet show trials
Soviet rehabilitations
Jewish anti-fascists
Ukrainian anti-fascists

Itzik Feffer


Die Zuckerfabrik Stuttgart war ein Unternehmen mit Sitz in Stuttgart-Münster an der Gemarkungsgrenze zu Bad Cannstatt. Sie firmierte als "Zuckerfabrik Stuttgart-Bad Cannstatt".

Geschichte
Die Zuckerfabrik Stuttgart wurde 1851 von der Württembergischen Hofbank gegründet, wofür öffentliche Interessen ausschlaggebend waren. Aufgrund erheblicher Abnahmebeschränkungen, die durch den hohen Preis von Importzucker bedingt waren, war angedacht, sich vom Import ausländischen Rohrzuckers unabhängig zu machen. Zu den hohen Preisen hatten in erster Linie Zollschranken geführt. Aufgrund ihres gleichwertigen Zuckergehalts sollten Zuckerrüben zur Zuckergewinnung herangezogen werden. Dies war zwar bereits 1747 erkundet worden, gleichwohl dauerte es knapp 100 Jahre, bis die Nachfrage nach Süßigkeiten in der Bevölkerung einen größeren Bedarf an Zucker entstehen ließ. Die Gründung der Zuckerfabrik fiel in eine Zeit, in der die Stuttgarter Schokoladenindustrie aufblühte. Hohe Nachfrage entstand bei den Herstellern Waldbaur, Moser-Roth und Eszet.

1868 wurde die Zuckerfabrik in eine AG umfirmiert. 1903 wurde das Betriebsgelände am Stuttgarter Nordbahnhof verkauft und der Firmensitz in das damals noch selbstständige Münster verlegt. Dort wurde eine moderne Industrieanlage mit Raffinerie und Gleisanschluss errichtet, der zum an der Schusterbahn gelegenen Bahnhof Münster führte. Mit der Planung und Herstellung der Fabrikationshallen wurde kein Architekt, sondern ein Maschinenbauunternehmen beauftragt. Ein Großbrand zerstörte die Fabrik im Jahr 1906; zwei Tote und mehrere Schwerverletzte waren zu beklagen. Nahezu baugleich wurde die Fabrik wiederhergestellt. In der Folgezeit entstanden laufend Anbauten zur Betriebserweiterung und Modernisierung. 1907 wurde die Böblinger Zuckerfabrik zugekauft. Deren ursprünglicher Betrieb wurde bis auf die Rübenproduktion stillgelegt. Um 1910 konnten aufgrund der hohen Auftragslage – saisonale Schwankungen eingerechnet – zwischen 200 und 400 Arbeiter beschäftigt werden. 1926 ging die Zuckerfabrik Stuttgart durch Verschmelzungsvertrag in der Süddeutschen-Zucker-AG, später Südzucker AG (dem größten Zuckerfabrikanten Europas), auf. Zusammengeschlossen wurden dabei fünf regionale Fabriken (Zuckerfabrik Frankenthal AG, Frankenthal; Zuckerfabrik Heilbronn AG, Heilbronn; Badische Gesellschaft für Zuckerfabrikation, Mannheim; Zuckerfabrik Offstein AG, Offstein; Zuckerfabrik Stuttgart AG, Stuttgart-Münster). Nach weiteren Bränden wurde die Fabrik 1971 geschlossen.

In den 1970er und 1980er Jahren wurde das Fabrikgelände vom überregional bekannten "Tonstudio Zuckerfabrik" genutzt, wo viele, teils renommierte, Produktionen entstanden. 1972 kaufte die Stadt Stuttgart das stillgelegte Betriebsgelände auf und begann es ab 1989 zu sanieren.

Heute hat Stuttgart keine Zuckerfabrik mehr. Der Betrieb in Münster wurde eingestellt und die Produktionsanlagen größtenteils abgerissen. Stattdessen wird auf dem ehemaligen Betriebsgelände modernes Gewerbe betrieben. Zur Bottroper Straße hin stehen lediglich noch Teile der Verwaltungs- und Wohngebäude der ehemaligen Fabrik. Dort hat u. a. die Freie Kunstschule Stuttgart ihren Standort. Von Süden grenzt das ehemalige Betriebsgelände des Steinbruchunternehmens Lauster an.

Produkte
 Rohzucker
 Raffinade
 Melasse

Literatur
 Gabriele Kreuzberger, Fabrikbauten in Stuttgart, Ihre Entwicklung von der Mitte des 19. Jahrhunderts bis zum Ersten Weltkrieg, Klett-Cotta 1993, ISBN 3-608-91629-6

Weblinks
Chronik der Zuckerfabrik Stuttgart
Standort des ersten Betriebsgeländes in der Diskussion für neue Zuweisungen auf stuttgarter-zeitung.de

Einzelnachweise

Produzierendes Unternehmen (Stuttgart)
Ehemaliges Unternehmen (Stuttgart)
Stuttgart
Essen und Trinken (Stuttgart)
Stillgelegte Anlage
Gegründet 1851
Lebensmittelhersteller (Baden-Württemberg)
Münster (Stuttgart)

Zuckerfabrik Stuttgart


Kumhari es una ciudad de la India en el distrito de Durg, estado de Chhattisgarh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 289  a 16 km de la capital estatal, Raipur, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2012 contaba con una población de 35 907 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Chhattisgarh

Kumhari


Kokcinija (lat. Coccinia), rod uresnih, korisnih trajnica penjačica iz porodice tikvovki raširen po tropskoj Africi i tropskoj i suptropskoj Aziji i Pacifiku. Postoji oko 30 priznatih vrsta

Vrste

 Coccinia abyssinica (Lam.) Cogn.
 Coccinia adoensis (Hochst. ex A.Rich.) Cogn.
 Coccinia barteri (Hook.f.) Keay
 Coccinia grandiflora Cogn. ex Engl.
 Coccinia grandis (L.) Voigt
 Coccinia heterophylla (Hook.f.) Holstein
 Coccinia hirtella Cogn.
 Coccinia intermedia Holstein
 Coccinia keayana R.Fern.
 Coccinia lalambensis Penz.
 Coccinia longicarpa Jongkind
 Coccinia longipetiolata Chiov.
 Coccinia mackenii Naudin ex C.Huber
 Coccinia megarrhiza C.Jeffrey
 Coccinia microphylla Gilg
 Coccinia mildbraedii Gilg ex Harms
 Coccinia ogadensis Thulin
 Coccinia pwaniensis Holstein
 Coccinia quinqueloba (Thunb.) Cogn.
 Coccinia racemiflora Keraudren
 Coccinia rehmannii Cogn.
 Coccinia samburuensis Holstein
 Coccinia schliebenii Harms
 Coccinia senensis (Klotzsch) Cogn.
 Coccinia sessilifolia (Sond.) Cogn.
 Coccinia subglabra C.Jeffrey
 Coccinia subsessiliflora Cogn.
 Coccinia trilobata (Cogn.) C.Jeffrey

Vanjske poveznice

Izvori

Tikvovke

Kokcinija


Spittal an der Drau es un municipio austríaco situado en Carintia. Es la capital del distrito homónimo de Spittal an der Drau.

Enlaces externos

Localidades de Carintia
Distrito de Spittal an der Drau

Spittal an der Drau

Spittal an der Drau


Erwin Steffen (* 1900; † nach 1954) war ein deutscher Politiker der DDR-Blockpartei LDPD. Er war Vorsitzender des LDP-Landesvorstandes Brandenburg und Abgeordneter der Volkskammer.

Leben
Steffen schloss sich 1945 der LDP an. 1947/1948 er war Referent für Preisbildung im Ministerium für Wirtschaftsplanung Brandenburg. Er wirkte von 1949 bis 1951 als Generalsekretär des LDP-Landesverbandes Brandenburg. 1950 war er auch Mitglied des Landesausschusses der Nationalen Front in Brandenburg. Von 1950 bis 1952 war er Abgeordneter des Brandenburger Landtags und dessen Vizepräsident. Von 1949 bis 1954 war er zudem Mitglied der Provisorischen Volkskammer bzw. der Volkskammer der DDR.

Von März 1951 bis 1952 fungierte er als Vorsitzender des LDPD-Landesvorstandes Brandenburg und von 1952 bis 1954 als Vorsitzender des LDPD-Bezirksvorstandes Potsdam. Nach der Verwaltungsreform im Sommer 1952 bekleidete er die Funktion eines  Abteilungsleiters beim Rat des Bezirkes Potsdam.

Literatur
 Fritz Reinert (Bearb.): Protokolle des Landesblockausschusses der antifaschistisch-demokratischen Parteien Brandenburgs 1945–1950. Böhlau, Weimar 1994, ISBN 3-7400-0883-0, S. 201.
 Friederike Sattler: Wirtschaftsordnung im Übergang. Politik, Organisation und Funktion der KPD/SED im Land Brandenburg bei der Etablierung der zentralen Planwirtschaft in der SBZ/DDR 1945–52. (Zugl. Dissertation, Universität Berlin 2001). LIT-Verlag, Münster 2002, ISBN 3-8258-6321-2, S. 964.
 Oliver Werner, Detlef Kotsch, Harald Engler (Hrsg.): Bildung und Etablierung der DDR-Bezirke in Brandenburg: Verwaltung und Parteien in den Bezirken Potsdam, Frankfurt/Oder und Cottbus 1952 – 1960. Berliner Wissenschafts-Verlag, Berlin 2017, ISBN 978-3-8305-2209-6, S. 42.

Siehe auch
 Liste der Mitglieder der Provisorischen Volkskammer

Einzelnachweise

Landtagsabgeordneter (Brandenburg 1946–1952)
Abgeordneter der Volkskammer
LDPD-Funktionär
Deutscher
Geboren 1900
Gestorben im 20. oder 21. Jahrhundert
Mann

Erwin Steffen


Johann Jakob Spörri (* 20. Januar 1822 in Bauma; † 16. Dezember 1896 ebenda) war ein Schweizer Mediziner und Politiker.

Biografie
Nach dem Besuch des Privatgymnasiums Scherr in Winterthur erlangte Johann Jakob Spörri 1843 in Zürich die Matura. Danach studierte er von 1843 bis 1844 in Bern, von 1844 bis 1846 in Zürich, von 1846 bis 1848 in Heidelberg und von 1848 bis 1849 in Prag und Wien Medizin. 1846 wurde er in Heidelberg Mitglied des Corps Helvetia. Das Studium schloss er 1849 in Zürich mit der Promotion zum Dr. med. ab.

1850 liess sich Spörri in Bauma als Landarzt nieder. 1852 wurde er Adjunkt des Bezirksarztes. Von 1860 bis 1892 war er Bezirksarzt in Pfäffikon. In den Militärkreisen Wetzikon und Wald fungierte er von 1853 bis 1870 als Sanitätsexperte.

Von 1869 bis 1871 war er demokratischer Abgeordneter des Kantons Zürich zum Nationalrat. Anschliessend war er bis 1878 Verwaltungsrat der Tösstalbahn. Sein politisches Engagement galt der Verbesserung des Wohlfahrtswesen und der Arbeitsbedingungen von Fabrikarbeitern.

Weblinks

Einzelnachweise

Nationalrat (Zürich)
Mediziner (19. Jahrhundert)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Schweizer
Geboren 1822
Gestorben 1896
Mann

Johann Jakob Spörri


ජලජ ශාකයක් වන අතර සවස් යාමයේ හෝ පාන්දර පිපේ. හිරු එලියට වඩාත් ප්‍රිය කරන ශාකයකි. ඕලු ශාකයේ පත්‍ර ජලය මත පාවෙන අතර එහි පත්‍රයේ මතුපිටින් ප්‍රභාසන්ස්ලේශන ක්‍රියාවලිය සිදුකරයි.

දම්,රෝස,සුදු පැහැයෙන් මල් පිපේ. සන්චාරක ආකර්ශනය බෙහෙවින් ලැබෙන මල් වර්ගයකි. වන්දනාකරුවන් බෙහෙවින් පූජා කිරීමට යොදාගනු ලබන මල් වර්ගයක් වන අතර විවිධ  සිද්ධස්ථාන වල වන්දනා කරුවන්ට පූජා කිරීම සදහා සිද්ධස්ථාන ඉදිපිට විකුකනු දක්නට ඇත.

ඕලු මල්


Thomas James Clarke (; 11 March 1858 – 3 May 1916) was an Irish republican and a leader of the Irish Republican Brotherhood. Clarke was arguably the person most responsible for the 1916 Easter Rising. A proponent of armed struggle against British rule in Ireland for most of his life, Clarke spent 15 years in English prisons prior to his role in the Easter Rising, and was executed by firing squad after it was defeated.

Early life

Clarke was born at Hurst Castle near Milford-on-Sea in England, to Irish parents, Mary Palmer and James Clarke, who was a sergeant in the British Army. He had one brother, Joseph. In 1865, after spending some years in South Africa, Sgt. Clarke was transferred to Dungannon, County Tyrone, Ireland, and it was there that Tom grew up.

Irish Republican Brotherhood
In 1878, at the age of 20, he joined the Irish Republican Brotherhood (IRB) following the visit to Dungannon by John Daly, and by 1880 he was centre (head) of the local IRB circle. In August that year, after a member of the Royal Irish Constabulary (RIC) had shot and killed a man during riots between the Orange Order and the Ancient Order of Hibernians in Dungannon, Clarke and other IRB members attacked some RIC men in Irish Street. They were driven back, however, and Clarke, fearing arrest, fled to the United States.

Participation in Fenian dynamite campaign and 15 year imprisonment

In 1883, Clarke was sent to London, under the alias of "Henry Wilson", to take part in the Fenian dynamite campaign advocated by Jeremiah O'Donovan Rossa, one of the IRB leaders exiled in the United States. British authorities were already following those involved, aided by informants, and Clarke was arrested in possession of dynamite, along with three others. He was tried and sentenced to penal servitude for life on 28 May 1883 at London's Old Bailey. He subsequently served 15 years in Pentonville and other British prisons. In 1896, he was one of only five remaining Fenian prisoners in British jails and a series of public meetings in Ireland called for their release. At one meeting, John Redmond MP, leader of the Parnellite Irish National League, said of him: "Wilson is a man of whom no words of praise could be too high. I have learned in my many visits to Portland for five years to love, honour and respect Henry Wilson. I have seen day after day how his brave spirit was keeping him alive ... I have seen year after year the fading away of his physical strength".

Relocating to America
Following his release in 1898, Clarke returned to Ireland where he was met by a number of welcome home parties in Dublin and Dungannon, and Limerick offered him the freedom of the city, which he accepted. Clarke stayed with the family of the Mayor of Limerick at the time, the republican John Daly, with whom Clarke had previously been imprisoned. It was during this time that Clarke was introduced to Kathleen Daly, John's niece. Tom and Kathleen would subsequently begin a relationship.

Despite his well-wishers, Clarke found it difficult to gain employment in Ireland following his return and would make the decision in 1900 to emigrate to Brooklyn in the United States. In 1901, he married Kathleen, 21 years his junior. The Irish nationalist John MacBride served as Clarke's best man.
In New York Clarke worked for the Irish nationalist organisation Clan na Gael under its leader, John Devoy. In September 1903 Clarke helped Clan na Gael launch their own newspaper, The Gaelic American, with Clarke serving as an assistant editor to Devoy. On 2 November 1905, Clarke became a naturalised American citizen.

After Clarke fell into ill health in late 1905, he gave up his job at the Gaelic American and he moved with his wife to a  farm in Manorville, New York, and bought another 30 acres there in 1907.

Return to Ireland, political activism
Reasoning that he needed to be in Ireland to continue his Fenianism, Clarke returned to Ireland in November 1907, where he opened up a tobacconist shop in Dublin while immersing himself back into the IRB which was undergoing a substantial rejuvenation under the guidance of younger men such as Bulmer Hobson and Denis McCullough. Clarke developed a very close kinship with Hobson, who along with Seán Mac Diarmada, became his protégé. The younger, more radical members of the IRB lauded Clarke for his militancy, and with their support, Clarke was quickly promoted to the Supreme Council of the IRB and made treasurer. It was alongside Hobson and Mac Diarmada that Clarke would establish the republican journal Irish Freedom in 1910.

In order for the IRB to extend its influence, it was also in 1910 that Clarke helped set up a front organisation called the Wolfe Tone Clubs Committee, which allowed members of the IRB to gather without overtly declaring their presence. In 1911 Clarke organise a gathering of Irish Republicans at the graveside of Wolfe Tone in Bodenstown Graveyard, County Kildare in order to counterprotest the royal visit of George V to Dublin. It was also during this time that Clarke displayed a large banner in his shop reading "Damn your concessions, England, we want our country!".

It was also during this late 1900s/early 1910s period that Clarke joined both the Gaelic League (despite speaking little to no Irish) and Sinn Féin. In usual IRB fashion, Clarke joined both with infiltration in mind, hoping he would be able to take internal control and sway the election of officers. The primary figure in Sinn Féin, Arthur Griffith, was impressed with Clarke and asked Clarke to stand as a Sinn Féin candidate in local elections for Dublin Corporation. Clarke, however, stated he had no interest in electoral politics, telling Griffith "none of that for me". Clarke felt that Sinn Féin, which at that time advocated for a form of home rule rather than outright Irish Independence, was "all right as far as it goes, but it doesn't go far enough".

Clarke supported the striking members of the Irish Transport and General Workers' Union during the 1913 Dublin Lockout and refused to sell copies of the Irish Independent, a newspaper owned by union-busting industrialist and press baron William Martin Murphy, at his tobacco shop. He was also involved in collections in support of the workers. However, he was critical of Irish trade unions' dependence on their English counterparts, and regarded the Labour movement as a minor secondary struggle when compared to the struggle for Irish Independence.

Clarke was a supporter of the Irish Women's Franchise League and supported the clause of the 1916 Proclamation guaranteeing equal opportunities for women.

In the summer of 1913 Clarke once again organised a gathering of republicans at Bodenstown, and that year Clarke invited a young upstart, Paidraig Pearse, to give the oration. By November of that year, Clarke had brought Pearse into the IRB, despite some reservations by other members of the IRB who feared that Pearse was politically unreliably and too personally ambitious.

Irish Volunteers

When the Irish Volunteers were formed in 1913, Clarke did not publicly take part, fearing that as a felon and well-known Irish nationalist, he would lend discredit to the Volunteers. Nevertheless, with Mac Diarmada, Hobson, Pearse, and other IRB members such as Éamonn Ceannt taking important roles in the Volunteers, it was clear that the IRB would have substantial, if not total, control of the organisation. This proved largely to be the case until June 1913, when the leader of the Irish Parliamentary Party, John Redmond, demanded that the Provisional Committee accept 25 additional members of the Party's choosing, which would give the IPP loyalists a majority stake. Though most of the hard-liners, including Clarke, stood against this, Redmond's decree was accepted, partially due to the support given by Hobson. Clarke never forgave Hobson for this, calling it "a treasonous act" and dubbing Hobson a "(Dublin)  Castle Spy".

On 24 September 1914, with World War I having just begun, it was Clarke and Mac Diarmada who instigated an internal coup of the Irish Volunteers which saw anti-Redmonites seize control of the Volunteers' HQ in Dublin and issue a manifesto which rejected Redmond's leadership. This precipitated a split in the Volunteers, and although the vast majority sided with Redmond, those who opposed Redmond kept the name "Irish Volunteers". From then on, the Irish Volunteers would be in near-total IRB control, much to Clarke's delight. Redmond's followers, now called the National Volunteers, would go on to serve as part of the British army in the war, while the Irish Volunteers would remain home in Ireland. It was out of this situation that Clarke saw an opportunity to organise a militant uprising in Ireland.

Planning the uprising

Following Clarke's falling out with Hobson, Mac Diarmada and Clarke became almost inseparable. The two of them, as secretary and treasurer, respectively, de facto ran the IRB, although it was still under the nominal head of other men: James Deakin, and later McCullough. In 1915 Clarke and Mac Diarmada established the Military Committee of the IRB to plan what later became the Easter Rising. The members were Pearse, Ceannt and Joseph Plunkett, with Clarke and Mac Diarmada adding themselves shortly thereafter.

When the old Fenian Jeremiah O'Donovan Rossa died in 1915, Clarke used his funeral (and Pearse's graveside oration) to mobilise the Volunteers and heighten expectation of imminent action.

In late 1915, Clarke used his connections with Clan na Gael back in New York City to arrange for German weapons to be shipped into Ireland to coincide with the planned uprising. It was during this period that Clarke became frantic, keen to plan out and organise every aspect of the rising. Clarke feared a repeat of the 1867 Fenian Rising which ended in disaster due to, amongst other reasons, poor planning and preparation. In January 1916, Clarke was accidentally shot in the right arm by IRB member Sean McGarry, who mishandled a weapon. Clarke was never able to regain use of the arm.

It was also in January 1916 when an agreement was reached between the IRB and the leading Marxist James Connolly and his Irish Citizen Army. Connolly was added to the IRB Military committee, with Thomas MacDonagh also added at the last minute in April. These seven men would later become the signatories of the Proclamation of the Republic, with Clarke as the first signatory. The IRB feared that Connolly, and his much smaller ICA organisation (when compared to the Volunteers), would pre-empt an IRB uprising with one of their own and bring down the British authorities upon Ireland. Their response was to absorb Connolly and the ICA into their plans.

Although Clarke avoided publicity and attention by nature, his activities did not go unnoticed by Dublin Castle, the centre of British intelligence in Ireland. Dublin Metropolitan Police detectives correctly realised that Clarke was the primary mover behind a planned republican revolution in Ireland, and began to heavily monitor his activities. DMP detectives rented a shop directly across from his Parnell Street shop in order to directly observe his comings and goings, and were planning to arrest him just days before the Easter Rising launched in late April 1916.

In one of the final meetings before the Easter Rising went ahead, a gathering of the military council discussed the Proclamation of the Irish Republic; it was decided amongst them that Tom Clarke's signature should be the first amongst them on the document, owing to the sentiment that "he had done more than anyone else to bring about the rising".

Easter Rising

There was immediate confusion at the onset of the Easter Rising when Eoin MacNeill, nominally the head of the Irish Volunteers, issued orders in the Sunday Independent for Volunteers not to gather. Clarke was livid and denounced MacNeill as a traitor, but resolved to push ahead regardless.

Clarke was located at headquarters in the General Post Office (GPO) during the events of Easter Week, where rebel forces were largely composed of Irish Citizen Army members under the command of Connolly. Though he held no formal military rank, Clarke was recognised by the garrison as one of the commanders, and was active throughout the week. After Connolly was badly wounded on 27 April, Clarke took an active role in command. It has been said that Clarke indeed would have been the declared President and Commander-in-chief, but he refused any military rank and such honours; these were given to Pearse, who was more well-known and respected on a national level following the O'Rossa Donovan speech. Kathleen Clarke later claimed that her husband, and not Pearse, was first president of the Irish Republic. At the time of planning, the Clarkes were living in a house on Richmond Avenue, Fairview.

Late in the week, the GPO had to be evacuated due to a fire. The leaders gathered in a house in Moore Street to decide how to proceed. Clarke was the only leader amongst them who wished to keep fighting. With a nearly unanimous vote having been taken, Pearse ordered the rebels to surrender on 29 April. Clarke broke down into tears. Clarke wrote on the wall of the house, "We had to evacuate the GPO. The boys put up a grand fight, and that fight will save the soul of Ireland."

Execution
Clarke was arrested by the British after the surrender. He and the other commanders were taken to the Rotunda where he was stripped of his clothing in front of the other prisoners. Following the search, Clarke was greatly distressed when the DMP was able to produce a file accurately documenting the majority of his life, including his early life, his time in prison, his time in America and his activities for the IRB since returning to Ireland. He was later held in Kilmainham Gaol and he was court-martialled on 2 May 1916. Clarke made no statements in his own defence. Clarke was executed by firing squad, along with Pearse and MacDonagh, on 3 May 1916. Before his execution, Clarke was able to speak with his wife Kathleen. He told her he was glad to be facing execution as he dreaded the thought of returning to prison. Summarising his thoughts about the future, he told Kathleen that "between this and freedom Ireland will go through hell, but she will never lie down again until she has attained full freedom", before asking her to convey a message to the Irish people:

Legacy

The historian James Quinn has opined that Clarke was "probably the most single-minded of all the 1916 leaders". Quinn states that despite his frail physical appearance and aversion to public speaking, Clarke can be described as the fiercest, most tenacious and most zealous of all the Easter Rising leaders.

After her husband's execution, Kathleen Clarke was elected a TD in the Second Dáil, notably speaking against the Anglo-Irish Treaty.
 The Thomas Clarke Tower block of flats in Ballymun Flats was named after him.  The top floor was used as a short stay hotel before its demolition in April 2008.
 Dundalk railway station was given the name Clarke on 10 April 1966 in commemoration of Clarke's role in the 1916 Rising.
 The Tom Clarke Bridge is a tolled bridge across the River Liffey in Dublin. The bridge, officially named after Clarke, is popularly referred to as the East-Link Bridge.
 He also featured on postage stamps in 1966.
 Dungannon Thomas Clarkes, a successful GAA Club and Gaelic football team in Clarke's hometown in County Tyrone are also named after him.
 Dungannon has a 1916 Society named in his honour, Cumann Thomáis ui Chléirigh www.tomclarkesociety.com
 Clarke Square in Collins Barracks

Gallery

Works
 Glimpses of an Irish Felon's Prison Life (1922: The National Publications Committee, Cork)

References

 Moran, Sean Farrell, Patrick Pearse and the Politics of Redemption, Washington, Catholic University of America Press, 1994.

Notes

1857 births
1916 deaths
Executed participants in the Easter Rising
Early Sinn Féin politicians
Irish republicans
Irish revolutionaries
Members of the Irish Republican Brotherhood
People from Milford on Sea
People of the Fenian dynamite campaign
Prisoners sentenced to life imprisonment by England and Wales
Signatories of the Proclamation of the Irish Republic
Executed people from County Tyrone
People from Dungannon

Tom Clarke (Irish republican)


(Antoine Destutt de Tracy)  විසින්, 'අදහස් පිළිබඳ විද්‍යාව' යන්න අර්ථ දැක්වීම සඳහා ය. දෘෂ්ටිවාදයක් යනු දේවල් දෙස බලන අංග සම්පූර්ණ ආකාරයක් ලෙස (Weltanschauung සමග සසදන්න), සාමාන්‍ය දැනීමක් ලෙස ( 'දෘෂ්ටිවාදය හා එදිනෙදා සමාජය' බලන්න) සහ විවිධාකාරයේ දැක්මක් ලෙස (දේශපාලන දෘෂ්ටිවාදය බලන්න) හෝ සමාජයේ සියලූ සාමාඡීකයන් සඳහා අධිපති පංතිය විසින් හඳුන්වා දුන් අදහස් සමූහයක් ලෙස හැඳින්විය හැකිය. දෘෂ්ටිවාදය පිටුපස පවත්නා ප‍්‍රධාන අරමුණ වන්නේ, චින්තන ක‍්‍රියාවලියක් හරහා සමාජය වෙනස් කිරීමයි. දෘෂ්ටිවාදයක් වනාහී, පොදු කරුණුවලදී අදාළ වන හරයාත්මක ක‍්‍රමවේදයන් වන අතර, එහෙයින් එය දේශපාලනයේ දී කේන්ද්‍රීය වේ. සෑම දේශපාලන දැක්මක්ම, චින්තන ක‍්‍රියාවලියක් ඔස්සේ බිහි වුවත්, නැතත් දෘෂ්ටිවාදයක් සහිත වේ.

(දෘෂ්ටිවාදය සඳහා මාර්ක්ස්ගේ විග‍්‍රහය සඳහා, 'සමාජ ප‍්‍රතිනිෂ්පාදනයක් ලෙස දෘෂ්ටිවාදය' බලන්න)

සටහන්

දර්ශනවාදය

දෘෂ්ටිවාදය


Świerklany Gorne [ɕfjɛrˈklanɨ ˈɡurnɛ] (în ) este un sat în districtul administrativ Gmina Świerklany, powiatul Rybnik, voievodatul Silezia, din sudul Poloniei. El se află la aproximativ 4 kilometri sud-est de Jankowice Rybnickie, la 8 kilometri sud de Rybnik și la 40 de kilometri sud-vest de capitala regională Katowice.

Satul are o populație de 3.900 de locuitori.

Satul a fost menționat pentru prima dată într-un document latin al Diecezei de Wrocław numit Liber fundationis episcopatus Vratislaviensis din jurul anului 1305 ca item in Swrklant debent esse XXIII) mansi.

Note

Sate din voievodatul Silezia

Świerklany Górne


පුරාවෘත වලට අනුව ක්‍රි.පූ.753අප්‍රේල් 21 දා රෝමය සොයා ගන්නා ලද්දේ ඒනස් නැමැති ට්‍රොජන් කුමරුගෙන් පැවතෙන රොමුලුස් හා රේමුස් නැමැති නිවුන් සොහොයුරන් විසින්. රොමුලුස්ට හා රේමුස්ට බිහි කල බව කියන්නේ ඇල්බා ලොන්ගා හි රජු නුමිටර් බලයෙන් බහ කල ඔහුගේ කුරිරු සොහොයුරා ඇමුලිස්, රේ සිලවියා නුමිටර් රජුගේ දුවට දාව. රේ සිල්වියා යනු අඟහරු(Mars) අතින් දූෂණයට පත්වූ කන්‍යාවක්. ඒ නිසයි ඇය අර්ධ දිව්‍ය නිවුන් දරුවන් බිහි කරන්නේ. රොමුලුස් හා රේමුස් නැවත සිහසුන ගනීවි යැයි බියවූ ඇමුලිස් ඔවුන්ව දියේ ගිල්වනවා. නමුත් වෘක ධේනුවක් ඔවුන්ව බේරොගෙන හදාවඩා ගන්නවා. ඉන්පසු ඔවුන් නිසි වයසට පැමිණි පසු නැවත ඇල්බා ලොන්ග් හි නුමිටර් අධිරාජ්‍යට උරුමකම් කියනවා. නිවුනුන් ඉන්පසු ඔවුන්ගේම නගරයක් සොයා ගත්තත්, රාජ්‍ය කරන්නේ කව්ද යන ප්‍රශ්නය මත ඇතිවූ ගැටුමේදී රොමුලුස් රේමුස් අතින් මැරුම් කනවා. මියගිය රොමුලුස් නගරයේ නමට උපත දෙනවා රෝමය නමින්. මෙම නගරයට කාන්තාවන් හිඟවූ නිසා පුරාවෘත වල පවසන ආකාරයට ලතින් වරු සාබින්වරුන්ට උත්සවයකට ආරාධනා කර ඔවුන්ගේ අවිවාහක කන්‍යාවන් සොරාගෙන තිබෙනවා. මේ නිසා ලතින් වරුත් සාබින් වරුත් අතර සමෝධායනයක් ඇතිවී තිබෙනවා.

රෝම නගරය ටිබර් නම් ගඟෙන් වටව මාර්ග වලින් සහ වෙළඳ සල් වලින් ආධ්‍යව ඉදිවී තිබෙනවා. පුරාවිද්‍යාත්මක සාක්ෂි වලට අනුව රෝමය සොයාගෙන ඇත්තේ ක්‍රි.පූ. 8වන සියවසේදි පමණ විය යුතුයි.

පුරාණ රෝමය - මොනාර්චි


Domenico A. Caracciolo (Malpartida de la Serena, Badajoz, España, 12 de octubre de 1715 - Nápoles, Reino de Nápoles, 16 de julio de 1789) fue el III Marqués de Villamaina y Virrey de Sicilia.

Hijo del militar italiano Tomaso Caracciolo (II Marqués de Villamaina y Marqués de Capriglia) y de María Alcántara Porras y Silva, fue bautizado en la parroquia Nuestra Señora de la Asunción.

De su infancia y adolescencia poco se sabe. Lo que sí se puede afirmar es que a una edad temprana, ya en Italia, donde recibió su preparación intelectual, se convirtió en abogado.

La educación que había recibido dio sus frutos con el nombramiento como juez de la vicaría de Nápoles, cargo que le dio gran reputación y le sirvió como trampolín para llegar a otros todavía más importantes.

En 1752, a la edad de 37 años, aceptó con recelo un recorrido diplomático por París y Madrid. A partir de ese momento, su carrera  como embajador empezó a crecer, y en 1754 aceptó el cargo de embajador en París, luego en Turín y después en Londres. Durante su estancia en esta última ciudad, fue nombrado miembro de la Royal Society el 23 de mayo de 1765.

Volvió a París en 1771, y allí entabló una gran amistad con los enciclopedistas, de los que se empapó de nuevas corrientes reformistas, lo que provocó que se lo encasillara como "afrancesado" y reformista. Durante los años en que vivió en Francia, se relacionó con lo más granado de la sociedad europea y adquirió fama entre reyes, políticos y pensadores.

En 1781, Fernando IV de Borbón le nombra Virrey de Sicilia, cargo que ejerce hasta 1786. En esta época lleva a cabo muchas e importantes reformas que hacen que el mismo rey le haga Primer ministro de Nápoles. Pero su vida estaba llegando al final, y murió en Nápoles el 16 de julio de 1789, justo el año de comienzo de la Revolución Francesa, con la que llegarían las reformas por las que él había luchado en vida.

Bibliografía
 RODRÍGUEZ CARRASCO, J.J. "El ilustrado Domenico Caracciolo: de Malpartida de la Serena (1715) a virrey de Sicilia (1781-1786)", Actas de las XII Jornadas de Historia en Llerena, España. Nación y Constitución y otros estudios sobre Extremadura, Llerena, Sociedad Extremeña de Historia, 2011.

Diplomáticos de Italia
Marqueses
Nacidos en la provincia de Badajoz
Fallecidos en Nápoles
Políticos de Italia del siglo XVIII
Virreyes de Sicilia

Domenico Caracciolo


Vassylkivska () est une station de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située dans le raïon de Holossiïv de la ville de Kiev en Ukraine.

Mise en service en 2010, elle est desservie par les rames de la ligne M2. Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Vassylkivska, est une station, de passage, de la Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située, entre la station Holossiïvska, en direction du terminus nord Heroïv Dnipra, et la station Vystavkovyi tsentr, en direction du terminus sud, Teremky.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Vassylkivska est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation du prolongement de Lybidska à Vassylkivska qui devient le nouveau terminus sud de la ligne. Elle est réalisée par les architectes AT. Gneverev, T. Tselikovskaya, E. Plashchenko, A. Nashivochnikov et Yu. Kravchenko.

Elle devient une station de passage lors du prolongement suivant, jusqu'à Vystavkovyi tsentr,  le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte
Vassylkivska , est desservie par les rames de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2).

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kiev
 Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2)

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne M2 du métro de Kiev
Station de métro mise en service en 2010

Vassylkivska (métro de Kiev)


حُمْرِيات الخشب أو الكوكيات ، هي فصيلة من الأشجار وشجيرات كاسيات البذور تتكون من 4 أجناس و240 نوعا تقريبا.

أشهر الأنواع لهذه الفصيلة هي نبات الكوكا مصدر الكوكايين المخدر.

مراجع

كاسيات البذور
نباتات

فصائل الملبيغيات
كاسيات البذور
كوكيات

حمريات الخشب


Bekle ve gör politikası veya bekle gör politikası, uluslararası ilişkilerde, diplomaside, siyasette ve ekonomide gelişen olaylara fevri davranarak hemen tepki göstermeyip, bir süre beklemek ve olayların gelişimine göre bir uygun ve akılcı bir politika geliştirmeye verilen bir terim.

Kaynakça

Uluslararası ilişkiler terminolojisi

Bekle ve gör politikası


Hazuki (葉月) (Kasugai, 10 de dezembro de 1982) é um cantor, compositor e músico japonês, mais conhecido por ser vocalista e principal compositor da banda Lynch. Iniciou sua carreira solo em 2020, utilizando o nome Hazuki (葉月) para seus discos de baladas e HAZUKI, em maiúsculas, para lançamentos com sua banda de apoio.

Além de cantar, Hazuki também toca baixo, guitarra e bateria. Ocasionalmente, faz livestreams de jogos em seu canal no YouTube.

Carreira
Pouco antes de entrar no ensino médio, Hazuki fez seu primeiro show com amigos num salão em Kasugai, cerca de 100 pessoas participaram. Ele tocou covers de Kuroyume e L'Arc~en~Ciel. Aos 17 anos, ele começou a cantar na banda Kusse, até 1999. Em 2001 formou Berry com dois de seus colegas de banda, Yairi e Naoki, e lançaram o EP Hakuchi em novembro de 2002. Berry fez seu último show em 4 de julho de 2003, e no mesmo mês Hazuki formou o Deathgaze ao lado de Naoki. Porém, ele foi convidado pelo guitarrista Reo e baterista Asanao a formar uma nova banda em 2004, e em abril surgiu o lynch.

No início de 2005, Lynch fez seus primeiros shows e no dia 20 de abril lançaram seu primeiro álbum, greedy dead souls. Antes do baixista Akinori juntar-se oficialmente em 2010, contavam com baixistas suporte, mas ocasionalmente o próprio Hazuki gravava as linhas de baixo. Lynch entrou em uma gravadora major em 2010, porém o vocalista precisou se ausentar durante grande parte da turnê de comemoração, devido a uma crise de laringite. Em 2013, colaborou no álbum gene de Pay money To my Pain com vocais na faixa "Resurrection".

Hazuki fez seu primeiro show solo em 2016, intitulado Souen. Em 1 de outubro foi convidado surpresa de um show do Sads. No ano seguinte fundou a marca Urge (Undefined Rebel Gothic Element), que produz acessórios e camisetas. Em 2020, participou do álbum Aku do Mucc, cantando com Tatsurō na faixa "Memai". Mais tarde, em 16 de setembro, lançou seu primeiro álbum solo, Souen -Funeral-. Inclui covers de vários artistas como Kuroyume, Buck-Tick e Luna Sea e alcançou a nona posição nas paradas diárias da Oricon.

Lynch entrou em hiato no dia 31 de dezembro de 2021. O vocalista relatou que estava com dificuldade de escrever as canções para a banda. Ele retomou sua carreira solo e em 12 de agosto de 2022, o videoclipe da canção "Shichiseki no Rai", dirigido por Masaki Okita, foi ao ar em seu canal do YouTube. Em 31 de agosto o álbum Egoist foi lançado com uma edição regular e uma limitada, no Japão e no Reino Unido pela JPU Records. Colaborou com o álbum o guitarrista Pablo (do Pay money to my Pain), que já havia colaborado em Souen -Funeral-. Uma sessão de autógrafos aconteceu em 4 de setembro na Tower Records em Shinjuku. Em setembro de 2022, Lynch voltou a ativa.

Hazuki lançou mais um single em janeiro de 2023, chamado "Renge Kyo".

Vida pessoal
Hazuki (nome real não divulgado) nasceu na cidade de Kasugai em 10 de dezembro de 1982. Seus pais se divorciaram cedo e ele foi criado por seus avós. Cursou o ensino médio na Nagakute High School, mas não completou. Foi presidente do clube de badminton do colégio e trabalhou em uma loja de conveniência por meio período.

Alguns dos hobbies do cantor são pesca, tatuagens e videogames. Ele se comunica de forma ativa em seu Twitter.

Influências
Hazuki é fã confesso de bandas visual kei, e a primeira que conheceu foi Luna Sea. Após ouvir Kuroyume, se inspirou no cantor Kiyoharu e se tornou um vocalista. Suas composições possuem grande influência da música ocidental, e as bandas estrangeiras que ele cita como influência são Skid Row e Pantera.

Discografia
Álbuns de estúdio

Singles
 "Xanadu/Heroin(e)" (26 de março de 2022)
 "+Ultra/Am I a LØser?" (25 de abril de 2022)
 "Renge Kyo" (25 de janeiro de 2023), posição na Oricon: 26

Colaborações
 gene (Pay Money to My Pain)
 "Nemesis" (Takayoshi Ohmura)
 "Dictator ship" (Mephistopheles)
 "Memai" (Mucc)

Ligações externas

Músicos de Visual kei
Naturais de Kasugai
Cantores do Japão
Compositores do Japão
Cantautores do Japão

Hazuki


Ronja fille de brigand (, Sanzoku no Musume Rōnya) est une série télévisée d'animation japonaise en images de synthèse à rendu 2D en 26 épisodes de 26 minutes co-produite par Polygon Pictures, la NHK, le studio Ghibli et Dwango sous la direction de Gorō Miyazaki et diffusée pour la première fois sur NHK BS Premium du 11 octobre 2014 au 28 mars 2015. Il s'agit d'une adaptation du roman d'aventure Ronya, fille de brigand d'Astrid Lindgren paru en 1981.

Synopsis
La série suit la naissance, l'enfance et l'accession à l'âge adulte de Ronja, la fille de Mattis, chef d'une troupe de brigands qui rôde dans une vaste forêt peuplée de créatures naturelles et surnaturelles. Entourée par l'affection des brigands, Ronja explore la forêt en se défiant de ses nombreux périls, qu'il s'agisse des harpies, des nains gris ou des brigands de la bande rivale. L'équilibre diplomatique délicat entre les deux bandes se trouve bientôt remis en cause par l'amitié qui se noue entre Ronja et Birk, le fils du chef ennemi de Mattis.

Distribution
 Haruka Shiraishi : Ronja
 Takaaki Seki : Mattis, chef des brigands, mari de Lovis et père de Ronja
 Yukari Nozawa : Lovis, cheffe des brigands, femme de Mattis et mère de Ronja
 Umeji Sasaki : Skalle-Per, vieux brigand, doyen de la bande
 Shoichiro Akaboshi : Fjosok, brigand, bras droit de Mattis
 Rintarou Nishi : Tjegge, brigand
 Takeo Ogawa : Tjorm, brigand
 Kenji Sugimura : Sturkas, brigand
 Takahiro Shimada : Knotas, brigand et colosse
 Yuusuke Tezuka : Pelje, brigand, cadet de la troupe
 Keiji Himeno : Lill-Klippen, brigand, archer hors pair
 Atsuki Tani : Borka, chef de la troupe rivale de brigands
 Saori Kato : Tori-Onna, harpie

Conception de la série
Ronja fille de brigand est la première série réalisée par Gorō Miyazaki, qui avait jusqu'à présent réalisé deux longs-métrages d'animation au sein du studio Ghibli : Les Contes de Terremer en 2007 et La Colline aux coquelicots en 2011. Gorō Miyazaki indique que son intention en réalisant la série était, non pas seulement d'élaborer un récit initiatique d'accession à l'âge adulte, mais aussi d'évoquer la maturation d'une relation entre père et fille et d'une relation d'amitié. La série cherche à s'adresser autant aux adultes qu'aux enfants.

L'animation utilise des images de synthèse mais adopte un rendu de dessin animé traditionnel. Elle est produite par le studio Polygon Pictures en collaboration avec le studio Ghibli. Le studio Ghibli agit en tant que superviseur du comité de production.

Fiche technique
 Titre : Ronja fille de brigand
 Titre original : , Sanzoku no Musume Rōnya
 Réalisation : Gorō Miyazaki
 Scénario : Hiroyuki Kawasaki
 Musique : Satoshi Takebe
 Production : Polygon Pictures, en collaboration avec le studio Ghibli
 Pays :
 Nombre d'épisodes : 26
 Durée d'un épisode : 26 minutes
 Dates de première diffusion : sur NHK BS Premium du 11 octobre 2014 au 28 mars 2015

Liste des épisodes

Musique
La bande originale de la série est composée par Satoshi Takebe. La chanson du générique () est composée par Hiroko Taniyama et arrangée par Satoshi Takebe, avec des paroles par Gorō Miyazaki ; elle est interprétée par Aoi Teshima et Mari Natsuki. Une insert song, composée par Takebe avec des paroles de Gorō Miyazaki, est interprétée par Yukari Nozawa.

La bande originale de la série est éditée en un CD de 35 pistes par le label Pony Canyon en décembre 2014.

Éditions en vidéo
La série est éditée en DVD et Blu-Ray en France en juin 2020 chez Septième Factory.

Produits dérivés
Une bande dessinée reprenant les images de la série est publiée en février 2021, en un seul volume de 352 pages.

Distinctions
En 2016, la série remporte l'International Emmy Kids Awards, catégorie "Animation".

Notes et références

Liens externes

  Site officiel

Série d'animation 3D
Série d'animation japonaise
Série télévisée créée en 2014
Série télévisée disparue en 2015
Série télévisée japonaise des années 2010
Série télévisée d'aventures
Série télévisée de fantasy
Série télévisée sur la famille
Adaptation d'un roman suédois à la télévision

Ronja, fille de brigand


Dujam I. Krčki (?, prije 1118. - ?, 1163.), hrvatski plemić i rodonačelnik velikaške obitelji knezova Krčkih, kasnije poznatih kao Frankapani (Frankopani). Došao je na otok Krk za vladavine mletačkog dužda Domenica Michaela te se naselio u kaštelu Gradec kraj Vrbnika, na području otoka gdje je prevladavalo hrvatsko stanovništvo. Ne zna se ništa o njegovu porijeklu, ali njegovo je ime tipično za prostor Dalmacije pa je moguće da se doselio s tog prostora. Budući da je živio na dijelu otoka naseljenom Hrvatima, izgledno je da je i sam bio hrvatskog porijekla.

Vjerojatno se istaknuo svojom sposobnošću pa su ga Mlečani postavili za upravitelja otoka te je sklopljen ugovor o kneštvu kojeg su s mletačkim duždevima obnavljali njegovi potomci. S vremenom je naslov knezova Krčkih postao naziv za čitavu obitelj.

Iz prvog braka je imao dvojicu sinova, Bartola I. († 1198.) i Vida I. († 1193.), dok je iz drugog braka imao sina Bartola II. koji je bio vlasnik Modruša od 1193. godine.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Tko je bio prvi Frankopan - povijest.hr
 Frankapan - Hrvatska enciklopedija

Hrvatsko plemstvo
Frankapani

Dujam I. Krčki (Frankapan)


Masanori Suzuki (født 15. september 1968) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Toshiba og Júbilo Iwata.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masanori Suzuki


Oi (Also knows as OI) may refer to:

In biology
 Grey-faced petrel, also known by its Māori name oi
 Orthostatic intolerance, a disorder of the autonomic nervous system
 Osteogenesis imperfecta, a group of genetic bone disorders

In business
 Oi (telecommunications), the largest landline telephone company in Brazil
 Operational intelligence, in business analytics
 Organizational intelligence, in business manage

In linguistics
 Oi (digraph), a Latin-script digraph
 Oi (interjection), an interjection used to get someone's attention, or to express surprise or disapproval
 Oi language, a Mon–Khmer dialect cluster of southern Laos
 Gha, a letter (Ƣ ƣ) erroneously referred to by Unicode as "oi"

In music
 Oi!, a subgenre of punk rock
 "Oi!" (song), a 2002 hit song for British grime music crew More Fire Crew

Organisations
 Oi! (Hong Kong), a visual arts organisation in Hong Kong
 Oi (Indonesia), an Iwan Fals fanbase foundation in Indonesia
 Oriental Institute (disambiguation)
 Orphans International, a global charitable organization that benefits orphans and abandoned children

Other uses
 Japanese cruiser Ōi
 O-I, a Japanese tank design of the Second World War

See also
 Ōi (disambiguation), a number of places in Japan and the name of a light cruiser launched in 1920
 Aussie Aussie Aussie, Oi Oi Oi, an Australian chant
 Oi Oi Oi (album), an album by Boys Noize
 Oy (disambiguation)
 Hoy (disambiguation)

Oi


ou Après le party au Québec est une série télévisée américaine comique et policière en 18 épisodes d'environ 35 minutes créée par Christopher Miller et diffusée entre le  et le  sur Apple TV+.

Synopsis
La série se déroule lors d'une réunion d'anciens élèves, cependant après la fête un des membres est retrouvé mort. Durant chaque épisode le spectateur suit le point de vue d'un personnage différent et va découvrir ce qui s'est passé durant la soirée. Chaque épisode adopte un genre cinématographique qui est en lien avec le point de vue de son personnage (comédie romantique, thriller, course poursuite, animation).

Distribution

Acteurs principaux
 Tiffany Haddish  : Lieutenant Danner
 Sam Richardson  : Aniq
 Zoë Chao  : Zoe

Saison 1
 Ike Barinholtz  : Brett
 Ben Schwartz  : Yasper
 Jamie Demetriou  : Walt
 Ilana Glazer  : Chelsea
 Dave Franco  : Xavier

Saison 2
 John Cho  : Ulysse
 Paul Walter Hauser  : Travis
 Ken Jeong  : Feng
   : Hannah
   : Grace
 Elizabeth Perkins  : Isabel
 Jack Whitehall  : Sebastian
 Zach Woods  : Edgar
 Vivian Wu  : Vivian

Acteurs secondaires
   : l'inspecteur Culp
 Tiya Sircar  : Jennifer #1
 Ayden Mayeri  : Jennifer #2
   : Indigo
   : Ned
 Everly Carganilla  : Maggie
 Mel Rodriguez : le capitaine Ostrander

Invités
 Channing Tatum : lui-même
 Will Forte : lui-même
 Haley Tju : Veronica
 Jaleel White : lui même

Production

Développement
En 2013, Phil Lord et Christopher Miller ont été attachés à la production d'un film , une comédie sur une réunion d'anciens élèves, le film devait être produit par Phil Lord et Christopher Miller, ainsi que Jonathan Kadin et Hannah Minghella, et était écrit et réalisé uniquement par Christopher Miller. En 2014, Phil Lord et Christopher Miller étaient toujours optimistes quant à la réalisation de  tout en faisant la promotion de .

Le , il a été annoncé qu'Apple TV+ avait donné une commande de huit épisodes, passant le film directement en série. La série est créée par Christopher Miller qui est également le showrunner et devrait produire aux côtés de Phil Lord tandis qu'Audrey Lee est productrice. Les sociétés de production impliquées dans la série devaient être composées de Sony Pictures Television, Lord Miller et TriStar Television.

En , il est annoncé que la série débutera sa diffusion le  avec ses trois premiers épisodes, suivi par la suite d'un par semaine. La bande annonce de la série fut publié le  suivant.

Le , Apple TV+ a renouvelé le programme pour une deuxième saison seulement deux jours avant la diffusion du dernier épisode de la première saison.

Le , la série est annulée.

Attribution des rôles
En , il a été annoncé que la distribution comprendrait Tiffany Haddish, Sam Richardson, Ben Schwartz, Ike Barinholtz, Ilana Glazer et Dave Franco, les autres membres de la distribution furent dévoilés par Apple TV+ en  lors de la diffusion d'un premier teaser.

Tournage
Le , Chris Miller a confirmé que le tournage de la série avait officiellement commencé sur un post Instagram.

Le , Chris Miller a révélé que le tournage de la série était terminé également par le biais d'un post Instagram.

Épisodes

Première saison (2022)
La diffusion a débuté le  avec trois épisodes et s'est achevé le  suivant.

 Aniq (Aniq)
 Brett (Brett)
 Yasper (Yasper)
 Chelsea (Chelsea)
 Au lycée ()
 Zoë (Zoe)
 Danner (Danner)
 Maggie ()

Deuxième saison (2023)
La diffusion a débuté le  avec deux épisodes et s'achèvera le .

 Anniq 2 : La Suite ()
 Grace (Grace)
 Travis (Travis)
 Hannah (Hannah)
 Sebastian (Sebastian)
 Le Feu de Danner ()
 Ulysses (Ulysses)
 Feng (Feng)
 Isabel (Isabel)
 Zoe et Vivian (Zoe & Vivian)

Accueil et critiques

Références

Liens externes

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée disparue en 2023
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée d'Apple TV+
Série télévisée policière américaine
Série télévisée de comédie
Série télévisée en anglais

The Afterparty (série télévisée)


Le Réseau des collectivités territoriales pour une économie solidaire (RTES) est un groupement de collectivités territoriales françaises qui s'engagent pour le développement de l'économie sociale et solidaire (ESS) sur leur territoire.

En 2021, le RTES rassemble plus de 179 collectivités : conseils régionaux, conseils départementaux, métropoles, intercommunalités et communes.

Histoire
En 2014, à la suite de la promulgation de la loi sur l'économie sociale et solidaire et la transposition des directives de l'Union européennes relative aux marchés publics en France, elle anime des formations sur l'intégration d'exigences environnementales et sociales (notion de cycle de vie dans les spécifications techniques ou en tant que critère de choix du candidat) au sein des commandes publiques.

En 2016, l'association publie les différents modes de contractualisation entre une collectivité et les acteurs de l'ESS de leur territoire.

Lors des élections municipales françaises de 2020, tout comme lors des élections régionales et élection départementales de 2021, l'association met à disposition des candidats une vingtaine de fiche ressources pour intégrer à leur programme et mettre en place des projets d'ESS.

En 2021, le RTES organise un cycle de 4 webinaires sur le thème de . Cette formation destinée aux élus locaux, aux agents de l'État et aux responsables de développement économique et social, est organisée conjointement avec la Chambre régionale de l'économie sociale et solidaire de Centre-Val de Loire est publié auprès du Centre national de la fonction publique territoriale.

En 2021, RTES rassemble 179 collectivités – neuf régions, 17 départements, 81 intercommunalités dont 16 métropoles, 72 communes.

En 2022, l'association RTES anime une réunion du club des collectivités pour l'ESS organisé par l'association des maires d'Ile-de-France.

Notes et références

Annexes

Articles connexes

 ESS France
 Pôle territorial de coopération économique

Lien externe

Économie sociale en France
Collectivité territoriale en France


Parcul Național al râului subteran Puerto Princesa este o zonă protejată din Filipine. Parcul este situat în lanțul montan Saint Paul de pe coasta de vest a insulei Palawan, la aproximativ 80 km nord de centrul orașului Puerto Princesa și conține râul subteran Puerto Princesa. Este gestionat de către guvernul orașului Puerto Princesa din 1992.

A fost inclus în Patrimoniu Mondial UNESCO în 1999 și a fost votat ca una dintre cele Șapte noi minuni ale naturii în 2012.

Descriere
Parcul național al râului subteran Puerto Princesa este o zonă protejată din Filipine situată la aproximativ 80 km nord de centrul orașului Puerto Princesa, Palawan, în lanțul montan Saint Paul de pe coasta de vest a insulei. Este mărginit de Golful Saint Pauls la nord și râul Babuyan la est. Guvernul orașului Puerto Princesa a gestionat Parcul Național din 1992.

Istorie recentă
În 2010, un grup de ecologiști și geologi au descoperit că râul subteran are un al doilea etaj, ceea ce înseamnă că există mici cascade în interiorul peșterii. Au găsit, de asemenea, o cupolă de peșteră care măsoară 300 m deasupra râului subteran, formațiuni de roci, lilieci mari, o grotă adâncă săpată de apa în râu, diverse canale și o altă peșteră adâncă, și creaturi marine și multe altele. Zonele mai adânci ale râului subteran sunt aproape imposibil de explorat din cauza lipseie oxigenului.

Pe 11 noiembrie 2011, râul subteran Puerto Princesa a fost ales provizoriu ca una dintre dele Șapte noi minuni ale naturii. Această selecție a fost confirmată oficial pe 28 ianuarie 2012.

Geografie

Parcul prezintă un peisaj montan carstic de calcar . Peștera râului subteran Saint Pauls are mai mult de 24 km lungime și conține un tronson subteran de 8,2 km al râului Cabayugan. Râul se trece prin peșteră înainte de a curge direct în Marea Chinei de Sud și este navigabil cu barca până la 4,3 de la mare. Peștera include formațiuni majore de stalactite și stalagmite și mai multe camere mari, inclusiv de 360 m. Grota Italiei cu un volum de aproximativ 2,5 milioane de metri cubi, este una dintre cele mai mari încăperi rupestre din lume. Porțiunea inferioară a râului până la 6 km de la mare, este supusă influențelor mareice. Până la descoperirea în 2007 a unui râu subteran în Peninsula Yucatán din Mexic, râul subteran Puerto Princesa avea reputația de a fi cel mai lung fluviu subteran din lume.

Zona reprezintă, de asemenea, un habitat pentru conservarea biodiversității. Situl conține un ecosistem complet de la munte la mare și conține unele dintre cele mai importante păduri din Asia. A fost înscrisă de UNESCO ca patrimoniu mondial pe 4 decembrie 1999.

Flora
Parcul include o serie de formațiuni forestiere reprezentând opt dintre cele treisprezece tipuri de păduri întâlnite în Asia tropicală, și anume pădure pe soluri ultramafice, pădure peste soluri calcaroase, pădure montană, pădure de mlaștină cu apă dulce, pădure tropicală perenă tropicală, pădure de râu, pădure de plajă și pădure de mangrove. Cercetătorii au identificat peste 800 de specii de plante din 300 de genuri și 100 de familii. Acestea includ cel puțin 295 de copaci dominați de speciile de dipterocarp. În pădurea de pe terenurile joase, copacii mari, între care Dracontomelon dao, Intsia bijuga, Alstonia scholaris, Koordersiodendron pinnatum și Dipterocarpus gracilis sunt frecvenți. Speciile pădurii de plajă includ Calophyllum inophyllum, Pongamia pinnata și Erynthia orientalis. Alte specii de plante sunt Agathis philippinensis, Diospyros pulganensis, Pandanus sp. și Calamus sp.

Fauna

Păsările cuprind cel mai mare grup de vertebrate găsite în parc. Dintre cele 252 de specii de păsări cunoscute în Palawan, un număr de 165 de specii de păsări au fost înregistrate în parc. Aceasta reprezintă 67% din totalul păsărilor și din toate cele 15 specii de păsări endemice din Palawan. Speciile notabile observate în parc sunt Tanygnathus lucionensis, Megapodius cumunigii, Gracula religiosa, Anthracoceros marchei și Haliaeetus leucogaster.

Există, de asemenea, aproximativ 30 de specii de mamifere care au fost înregistrate. Cel mai adesea observat la marginea pădurii forestier și de-a lungul coastei atunci când se hrănește în timpul mareei joase este macacul cu coada lungă (Macaca fascicularis), singurul primat găsit în zonă. Alte specii de mamifere din parc sunt Sus ahoenobarbus, Arctictis binturong, Mydaus marchei și Hystrix pumila.

Au fost identificate 19 specii de reptile, dintre care opt sunt endemice. Speciile obișnuite din zonă includ prădători mari precum pitonul reticulat comun (Python reticulates), Varanus salvator și Bronchocoela cristatella. Fauna amfibiană cuprinde zece specii. Broasca de pădure din Filipine (Rana acanthi) este cel mai des întâlnită, fiind dominantă. În această zonă a fost observată Barbourula busuangensis, endemică pentru Palawan.

Nouă specii de lilieci și două de păianjen se găsesc în peșteră, iar vaca de mare (Dugong dugon) și broasca țestoasă (Chelonia mydas) se hrănesc în zona de coastă a parcului.

Note

Legături externe

Categoria III IUCN
Parcuri naționale din Asia
Geografia Filipinelor
Fondări în 1992
Patrimoniul mondial


مسييه 47 أو م47 (بالإنجليزية: Messier 47 أو NGC 2422 ) هو تجمع نجمي مفتوح يوجد في كوكبة الكوثل ، اكتشفه جيوفاني باتيستا هوديرنا عام 1654 ، ثم رآه الفلكي الفرنسي شارل مسييه بدون سابق معرفة يوم 19 فبراير 1771 وأضافه إلى فهرسه الذي كان يسجل فيه المذنبات.

ويبعد م47  نحو 1.600 سنة ضوئية من الأرض ويقدر عمره بنحو 78 مليون سنة. ويحوي التجمع نحو 50 نجما، ويسطع النجم الأشد سطوعا بمقدار +5.7 قدر ظاهري.

اقرأ أيضا
 مجرة
 قزم أبيض
 عملاق أحمر
 نجم
 مجرة حلزونية
 مجرة إهليجية
 الانفجار العظيم
 خط زمني للانفجار العظيم
 نجم نيوتروني
 ثقب أسود
 إن جي سي 2451

مراجع

وصلات خارجية
 موقع الكون في الإنترنت

أجرام الفهرس العام الجديد
بقايا مستعرات عظمى
ذراع الجبار
عناقيد مفتوحة
فهرس مسييه
الكوثل (كوكبة)
أجرام فلكية اكتشفت في 1654

مسييه 47


El topónimo Pleasant Hill puede hacer referencia a varios lugares de Estados Unidos:

 dos municipios en el estado de Arkansas:
 Pleasant Hill, en el condado de Izard;
 Pleasant Hill, en el condado de Newton;
 Pleasant Hill, una ciudad en el estado de California;
 Pleasant Hill, un municipio en el estado de Carolina del Norte;
 Pleasant Hill, un lugar designado por el censo en el estado anterior;
 Pleasant Hill, un municipio en el estado de Dakota del Norte;
 Pleasant Hill, un municipio en el estado de Illinois;
 Pleasant Hill, una villa en el estado anterior;
 Pleasant Hill, una ciudad en el estado de Iowa;
 Pleasant Hill, una villa en el estado de Luisiana;
 Pleasant Hill, un municipio en el estado de Minnesota;
 Pleasant Hill, una ciudad en el estado de Misuri;
 dos municipios en el estado anterior:
 Pleasant Hill, en el condado de Cass;
 Pleasant Hill, en el condado de Sullivan.
 dos distritos electorales en el estado de Nebraska:
 Pleasant Hill, en el condado de Hitchcock;
 Pleasant Hill, en el condado de Saline;
 Pleasant Hill, una villa en el estado de Ohio;
 Pleasant Hill, un lugar designado por el censo en el estado de Pensilvania;
 Pleasant Hill, un pueblo en el estado de Tennessee;
 Pleasant Hill, un lugar designado por el censo en el estado de Texas.

Pleasant Hill


Nicolae Cârlan (n. 15 decembrie 1939, Bălănești, comuna Vultureni – azi: Dealu Morii, județul Tecuci – azi: județul Bacău) este un profesor, muzeograf, editor, istoric și critic literar român.

Născut într-o familie de agricultori înstăriți, de religie creștin-ortodoxă, este primul dintre cei patru copii zămisliți, crescuți și educați în cultul muncii și bunei cuviințe de Gheorghe și Lisaveta Cârlan.
A urmat școala primară (clasele I - IV) în comuna natală, la Școala din Tăvădărești (anii 1947 - 1951), apoi, ciclul gimnazial (clasele V-VII), la Banca și Lichitișeni (anii 1951 -1954), școala fiind acum adăpostită, succesiv, în fostele curți boierești (Cârlan și Papadopol) din aceste sate. Liceul (Școala Medie Mixtă de 10 ani) îl va absolvi la Podu Turcului, între anii 1954 - 1957 dând bacalaureatul, la Liceul din Petroșani, în anul 1967.
Licențiat al Facultății de Limba și Literatura Română - secundar limba franceză la Universitatea din București (1969 - 1973), printre profesorii favoriți numărându-se: Alexandru Piru, Dimitrie Păcurariu, Zoe Dumitrescu Bușulenga, Romul Munteanu, Alexandru Dima, Ov. S. Crohmălniceanu, Elena Zaharia, Dimitrie Macrea, Paula Diaconescu, Alexandru Niculescu, Constantin Dominte, Ion Banu, Dionisie Petcu, Aurel Petrescu.
A fost învățător, bibliotecar, pedagog, muncitor miner și tehnician constructor necalificat, profesor și (din anul 1975 până la pensionare) muzeograf.
Merite deosebite în organizarea Caselor Memoriale "Nicolae Labiș" (Mălini), "Eusebiu Camilar" (Udești), a Muzeului Memorial, "Ciprian Porumbescu" (Stupea), a Expoziției memoriale (permanente) "Ion Luca" (Vatra Domei); contribuții la organizarea Muzeului de Istorie din cadrul Complexului Muzeal Bucovina (Suceava).
A prelucrat și valorificat muzeografic, publicistic și editorial mai multe fonduri arhivistice, memoriale și bibliofile: "Nicole Labiș", "Ion Luca", "S. FI. Marian", "Ciprian și Iraclie Porumbescu", "Leca Morariu", "Petru Comarnescu", "Eusebiu Camilar", "Vasile Bumbac", "Constantin Milici", colecția de carte românească veche de la Mănăstirea Dragomima (județul Suceava).
A participat la peste 50 de sesiuni de comunicări științifice, din care circa 20 de nivel național și academic.
A fost redactor (1977 - 1998) și secretar de redacție (1999) la publicația "Suceava, anuarul Muzeului Județean" din Suceava. A înființat și condus, după 1989, câteva publicații efemere: "Țara de Sus" (periodic al Organizației Județene a Frontului Salvării Naționale, Suceava), "Gazeta Bucovinei", "Concordia".
Membru fondator al Organizației Județene a Frontului Salvării Naționale, Suceava. A fost ales, de la început, în consiliul de conducere al acestei organizații, răspunzând de resortul "Propagandă", în anii 1990, 1991 și (parțial) 1992. Ulterior a devenit imun la orice maladie politic(ianist)ă.
Este membru al Uniunii Scriitorilor din România, secretar al Societății Scriitorilor Bucovineni și redactor la revista "Bucovina literară".
Cercetări privind viața și opera lui Nicolae Labiș, Ion Luca, Eusebiu Camilar, Petru Comamescu, Iraclie și Ciprian Porumbescu, Leca Morariu, S. FI. Marian, Vasile Bumbac, Constantin Milici, Dimitrie Petrino, Al. I. Odobescu, Radu Gyr, Eugen Lovinescu ș. a.

Debut publicistic
 În revista "Limbă și literatură română pentru elevi", anul I, nr. 2, 1974, cu o analiză literară a poemului Călin (file din poveste), de Mihai Eminescu.

Colaborări
 "Limbă și literatură pentru elevi"
 "Limbă și literatură"
 "Suceava, anuarul Muzeului Județean"
 "Luceafărul"
 Almanahul "Luceafărul"
 Almanahul "Apă vie"
 "Cronica"
 "Tribuna"
 "România literară"
 "Contemporanul"
 "Manuscriptum"
 "Valori bibliofile din patrimoniul cultural național"
 "Literatorul"
 "Ateneu"
 "Pagini bucovinene"
 "Pagini literare"
 "Convorbiri literare"
 "Neamul românesc"
 "Dacia	literară"
 "Moldova"
 "Hyperion"
 "Revista română" (Iași)
 "Steaua"
 "Familia"
 "Orient latin"
 "Septentrion"
 "Analele Bucovinei"
 "Glasul Bucovinei"
 "Bucovina literară"
 Almanahul "Bucovina literară"
 "Limba română" (Chișinău)
 "Lumină lină / Gracious Light' (New York)
 "Scriptum"
 "Zori noi"/"Crai nou"
 "NordPress" (Suceava)
 "Plai românesc" (Cernăuți)
 "Arcașul" (Cernăuți)

Volume de autor
 Suceava, ghid turistic al județului - în colaborare - (București, Editura Sport-Turism, 1979) - debut editorial
 Nicolae Labiș. Album memorial (editat de revista "Secolul XX", București, 1987 în colaborare cu Gheorghe Tomozei
 Virtuți și virtualități poetice în manuscrisele lui Nicolae Labiș (Suceava, Editura "Bucovina Viitoare, 1998)
 Eusebiu Camilar în note scrisori și dedicații (Suceava, 1998)
 Mihai Eminescu în context bucovinean (Suceava, 2000), ediția a doua (cu titlul M. Eminescu în context bucovinean), revizuită și adăugită, Suceava, Editura Lidana, 2009
 Lupta cu inerția la timpul prezent (Timișoara, Editura Augusta, 2001)
 Ion Luca sau viața ca o dramă (Bacău, Editura Corgal Press, 2004)
 Triptic eminescian: Suceava, Ștefan cel Mare și Sfânt, Mănăstirea Putna (Suceava, Editura Lidana, 2005)
 Studii și materiale de istoria culturii române vechi (Suceava, Editura Lidana, 2006).

Ediții
 Ciprian Porumbescu, Colecțiune de cântece sociale. Ediție și postfață de Nicolae Cârlan (Suceava, 1990); ediția a treia, Suceava, Fundația Culturală "Leca Morariu", 2008
 Mihai Eminescu despre Procesul "Arboroasa". Selectarea textelor, a ilustrației și cuvânt înainte de Nicolae Cârlan (Suceava, 1993)
 Nicolae Labiș, Trei poeme: Miorița, Meșterul, Moartea căprioarei. Ediție bibliofilă de Nicolae Cârlan, cu o precuvântare — Piatra silvestră - de Gheorghe Tomozei, ilustrații de Ioana Nistor (Suceava, 1995)
 Mihai Eminescu, La Bucovina. Cuvânt înainte de Dimitrie Vatamaniuc. Selecție și ordonarea textelor, notă asupra ediției și postfață de Nicolae Cârlan (Suceava, Editura Hurmuzachi, 1996)
 Serbarea Națională de la Putna, 15/27 august 1871. Documente. Ediție și prefață de Nicolae Cârlan, postfață de Lorin Fortuna (Timișoara, Editura Mirton, 1996)
 Leca Morariu, Drum sfânt înspre libertatea românească (file de jurnal inedite). Ediție și cuvânt înainte de Nicolae Cârlan (Suceava, 1998)
 Omagiu lui Ciprian Porumbescu. 1853-1883-2003. Redactor și coautor, Nicolae Cârlan (Suceava, 2003)
 Ciprian Porumbescu, Corespondență. Ediție, notă editorială și cronologie de Nicolae Cârlan (Suceava, 2003)
 Nicolae Labiș, Doină întârziată (versuri inedite). Ediție și cuvânt înainte de Nicolae Cârlan (Suceava, Editura Lidana, 2005)
 Nicolae Labiș, Moartea căprioarei. Ediție bibliofilă de Nicolae Cârlan (Suceava, 2005)
 Nicolae Labiș, Dincolo de fruntariile poeziei, I (proză și dramaturgie). Ediție și cuvânt înainte de Nicolae Cârlan (Suceava, Editura Mușatinii, 2005)
 Petru Comarnescu, Documentar memorialistic. Ediție și comentarii de Nicolae Cârlan (Suceava, Editura Lidana, 2005)
 Ion Luca, Salba reginei (teatru religios). Cuvânt înainte de I. P. S. Bartolomeu Valeriu Anania. Ediție, schiță biobibliografică, și postfață de Nicolae Cârlan (Bacău, Editura Corgal Press, 2005)
 Mircea Grigoroviță, Victor Morariu. Ediție și cuvânt înainte de Nicolae Cârlan (Suceava, 2005)
 V. Gh. Popa, Nicolae Labiș, folclorist. Ediție îngrijită de Nicolae Cârlan și Adrian Cocârță, cuvânt înainte și postfață de Nicolae Cârlan (Suceava, Editura Lidana, 2006)
 S. Fl. Marian, Istoria literaturii române din Bucovina. Ediție îngrijită și prefață de Nicolae Cârlan (Suceava, 2007)
 Petru Drișcu, Prezentul sub lentile. Text stabilit, ediție și prefață de Nicolae Cârlan (Suceava, 2007)
 Nicolae Labiș, Traduceri. Ediție îngrijită și prefață de Nicolae Cârlan (Suceava, 2007)
 Ion Luca, Când țipă animalul [teatru inedit]. Ediție îngrijită, prefață, notă biobibliografică și anexe documentare de Nicolae Cârlan (București, Editura Floare albastră, 2007)
 Nicolae Labiș, Corespondență, ediție îngrijită și prefață (Coordonate biografice în corespondența lui Nicolae Labiș) de Nicolae Cârlan, Suceava, Editura Lidana, 2009.

Despre activitatea literară a lui Nicolae Cârlan au scris: Gheorghe Tomozei, Al. Piru, Alex. Ștefănescu, N. Georgescu, Theodor Codreanu, Marian Barbu, Simion Bărbulescu, Vlad Sorianu, Petru Ursache, Ilie Dan, Emil Nicolae, Ion Beldeanu, Mircea A. Diaconu, Adrian Voica, Emilian Marcu, George Bădărău, Li viu Papuc, Comei Galben, Eugen Budău, Ioan Dănilă, Doina Cemica, Liviu Dorin Clement, Emil Satco, Rodica Mureșan, Ioan Iețcu, Adrian Toderiu (Cernăuți), Ioan Țicalo, Constantin Blănaru ș. a.

Referințe critice, în volume

 Tomozei, Gheorghe, Cuvânt de început de carte, în Nicolae Labiș, Poezii, colecția Biblioteca "Eminescu", București, Editura Eminescu, 1989, p. 13-19;
 Galben, Cornel, Personalități băcăuane, Bacău, Editura Corgal Press, 2000, p. 48-52;
 Sorianu, Vlad, Literatura noastră cea de toate zilele, Bacău, Editura Plumb, 2001, p. 133-137;
 Barbu, Marian, Trăind printre cărți, Petroșani, Editura Fundației Culturale "Ion D. Sârbu", vol. I, 2001, p. 164-169, vol. II, 2002, p. 304-306, vol. III, Craiova, Editura Sitech, 2004, p. 224, vol. IV, Petroșani, Editura Fundației "Ion D. Sârbu", 2005, p. 154-157, vol. V, Craiova, Editura Sitech, 2008, p. 173-178 și 200-202
 Iețcu, Ioan, Destine umane mai puțin secrete, Suceava, Editura "Cuvântul nostru", 2003, p. 43-50
 Satco, Emil, Enciclopedia Bucovinei, vol. I, Suceava, 2004, p. 204
 Budău, Eugen, Bacăul literar, Iași, Editura Universitas XXI, 2004, p. 528-530
 Lupu, Gheorghe, Incursiuni critice, Cluj-Napoca, Editura Napoca Star, 2004, p. 104-107
 Barbu, Marian; Gheorghe, Alexandra, Medalionul literar - structură permanentă de cultură și educație, Craiova, Editura Ramuri, 2006, p. 286-290
 Drehuță, Emilian (coordonator), Enciclopedia județului Bacău, Bacău, Editura Agora, 2007, p. 132-133
 Dan, Ilie, Retrospectivă și perspectivă, Iași, Editura Vasiliana '98, 2007, p. 239-240, 241-242
 Voica, Adrian, Grădinile altora, Iași, Editura Universității "Alezandru Ioan Cuza", 2007, p.299-3o3;
 Uniunea Scriitorilor din România, Filiala Bacău, Ateneul scriitorilor. Ediție îngrijită de Calistrat Costin, Bacău, Editura "Ateneul Scriitorilor", 2008, p. 13-16.

Membru în juriile unor festivaluri și concursuri literare

 Concursul Național de poezie "Nicolae Labiș" (Suceava - Mălini)
 Festivalul de Proză Scurtă și Poezie "Eusebiu Camilar / Magda Isanos" (Suceava - Udești) și Premiile Fundației Culturale a Bucovinei.

Premii literare

 Laureat (premiul 11/1983 și premiul 1/1985) al Festivalului Național "Cântarea României" pentru creație literară (Activitatea tipografică din nordul Moldovei, până la 1830 și, respectiv, Nicolae Labiș, profilul biografic din scrisori), la faza republicană.
 Premiile Societății Scriitorilor Bucovineni pe anii 2000, 2002,2005, 2006;
 Premiul Uniunii Scriitorilor și Jurnaliștilor din Bucovina pe anul 2000;
 Premiile Fundației Culturale a Bucovinei pe anii 1997,1998, 2001, 2004, 2006,2007.

Nașteri în 1939
Critici literari români
Istorici literari români
Muzeografi români

Nicolae Cârlan


Vladan Lipovina (Cetinje, Crna Gora, 7. ožujka 1993.) je crnogorski rukometaš i nacionalni reprezentativac koji igra na poziciji desnog vanjskog.

Karijera
Lipovina je rukometnu karijeru započeo u domaćem Lovćenu da bi je nastavio u španjolskoj Ciudad Encantadi u kojoj je te sezone bio treći najbolji strijelac Asobal lige. Poslije toga je jedno kraće vrijeme igrao za Metalurg ali je zbog loše financijske situacije u skopskom klubu sporazumno raskinuo ugovor.

2014. godine igrač potpisuje za njemačkog bundesligaša HSG Wetzlara a u njemu ostaje do siječnja 2017. kada seli u emiratski Al-Nasr iz Dubaija. Time je povećao koloniju balkanskih igrača u toj zemlji a istaknuo se kao prvi strijelac tamošnjeg prvenstva. Nakon emiratske avanture, Lipovina se vraća u Bundesligu te potpisuje jednogodišnji ugovor s TV Hüttenbergom. Te sezone istaknuo se kao treći najbolji desni bek prvenstva što mu je omogućilo transfer u Löwen. Uz njega, klub se pojačao dovevši i Jespera Nielsena, Steffena Fätha, Iliju Abutovića te Jannika Kohlbachera.

Od sezone 2018./19. Vladan igra za Balingen-Weilstetten.

Lipovina je za crnogorsku reprezentaciju nastupao na Europskim prvenstvima 2014., 2016., 2018. i 2020. iako je krajem ožujka 2017. domaćem izborniku Đukiću i sportskom direktoru Đuričiću objavio da ne želi igrati za nacionalni tim zbog lošeg odnosa i kaotičnog stanja koje vlada kod Lavova.

Izvori

Vanjske poveznice
Profil rukometaša na službenim web stranicama EHF-a

Crnogorski rukometaši
Životopisi, Cetinje

Vladan Lipovina


An Lipocarpha in uska genus han Liliopsida. An Lipocarpha in nahilalakip ha familia nga Cyperaceae.

Ilarom nga taxa

 Lipocarpha abietina
 Lipocarpha albiceps
 Lipocarpha aristulata
 Lipocarpha atra
 Lipocarpha barteri
 Lipocarpha chinensis
 Lipocarpha comosa
 Lipocarpha constricta
 Lipocarpha crassicuspis
 Lipocarpha drummondii
 Lipocarpha echinus
 Lipocarpha filiformis
 Lipocarpha gracilis
 Lipocarpha hemisphaerica
 Lipocarpha kernii
 Lipocarpha leucaspis
 Lipocarpha maculata
 Lipocarpha mangarevica
 Lipocarpha mexicana
 Lipocarpha micrantha
 Lipocarpha microcephala
 Lipocarpha monostachya
 Lipocarpha nana
 Lipocarpha occidentalis
 Lipocarpha perspicua
 Lipocarpha prieuriana
 Lipocarpha pygmaea
 Lipocarpha raynaleana
 Lipocarpha reddyi
 Lipocarpha rehmannii
 Lipocarpha robinsonii
 Lipocarpha salzmanniana
 Lipocarpha schomburgkii
 Lipocarpha squarrosa
 Lipocarpha thermalis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lipocarpha

Lipocarpha


Public holidays in Jordan.

Note: Holidays in Jordan are often flexible. It is common for the government to change the day which a holiday is supposed to be celebrated on to another day — usually to prolong weekend.

References

Jordan
Society of Jordan
Jordanian culture
Jordan

Public holidays in Jordan


Boost é um polímero de marca registrada utilizado pela Adidas, na forma de pastilhas as quais são comprimidas e moldadas para diversos modelos de calçados que a empresa comercializa, com destaque para as linhas de tênis Ultraboost, Energy Boost e NMD. As pastilhas consistem de uretano termoplástico  (TPU), que tem  formato de uma pequena pílula. A Adidas colaborou com a empresa química alemã BASF para desenvolver este material. O Boost em si não é uma matéria-prima e sua característica saltitante é obtida pelo processamento do uretano termoplástico. Este material é considerado mais confortável para os pés do usuário.

História
Antes de sua primeira integração na linha de corrida da Adidas em 2013, este material foi desenvolvido por químicos da BASF. A BASF vendeu seu produto à Adidas, que o integrou nas entressolas de algumas linhas de calçados. Este material, comumente conhecido como "BOOST", é a alternativa preferida da Adidas a outros padrões da indústria, como acetato de vinil de etileno .

Referências

Termoplásticos
Adidas

Boost (material)


ව්‍යාජ කඳ කොළ පැහැතිය.එහි රතු පාටට හුරු දම් පාට පැල්ලම් ඇත. ව්‍යාජ කඳ මීටර් 4-4.5 උස් වන අතර පත්‍ර කඳ මීටර් 0.3-1 උස්ව වැඩේ. කඳ විශාල ලෙස මහත් නොවේ. පත්‍ර නටුව පිටතට වක් වී ඇත. පත්‍රයේ මැද නාරටිය කොළ පැහැතිය. පත්‍ර තලයේ උඩ පෘෂ්ඨය තද කොළ පාටය, යටි පෘෂ්ඨය ලා කොළ පාටය. ඇවරි කිට්ටුකවන් ඇහිරී ඇත. කෙසෙල් මුහය රෝස පාටය. කෙසෙල් ගෙඩියේ මදය රසවත්ය, පිටි සහිතයි. මෙම කෙසෙල් කැනක ඇවරි 9 -10 ක් ලබාගත හැකිය. ගෙඩියක් සෙ.මී. 16 - 18 පමණ දිග වන අතර පරිධිය සෙ.මී. 1.4 - 1.6 පමණ වේ. මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදය ඉදුණු විට කහ පැහැයට හැරේ. කැනේ මැද නාරටිය කොළ පැහැතිය. කැනක බර කි.ග්‍රෑම් 15-18 ක් පමණ වේ. මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදයට වෙළඳපොලෙහි සාමාන්‍ය වටිනාකමක් පවතී.

ඇම්බන්


An Chloris suringarii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Leo Hitchcock. An Chloris suringarii in nahilalakip ha genus nga Chloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chloris

Chloris suringarii


1997 පෙප්සි නිදහස් කුසලානය යනු ඉන්දියාවට නිදහස ලැබී වසර 50 ක් පිරීම නිමිත්තෙන් 1997 මැයි මාසයේදී පැවැත්වූ සිව්කොන් එක්දින ක්‍රිකට් තරඟාවලියකි.  නවසීලන්තය, පකිස්ථානය, ශ්‍රී ලංකාව සහ සත්කාරක ඉන්දියාවේ ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායම් එහි ඇතුළත් විය. මෙම තරගාවලිය ජයග්‍රහණය කළේ අවසාන තරග 3 කින් හොදම ප්‍රථිඵලය ලද, පාකිස්ථානය පරාජය කළ ශ්‍රී ලංකාව විසිනි. (මුල් තරග 2 ශ්‍රී ලංකාව ජයග්‍රහණය කල බැවින් 3 වන තරගය නොපැවැත්වුනි.)

ඉන්දියානු නිදහස් සැමරුම
මෙම තරඟාවලිය සංවිධානය කරන ලද්දේ ඉන්දියානු ක්‍රිකට් පාලක මණ්ඩලය (බීසීසීඅයි), පෙප්සිකෝ සමාගමේ අනුග්‍රහය යටතේය. 1997 දී යටත්විජිත පාලනයෙන් ඉන්දියාවට නිදහස ලබා වසර 50 ක් පිරීම නිමිත්තෙන් පැවති ජාතික උත්සව බොහෝමයක කොටසක් විය. නිදහස් කුසලාන කුසලානයේ 1930-31 ලුණු සත්‍යග්‍රහයට සහභාගී වූ ඉන්දියානු නායක මහත්මා ගාන්ධි සහ ඔහුගේ අනුගාමිකයින්ගේ රන් අකුරින් ලියන ලද රුවක් ඇතුළත් විය. පසුව 1998 දී නිදහස ලබා වසර 50 ක් සපිරීම නිමිත්තෙන් නිදහස් කුසලාන තරගාවලියක් පැවැත්වූ ශ්‍රී ලංකාව තුළ මෙම තරඟ සංකල්පය  අනුකරණය කරන ලදී. දුර්දර්ෂාන් හි විකාශය වූ ඉන්දියානු ක්‍රිකට් ඉතිහාසය පිළිබඳ රූපවාහිනී වාර්තා චිත්‍රපටයක් සමඟ ඉන්දියාවේ එවකට 86 හැවිරිදි ලාලා අමර්නාත්ගේ සිට ඉන්දියාවේ ටෙස්ට් ක්‍රිකට් නායකයින්ට ගෞරව සම්මාන පිරිනමන ලදී. වත්මන් නායක, 24 හැවිරිදි සචින් තෙන්ඩුල්කාර් ඇතුළු සියලුම නායකයන් ජීප් රථයකින් ඊඩ්න් උද්‍යානය වටා වටයක් ගමන් ගත් අතර 75,000 ක් වූ රැස්ව සිටි පිරිසගේ නොමද පිළිගැනීමක් ලැබූහ. සෑම අයෙකුටම රිදී සැමරුමක් ලැබුණු අතර විජය හසාරේට, සීකේ නායාඩු කුසලානය හිමි විය. මේ අවස්තාවට පොලි උම්රිගර්, දත්තා ගයික්වාඩ්, පංකජ් රෝයි, ගුලාබ්‍රායි රාම්චන්ද්, නාරි කොන්ත්‍රාත්කරු, චන්දු බෝර්ඩ්, අජිත් වඩේකර්, බිෂේන් සිං බෙඩි, ශ්‍රීනිවාසරාඝවන් වෙන්කටරාඝවන්, සුනිල් ගවස්කාර්, කපිල් දේව්, රවි ශාස්ත්‍රි, ක්‍රිෂ්ණමාචාරි ශ්‍රීකාන්ත් සහ මොහොමඩ් අසරුදීන් යන අයද සහභාගී වූහ.

සංචිත

තරඟාවලියේ ඉන්දීය කණ්ඩායමේ පුහුණුකරු සහ කළමනාකරු වූයේ මදන් ලාල් ය . සැලකිය යුතු වෙනස්කමක් වූයේ හිටපු නායක මොහොමඩ් අසරුදීන් ඉවත් කිරීමයි. උරහිසේ ආබාධයක් හේතුවෙන් ප්‍රමුඛ වේග පන්දු යවන ක්‍රීඩක ජවගල් ශ්‍රීනාත් තරගාවලියේ පළමු භාගයෙන් ඉවත් විය.  එංගලන්තයේ ප්‍රාන්ත ක්‍රිකට් ක්‍රීඩා කරමින් සිටි පාකිස්තාන ක්‍රිකට් කණ්ඩායමට නිත්‍ය වේග පන්දු යවන්නන් වන වසීම් අක්‍රම්, වකාර් යූනිස් සහ දඟ පන්දු යවන මුෂ්තාක් අහමඩ් ට තරගාවලිය මඟ හැරුණි.  අර්ජුන රණතුංගගේ නායකත්වයෙන් 1996 ලෝක කුසලානය දිනූ කණ්ඩායමේ ශ්‍රී ලංකා කණ්ඩායමේ සුළු වෙනස්කම් තිබුණි.

ලකුණු වගුව

මූලාශ්‍රය: ඊඑස්පීඑන් ක්‍රික්ඉන්ෆෝ

තරග
රවුම් රොබින් ආකෘතිය භාවිතා කරමින් සෑම කණ්ඩායමක්ම අනෙක් කණ්ඩායම් සමඟ එක් වරක් ක්‍රීඩා කළහ. නවසීලන්තය තරඟාවලියේ ආරම්භක තරඟයේදී පාකිස්තානය පරාජය කළ නමුත් අනෙක් තරඟ සියල්ල පරාජයට පත් විය. එලෙසම ඉන්දියාව නවසීලන්තය සමඟ පැවති ආරම්භක තරඟයෙන් ජයග්‍රහණය කළ නමුත් ශ්‍රී ලංකාව සහ පකිස්ථානයට පරාජය වීය. නවසීලන්තයට පරාජය වීමෙන් පසු පාකිස්තානය, ශ්‍රී ලංකාවට සහ ඉන්දියාවට එරෙහිව ලැබූ ජයග්‍රහණයන්ගෙන් අවසන් මහා තරඟයට සුදුසුකම් ලැබීමට හැකි විය. පාකිස්තානය සමඟ පැවති තරඟයේදී ශ්‍රී ලංකාව ඉහළ පරාජයක් ලැබූ නමුත් නවසීලන්තය සහ ඉන්දියාව පරාජය කරමින් අවසන් මහා තරඟයට සුදුසුකම් ලැබීය.

අවසන් තරඟ
පාකිස්තානය සහ ශ්‍රී ලංකාව තරග තුනෙන් සමන්විත අවසන් තරගාවලිය සඳහා සුදුසුකම් ලැබීය. පළමු අවසන් තරගය චන්දිගාර් හිදී පැවැත්වූ අතර දෙවන අවසන් තරගය (සහ අවශ්‍ය නම් තුන්වන තරගය) කල්කටා (දැන් කොල්කටා) හි ඊඩ්න් උද්‍යානයේදී පැවැත්විණි. කෙසේ වෙතත්, තුන්වන අවසන් මහා තරගය පැවැත්වීමට අවශ්‍යතාවයක් නොමැතිව තරඟාවලිය ජයග්‍රහණය කරමින් ශ්‍රී ලංකාව පළමු හා දෙවන අවසන් තරඟ දෙකම ජයග්‍රහණය කළේය.

වාර්තා සහ සම්මාන
තරගාවලියේ ක්‍රීඩකයාට හිමි සම්මානය ශ්‍රී ලංකා තුන් ඉරියව් ක්‍රීඩක සනත් ජයසූරිය විසින් දිනා ගන්නා ලද අතර එම තරගාවලියේ වැඩිම ලකුණු 306 ක් වාර්තා කළ අතර එක් ශතකයක් සහ අර්ධ ශතක 2 ක් සමඟින් කඩුලු 5 ක් දවා ගැනීමට සමත් විය. පාකිස්තානයේ සක්ලේන් මුෂ්තාක් තරගාවලියේ වැඩිම කඩුලුලාභියා විය. ඒ කඩුළු 14 ක් දවාගනිමිනි. පකිස්ථානු පිතිකරු සහීඩ් අන්වර් ඉන්දියාවට එරෙහිව චෙන්නායි හිදී ලබාගත් ලකුණු 194 ඉනිම එක්දින ක්‍රිකට් පිටියේ එක් පිතිකරුවෙකු විසින් ලබා ගත් වැඩිම ලකුණු සංඛ්‍යාව ලෙස වාර්තා අතරට එක් විය. මෙම වාර්තාව 2010 වසර වන තෙක් පැවති අතර, දකුණු අප්‍රිකාවට එරෙහිව ග්වාලියර්හිදී එක්දින තරග ඉතිහාසයේ නොදැවී ලකුණු 200 ක් රැස් කළ ප්‍රථම පිතිකරුවා බවට ඉන්දියාවේ සචින් තෙන්ඩුල්කාර් පත්විය.

යොමුව

ක්‍රිකට්
ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්

පෙප්සි කුසලානය 1997