Eros Genc Grezda (n. 15 aprilie 1995) este un fotbalist profesionist albanez care joacă pe postul de mijlocaș pentru clubul scoțian Rangers și echipa națională a Albaniei.

Tinerețe
Grezda s-a născut în Gjakova, în prezent în Kosovo, și a crescut în capitala Priștina. El este al treilea copil al lui Genc și al lui Valbona Grezda.

Clubul de carieră

Cariera timpurie
Eros Grezda și-a început cariera la FC Prishtina, jucând pentru acest club de la 9 până la 15 ani. Ulterior s-a mutat pentru scurt timp la FK Rabotnički, unde a fost urmărit de GNK Dinamo Zagreb, care l-a transferat și l-a trimis pentru un an la echipa sub 17 ani.

Austria și Slovenia
Eros Grezda a jucat pentru prima dată fotbal la profesioniști în Austria, unde s-a mutat în vara anului 2012, semnând cu o echipă din ligile inferioare, Grazer AK. A jucat în doar două meciuri pentru Grazer. Grezda a sosit în Slovenia în vara anului 2013, semnat cu echipa din al doilea eșalon NK Aluminij. El a rămas în Kidričevo timp de un an și jumătate, jucând în 29 de meciuri și marcând 6 goluri pentru prima echipă. Apoi a jucat pentru echipa din Prima Ligă Slovenă NK Zavrč la 23 ianuarie 2015, alături de Antonio Pavić.

NK Lokomotiva
La 9 iulie 2015, Grezda a semnat cu NK Lokomotiva din prima ligă croată pentru 100.000 €. A marcat de două ori împotriva lui Slaven Belupo pe 23 decembrie 2015 într-o victorie scor 3-0 și a fost numit cel mai bun jucător al săptămânii. A marcat o altă dublă împotriva lui Osijek la 27 februarie 2016 într-un meci care s-a terminat cu o victorie scor 1-3. A marcat primul și ultimul gol în minutul 9 și minutul 90. Pe 20 aprilie a fost ales în echipa săptămânii. La 8 mai 2016 Grezda a marcat al nouălea gol al sezonului în derby-ul de la Zagreb, unde Lokomotiva a câștigat cu 2-0.

Grezda i-a dat o pasă de gol conaționalului și coechiperului de la Albania U21, Endri Çekiçi, în meciul împotriva lui Osijek la 25 februarie 2017 în minutul 32, oferind o centrare din partea dreaptă, în timp ce Lokomotiva a câștigat 2-0. Grezda a marcat 1 gol și a obținut un penalty pe 7 aprilie 2017 împotriva lui Cibalia, meci în care Lokomotiva a câștigat cu 4-1. O săptămână mai târziu, Grezda a marcat din nou, în derby-ul din Zagreb împotriva lui Dinamo Zagreb într-o înfrângere cu 1-2, în care Grezda a marcat primul gol al partidei în minutul 5.

NK Osijek
La 25 mai 2017, Grezda a fost transferat de NK Osijek, echipă care a obținut un loc în calificările UEFA Europa League din 2017-2018. La 13 iulie 2017, Grezda a marcat primul gol al echipei sale în cadrul sezonului de UEFA Europa League 2017-2018 din cadrul celui de-al doilea tur preliminar în meciul tur cu Luzern, în care a  Osijek a câștigat cu 2-0. În a returul împotriva lui Luzern de peste o săptămână, Grezda a dat o pasă de gol pentru Osijek la singurul gol marcat de Muzafer Ejupi; meciul s-a terminat cu o înfrângere scor 2-1, însă Osijek a avansat în runda următoare, câștigând scorul de 3-2 la general. Grezda a înscris primul gol în campionat pe 9 septembrie 2017 împotriva lui Hajduk Split în minutul 93, cu Osijek câștigând cu 2-1. În urma performanțelor sale impresionante și a importanței golului marcat în ultimul meci, Grezda a fost aleas ca cel mai bun jucător al săptămânii.

Rangers
La 31 august 2018, Rangers din Prima Ligă Scoțiană a confirmat faptul că Grezda a semnat un contract pe patru ani.

Cariera internațională

Albania U21
Grezda este un albanez kosovar și, inițial, avea doar cetățenie kosovară, dar a declarat că așteaptă convocarea din partea Asociației de Fotbal din Albania. El a fost convocat pentru prima dată la naționala Albaniei de către antrenorul echipei, Skënder Gega, în luna august 2014, pentru un amical împotriva Qatarului, dar din cauza problemelor legate de vize, meciul planificat pentru a fi jucat în Regatul Unit nu a mai avut loc. El a fost din nou chemat în septembrie pentru un amical împotriva României la 8 octombrie 2014. El a debutat pentru Albania U21 în meciul amical cu România U21 pe 8 octombrie 2014, jucând ca titular într-un meci pierdut cu 3-1.

În urma formei sale bune arătate la Lokomotiva, Grezda a atras din nou atenția Asociației de Fotbal din Albania și a primit o convocare din partea antrenorului Redi Jupi pentru meciurile de calificare la Campionatul European sub 21 de ani din 2017 împotriva Greciei U21 și Ungariei U21 în zilele de 24 și 28 martie 2016 respectiv. Cu toate acestea, din cauză că nu primise încă cetățenia albaneză, Grezda nu a putut juca în niciun meci.

El a primit cetățenia albaneză la 31 martie 2016, alături de coechipierul său de la naționala sub 21 de ani, Jasir Asani.

El a fost chemat pentru meciul de calificare la Campionatul European de juniori sub 20 de ani al UEFA din 2017 împotriva Greciei U21 la 2 septembrie 2016. El a debutat împotriva Greciei U21, jucând ca titular și înlocuindu-l pe Kostandin Kariqi care s-a accidentat la pauză.

Echipa națională mare
Grezda a primit prima sa convocare la echipa mare a Albaniei din partea antrenorului Gianni De Biasi, pentru meciurile de calificare la Campionatul Mondial din 2018 împotriva Liechtensteimului și Spaniei în octombrie 2016. El a fost rezervă neutilizată în ambele partide. El a fost chemat apoi pentru al cincilea meci de calificare la Campionatul Mondial din 2018 împotriva Italiei la 24 martie 2017 și în meciul amical împotriva Bosniei și Herțegovinei la 28 martie 2017. Grezda și-a făcut debutul la naționala mare la 24 martie 2017 împotriva Italiei, intrând în minutul 87 în locul lui Odise Roshi.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe data de 10 aprilie 2019

Meciuri la națională

 Până în 10 aprilie 2019

Goluri la națională

 Până pe 10 aprilie 2019. Rubrica scor indică scorul după fiecare gol al lui Grezda.

Referințe

Legături externe

 Prva momčad NK Lokomotiva

Fotbaliști ai lui Rangers
Atacanți
Mijlocași
Fotbaliști internaționali albanezi
Fotbaliști albanezi
Oameni în viață
Nașteri în 1995

Eros Grezda


Ubojstvo u Keillers parku zločin je koji se dogodio u Švedskoj. Dana 23. srpnja 1997. pronađeno je tijelo nepoznata čovjeka u geteborškom parku. Dva je dana poslije ta osoba, koja je dvaput upucana pištoljskim metcima, identificirana kao tridesetšestogodišnji Josef ben Meddour, alžirski državljanin i homoseksualac koji je više godina živio u Švedskoj.

Nakon višemjesečne istrage policija je uspjela uhititi dvojicu ubojica: dvadesetdvogodišnjeg Jona Nõdtveidta, frontmena black metal-sastava Dissection, i njegova dvadesetogodišnjeg prijatelja Vlada, iranskog državljanina koji je živio u Švedskoj. Priznali su da su počinili zločin i na kraju ih je prizivni sud kaznio s deset godina zatvora. U to je vrijeme Vlad bio osumnjičen za sudjelovanje u drugim ubojstvima i fizičkim napadima.

Nödtveidt i Vlad, koji su bili članovi Temple of the Black Lighta, nekoliko su puta raspravljali o žrtvovanju ljudi prije nego što su ubili Meddoura. Međutim, policija nije mogla sa sigurnošću utvrditi da je motiv za ubojstvo bio povezan s okultizmom, pa ga je nazvala zločinom iz mržnje potaknut homofobijom.

Otkriće tijela
Šesnaestogodišnjak je 23. srpnja 1997. oko 16:30 naišao na tijelo osobe koja je ležala licem prema dolje pored starog vodotornja u Keillers parku, koji se nalazi u središtu Göteborga. Odmah je pozvao policiju, koja je utvrdila da je muškarac dvaput upucan metcima iz pištolja. Prvi ga je metak pogodio u leđa i prošao je kroz njegovo srce, a drugim je upucan u glavu dok je ležao na tlu. Uz tijelo su pronađene torba i kapa.

Uz truplo nisu pronađeni dokumenti, ali je policajka prepoznala muškarca; izjavila je da se često šetao trgom Svingeln i da je zbog kovrčave kose i sunčanih naočala podsjećao na švedskog pjevača Magnusa Ugglu. Zaposlenik u susjednoj trgovini rekao je da se žrtva zvala Josef i da je često šetala s muškarcem koji je izgledao kao Finac. Uz pomoć tog je svjedočanstva policija uspjela identificirati tijelo Josefa ben Meddoura, tridesetšestogodišnjeg alžirskog državljanina. U Švedskoj je dotad živio desetak godina, i bio je homoseksualac, a muškarac koji je izgledao kao Finac bio je njegov partner.

Prvi tragovi
Policija je prvo osumnjičila Meddourova partnera. Kapa u blizini pripadala je njemu, nije imao alibi, a i često se svađao s Meddourom. Nakon dvanaest dana u pritvoru ipak je pušten na slobodu, a poslije je i lišen svake sumnje.

Istražitelji su tada saznali da su Meddoura tijekom večeri 22. srpnja posjetili oružani pripadnici GIA-e, alžirske islamističke organizacije. Budući da se sam Meddour suprotstavljao GIA-i, policija je razmotrila mogućnost političkog ubojstva. Ostali su ljudi privedeni na ispitivanje, no policija nije ništa otkrila, pa su istražitelji ubrzo shvatili da su bili na pogrešnom tragu.

Uhićenja

Dvadesettrogodišnja je žena 15. prosinca 1997. ušla u policijsku postaju u Stockholmu. Željela je prijaviti svojeg partnera Vlada, kojeg je optužila za nasilje i prijetnje ubojstvom. Prisutnim je policajcima također rekla da joj je Vlad jednom priznao da je s prijateljem Jonom sudjelovao u ubojstvu u Keillers parku.

Toj je ženi Vlad ovako ispričao što se dogodilo: s Nödtveidtom je sreo Meddoura u geteborškoj ulici i pozvali su ga da ih slijedi u Keillers park. Ondje su ga pokušali učiniti nepokretnim uz pomoć omamljivača, no to im nije pošlo za rukom. Meddour je pokušao pobjeći, ali je Vlad izvukao pištolj i upucao ga u leđa. Dok je Meddour ležao na tlu, Vlad je dao pištolj Nödtveidt, koji je Meddoura upucao u glavu.

Žena koja je prijavila Vlada također je policiji rekla da zna gdje se nalazi oružje kojim je počinjeno ubojstvo. Geteborški su policajci primijetili da je ženino svjedočanstvo odgovaralo stanju stvari na mjestu zločina. Vlad je uhićen istog dana u svojem stanu u Stockholmu. Policija je uz njega pronašla napunjeni devet-milimetarski pištolj. Nödtveidt je uhićen tijekom jutra 18. prosinca u Göteborgu.

Priznanja
Dva su osumnjičenika u početku tvrdila da nisu umiješana u Meddourovu smrt, no nakon što je zadržan u istražnom zatvoru pod opravdanom sumnjom, Nödtveidt je ipak priznao da je umiješan u ubojstvo. U svojem je svjedočanstvu rekao da je sve počelo u noći s 21. na 22. srpnja 1997., kad je s Vladom i još dvojicom prijatelja išao po raznim kafićima i pio. U ranim jutarnjim satima ta su druga dva prijatelja otišla kući, a Nödtveidt i Vlad počeli su se šetati središtem grada. Kad su se našli u blizini parka poznatom kao mjesto na kojem su se sastajali homoseksualci prišao im je stranac. Ta je osoba primijetila kakvu odjeću nose i upitala ih jesu li sotonisti te da bi htjela saznati nešto više o tom kultu. U početku su Nödtveidt i Vlad pokušali otjerati tog neznanca, ali ih je i dalje pratio. Tako su upoznali Meddoura.

Nödtveidt i Vlad na kraju su pozvali Meddoura da ih slijedi do Nödtveidtova stana. Na putu im je Meddour ponašanjem i govorom dao do znanja da je homoseksualac, što ih je uvrijedilo i razljutilo. Kad su stigli do Nödtveidtova stana, Meddour se uplašio i odbio je ući. Nödtveidt i Vlad tad su mu predložili da nastave razgovarati o sotonizmu u Keillers parku. Zatim su ponovno otišli u grad, ali prije odlaska Nödtveidt je ušao u svoj stan i uzeo pištolj i omamljivač. Kad su stigli u Keillers park, Vlad je uzeo Nödtveidtov omamljivač i neuspješno pokušao onesposobiti Meddoura. Meddour je pokušao pobjeći, ali ga je u tome spriječio Vlad, koji ga je upucao u leđa, a onda je uslijedio i metak u glavu.

Vlad je također priznao da je sudjelovao u ubojstvu nakon što ga je policija suočila s proturječjem. Njegovo je svjedočanstvo bilo vrlo slično Nödtveidtu, no postojala je jedna ključna razlika: tvrdio je da je Nödtveidt držao pištolj i da ga je on upucao dvaput.

Pozadina
Istraga je geteboršku policiju upoznala s black metalom i sotonizmom.

Black metal
Nödtveidt je bio frontmen sastava Dissection koji je stekao popularnost u sceni black metala, podžanra heavy metala čije tekstove karakteriziraju okultizam i nasilje, kao i ekstremno ponašanje i životni stil njegovih sljedbenika. Sredinom devedesetih godina 20. stoljeća scena je već postala poznata po nasilnim smrtima.

Godine 1991. Per Ohlin, švedski pjevač norveškog sastava Mayhem, počinio je samoubojstvo. Upucao se u glavu sačmaricom. Njegovo je tijelo pronašao vođa skupine, Øystein Aarseth, koji nije odmah nazvao policiju, nego je otišao kupiti jednokratnu kameru i potom slikao truplo; jedna od tih fotografija iskorištena je za bootleg Dawn of the Black Hearts (čiji je autor, Mauricio Montoya Botero, 2002. počinio samoubojstvo).

Iduće je godine Bård "Faust" Eithun, Aarseth suradnik, nasmrt izbo homoseksualaca u parku u Lillehammeru. Ubojica je naknadno rekao da je motiv bila homofobija. Samog je Aarsetha 1993. nasmrt izbo norveški glazbenik Varg Vikernes, poznat po svojem samostalnom projektu Burzum. Vikernes tvrdi da je ubio Euronymousa u samoobrani jer ga je Aarseth navodno planirao ubiti. Vikernes, koji je također optužen za spaljivanje triju crkvi, 1994. je godine osuđen na 21 godinu zatvora.

Sotonizam

Kad je policija 15. i 18. prosinca 1997. uhitila Vlada i Nödtveidta, u njihovim je stanovima otkrila sotonističke oltare. U stanu prvog uhićenika otkrivena je i ljudska lubanja, zbog čega je optužen za posjedovanje ljudskih dijelova. Nödtveidt i Vlad bili su članovi sotonističke organizacije Misanthropic Luciferian Order (MLO); Vlad je jedan od njezinih osnivača, a policija tvrdi da nikad nije imala više od nekoliko članova.

Tijekom istrage policija je ispitivala bivše članove MLO-a, koji su opisali tu organizaciju i okultne ceremonije kojima su prisustvovali. U sklopu rituala bili su meditacija, invokacija demona i žrtvovanje životinja (poglavito mačaka, koje su kupljene preko malih oglasa). U tjednima prije ubojstva Josefa ben Meddoura Vlad je počeo zastupati sve radikalnije stavove, a članovi su počeli raspravljati o žrtvovanju ljudi i masovnom samoubojstvu. Nakon sastanka u Nödtveidtovu stanu sastavljen je popis mogućih žrtava. Na tom su se popisu nalazili nekadašnji sljedbenik koji je napustio organizaciju, članovi Dissectiona i Nödtveidtova djevojka.

Zbog tih su planova neki sljedbenici napustili MLO jer nisu željeli sudjelovati ni u kakvim ubojstvima ili zato što su se bojali za vlastiti život. Zbog toga je u vrijeme uhićenja broj aktivnih članova organizacije pao na tri osobe: Nödtveidta, Vlada i njegovu djevojku.

Suđenje
Tijekom sudskog procesa nije se moglo utvrditi je li u pitanju sotonistički zločin, odnosno oblik prinošenja ljudske žrtve o kojem su govorili članovi MLO-a, ili zločin iz mržnje koji je potaknula ljutnja Nödtveidta i Vlada zbog Meddourove osobnosti. Inspektor Lars Ohlin, koji je rukovodio policijskom istragom, izjavio je da nema sumnje u to da je sotonizam utjecao na Nödtveidtov i Vladov čin, ali da je ključna bila i homofobija, zbog čega je švedska policija ubojstvo u Keillers parku klasificirala kao zločin iz mržnje.

Nödtveidta je 6. srpnja 1998. geteborški okružni sud osudio na osam godina zatvora zbog pomaganja u ubojstvu i posjedovanja vatrenog oružja bez dozvole. Vlad je osuđen na deset godina zbog ubojstva, nasilja nad svojom djevojkom, posjedovanja vatrenog oružja bez dozvole i posjedovanja ljudskih dijelova. Sve tri stranke podnijele su žalbu na presudu.

Prizivni sud za Zapadnu Švedsku svoju je presudu donio 25. rujna 1998. Nödtveidt je tad osuđen na deset godina zatvora, kao i Vlad, čija je presuda potvrđena.

Epilog
Nödtveidt i Vlad oslobođeni su 2004., nakon što su u zatvoru proveli sedam godina. Nödtveidt je 2006. počinio samoubojstvo. Njegovo je tijelo pronađeno u njegovu stanu; bio je okružen krugom svijeća, a pored njega se nalazila ritualna knjiga.

Tijelo Josefa ben Meddoura preneseno je u Alžir. Pokopan je u glavnom gradu Alžiru.

Bilješke

Izvori

Bibliografija
P3 dokumentär om mordet i Keillers Park

Dana 24. ožujka 2013. švedska je radiopostaja P3 prenosila dokumentarnu seriju Ide Lundqvist o ubojstvu u Keillers parku.

Satanistmordet i Keillers Park

Članak koji je napisao inspektor Lars Ohlin, koji je rukovodio istragom; izvorno je objavljen u knjizi Nordisk kriminalkrönika 1999. Ponovno je objavljen 2012. u 31. izdanju časopisa Veckans brott.

Black metal
Ubojstva

Ubojstvo u Keillers parku


Ludwig Bäumer (* 1. September 1888 in Melle; † 28. August 1928 in Berlin) war ein deutscher Schriftsteller und Kommunist.

Bäumer studierte nach dem Abitur in Hannover Rechtswissenschaften in Marburg und Göttingen, brach das Studium 1910 jedoch ab und ging in die Künstlerkolonie Worpswede. Hier freundete er sich mit dem Künstler Heinrich Vogeler und dessen Frau Martha an. In der Folgezeit entwickelte sich zwischen Bäumer und Martha Vogeler eine intensive Liebesbeziehung, die bis 1919 anhielt.
Ludwig Bäumer war Mitarbeiter von Franz Pfemfert bei dessen Zeitschrift Die Aktion, in der eine Reihe expressionistischer Gedichte von ihm erschienen. Am Ersten Weltkrieg nahm er als Unteroffizier teil, wandelte sich dann jedoch zum Kriegsgegner und war während der Novemberrevolution in Bremen als kommunistischer Politiker aktiv. Ende 1918 war er Delegierter auf dem Gründungsparteitag der KPD in Berlin. Im Januar 1919 wurde er Mitglied des Rates der Volksbeauftragten der Bremer Räterepublik, nach deren Niederschlagung er in Haft saß. Im Juni 1919 trat Ludwig Bäumer aus der KPD aus. 1919 erschien seine Schrift Das Wesen des Kommunismus. 1920 schuf Kurt Schwitters ein MERZ-Porträt von ihm.

Bäumer wohnte bis 1922 in Worpswede, zuletzt als Geschäftsführer eines Lokals. 1922 heiratete er Romaine Taylor-Wagenseil, mit der er 1923 nach Bayern zog. Später lebte er als freier Schriftsteller in München und Berlin. 1927 malte Christian Schad sein Porträt. Ludwig Bäumer starb am 28. August 1928 durch Selbstmord in Berlin.

Veröffentlichungen
 Das Wesen des Kommunismus, Paul Steegemann Verlag, Hannover (1919)

Literatur
 Kuckuck, Karin: Ludwig Bäumer. Künstler, Kommunist, Konformist. Eine biografische Skizze. In: Arbeiterbewegung und Sozialgeschichte.Zeitschrift für die Regionalgeschichte Bremens im 19. und 20. Jahrhundert, Heft 13/14, 2004, S. 57–63.
 Neteler, Theo: Ludwig Bäumer, Melle – Schriftsteller, Politiker und Geliebter Martha Vogelers, Worpswede. In: Heimat-Jahrbuch Osnabrücker Land, 2017, S. 185–198. ISBN 978-3-941611-17-7.

Weblinks

 Biographische Angaben aus dem Handbuch der Deutschen Kommunisten
 Gedichte von Ludwig Bäumer in Die Aktion
 MERZ-Porträt von Kurt Schwitters: Das Bäumerbild

Einzelnachweise

Politiker (deutsche Geschichte)
Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Deutscher
Geboren 1888
Gestorben 1928
Mann
KPD-Mitglied

Ludwig Bäumer


Eberhard Natter (* 26. November 1956 in Stuttgart) ist ein deutscher Jurist und Richter. Von 2010 bis 2023 war er Präsident des Landesarbeitsgerichts Baden-Württemberg.

Lebenslauf
Nach dem Studium der Rechtswissenschaften an der Universität Konstanz und Referendariat in Rottweil war Eberhard Natter zunächst von 1982 bis 1986 als wissenschaftlicher Mitarbeiter an den Universitäten Konstanz und Berlin tätig, wo er 1987 promovierte. In den Jahren 1986–1990 arbeitete er als Referent im Bundesministerium für Arbeit und Sozialordnung in den Referaten "Unternehmensmitbestimmung" und "Betriebsverfassungsrecht". Anfang 1990 wechselte er als wissenschaftlicher Mitarbeiter an das Bundesarbeitsgericht in Kassel. Im März 1991 wurde Natter an das Sozialministerium Baden-Württemberg versetzt.

Am 1. November 1991 trat Natter am Arbeitsgericht Stuttgart in den Justizdienst des Landes Baden-Württemberg ein. Am 30. September 1992 folgte die Ernennung zum Richter auf Lebenszeit. Am 15. Januar 1995 wechselte Natter ans Arbeitsgericht Karlsruhe, wo er im November 1995 zum ständigen Vertreter des Direktors und am 24. Juli 1998 zum Direktor des Arbeitsgerichts befördert wurde.

Von September 1999 bis Ende Februar 2000 war Natter an das Landesarbeitsgericht Baden-Württemberg abgeordnet, wo er am 31. Januar 2002 zum Vorsitzenden Richter am Landesarbeitsgericht ernannt wurde und den Vorsitz der 10. Kammer übernahm. Am 8. Oktober 2002 wurde Natter Vizepräsident des Landesarbeitsgerichts und übernahm zugleich den Vorsitz der 4. Kammer in Stuttgart. Seit dem 28. Dezember 2010 war Eberhard Natter Präsident des Landesarbeitsgerichts. Am 15. Februar 2023 wurde er von Justizministerin Marion Gentges nach 13 Jahren Amtszeit verabschiedet und trat Ende März 2023 seinen Ruhestand an. Zur Nachfolgerin wurde Betina Rieker ernannt.

Natter ist Mitglied der SPD und im Landesvorstand der Arbeitsgemeinschaft Sozialdemokratischer Juristinnen und Juristen (ASJ).

Literatur
 Angela Borgstedt (Universität Mannheim), Eberhard Natter (Präsident des Landesarbeitsgerichts, beide als Herausgeb.): Die Arbeitsgerichtsbarkeit Baden-Württemberg 1946–2016. Verlag der Gesellschaft für Kulturhistorische Dokumentation, Karlsruhe, 2016. 340 S. ISBN
 Eberhard Natter, ebenda: Einleitung, Arbeitsgerichtsbarkeit seit der Umressortierung 2004. S. 3–6, 299–314.

Weblinks
 Herr Dr. Eberhard Natter zum Präsidenten des Landesarbeitsgerichts Baden-Württemberg ernannt Pressemitteilung des Landesarbeitsgerichts Baden-Württemberg vom 28. Dezember 2010, abgerufen am 18. Januar 2019.
 Amtswechsel an der Spitze des Landesarbeitsgerichts Baden-Württemberg - Dr. Eberhard Natter folgt auf Prof. Dr. Johannes Peter Francken Pressemitteilung des Landesarbeitsgerichts Baden-Württemberg vom 15. Februar 2011, abgerufen am 18. Januar 2019.

Einzelnachweise

Richter (Landesarbeitsgericht)
Präsident (Landesarbeitsgericht)
SPD-Mitglied
Person (Stuttgart)
Deutscher
Geboren 1956
Mann

Eberhard Natter


1716 වසර (MDCCXVI) යනු, ග්‍රෙගෝරියානු දින දසුන ප්‍රකාර බදාදා දිනයකින් ඇරඹෙන අධික අවුරුද්දක් (බැඳිය විසින් මුළු දින දසුන දක්වනු ඇත) වන අතර,  දින-12ක් මන්දගාමී ජූලියානු දින දසුන ප්‍රකාර   ඉරිදා දිනයකින් ඇරඹෙන අධික අවුරුද්දක් වෙයි.

1716


හයවන ඇලෙක්සැන්ඩර් පාප්වහන්සේ (, , හෝ ඇලෙක්සැන්ඩර් සෙක්ස්ටස්), උපතේදී නම රොඩ්රීක් ලෑන්සොල් ඉ ඩි බොර්හා (කැස්ටීලියානු ස්පාඤ්ඤ: රොඩ්රීගො ලෑන්සොල්; 1 ජනවාරි 1431, ෂාටිවා, වැලෙන්සියා රාජධානිය – 18 අගෝස්තු 1503, රෝමය, පාප්වහන්සේගේ රාජ්‍යය) යනු  1492 අගෝස්තු 11 දින සිට  1503 දී ඔහුගේ මරණය දක්වා  කතෝලික සභාවේ නායකයා විය.

පාප්වහන්සේ

හයවන ඇලෙක්සැන්ඩර් පාප්වහන්සේ


Universitatea Ludwig-Maximilian (în , acronim LMU) este o universitate în capitala bavareză München. Fondarea universității a avut loc în 1472 la Ingolstadt. Este numită după fondatorii ei, principele Ludovic al IX-lea și regele Maximilian I Iosif.

În anul 1826 și-a mutat sediul de la Ingolstadt la München.

În această universitate s-au format și au profesat 34 de laureați ai Premiului Nobel.

Profesori renumiți
Friedrich Wilhelm Schelling, filosof idealist
Karl von Frisch, laureat al Premiului Nobel pentru Medicină
Kurt Huber, profesor de teorie muzicală, executat de regimul nazist
Wilhelm Wien, laureat al Premiului Nobel pentru Fizică
Joseph Ratzinger, papă
Theodor Wolfgang Hänsch, laureat al Premiului Nobel pentru Fizică

Vezi și
Universitatea Tehnică din München

Note

Legături externe

 uni-muenchen.de – Offizielle Webseite
 Max von Pettenkofer-Institut
 Graduiertenschule für Ost- und Südosteuropastudien

München
Fondări în 1826
Fondări în 1472
München

Universitatea din München


Carolina Augusta Oxholm (født 24. maj 1803, død 1872) var en dansk hofdame.

Hun var datter af Peter Lotharius Oxholm og 2. hustru Anne O'Neill, blev hofdame hos Prinsesse Charlotte og 1841 hofdame hos Kronprinsesse Mariane. Hun var også hofstiftsfrøken i Vallø Stift.

Noter

Kilder
 Ferdinand von Krogh: Dansk Adelskalender, 1878. Digitaliseret udgave

Carolina Augusta
Hofdamer fra Danmark
Danskere i 1800-tallet

Carolina Augusta Oxholm


Bienvenidos a Edén  é uma série de televisão espanhola de suspense criada por Joaquín Górriz e Guillermo López Sánchez para a Netflix, lançada em 6 de maio de 2022. É protagonizada por Amaia Aberasturi, Amaia Salamanca, Belinda e Albert Baró, entre outros.

Em fevereiro de 2022, três meses antes de sua estreia, a Netflix renovou a série para uma segunda temporada. Em 25 de maio de 2022, a Netflix informou que a série foi renovada para uma segunda temporada.

Em 7 julho de 2023, foi revelado que Bem-Vindos ao Éden foi cancelada após duas temporadas.

Resumo

Primeira temporada (2022)
Zoa (Amaia Aberasturi), Charly (Tomy Aguilera), África (Belinda), Ibón (Diego Garisa) e Aldo (Albert Baró) pessoas, com grande atividade nas redes sociais, recebem um convite para participarem de uma festa numa ilha secreta que organiza uma marca de bebida. Ali, tudo se desencadeia com um número anônimo fazendo a pergunta: "Você está feliz?". Os que aceitam o convite, começam uma aventura eletrizante, onde acabam se dando conta de que aquela viagem pode mudar todo o rumo de suas as vidas. Ainda que, pouco a pouco, também descobrirão que o paraíso não é o que parece. Essa ilha é comandada por Astrid (Amaia Salamanca) e seu marido Erick (Guillermo Pfening), os dois passam a ter um grande interesse em África. Zoa acaba tendo um pequeno relacionamento com Nico (Sergio Momo), mais tarde acaba se envolvendo com a jovem Bel (Begoña Vargas), já Charly passa a se interessar por Mayka (Lola Rodríguez) um mulher trans que é responsável pela segurança da ilha e monitora a todos com drones. Ibón se aproxima de Alma (Irene Dev) e logo eles iniciam um namoro, Ibón também passa a ser proximo de Eloy (Carlos Soroa) um deficiente auditivo que tem um relacionamento secreto com Orson (Joan Pedrola).

Segunda temporada (2023)
A segunda temporada se inicia imediatamente após os acontecimentos finais da temporada anterior, um novo grupo de jovens chega à misteriosa ilha. Charly e Zoa tentam escapar do Éden, mas Zoa desiste ao avistar a irmã Gaby (Berta Castañé) desembarcando no local. Ibón mata Ulises (Alex Pastrana) no intuito de proteger Zoa e Eloy ajuda o rapaz a se livrar do corpo, e enquanto isso, África a procura de Erick encontra uma sala secreta. Astrid, por sua vez, faz de tudo para encontrar os responsáveis por atacar seu marido. Charly consegue escapar com a ajuda de Mayka que não o denuncia, mais tudo é em vão, pois mais tarde ele é capturado por Joel (Carlos Torres) que também faz parte da fundação éden e junto com Danae (Lucia Guerrero) passam a trabalhar da ilha em busca do responsável pela morte de Ulises. Mayka está disposta a trair a confuança de Astrid pra salvar a vida de Charly. África é mantida em cativeiro por Astrid e decide usar o afeto que Erick tem por ela para tentar se salvar, mas ela acaba se envolvendo com ele amorossamente. O éden tem duas novas moradoras Som (Nona Sobo) e Gaby que passa a usar o nome de Molly ela consegue reencontrar a irmã Zoa e as duas decidem não contar para ninguém que são irmãs, Zoa e Bel continuam juntas firmes e fortes apesar dos obstáculos no caminho. Ibón se sente culpado por matar Ulises e as coisas pioram quando Eloy é acusado de ter cometido o assassinato, Alma e Orson são encarregados de matar Eloy, o que é algo muito dificil para Orson que tem sentimentos pelo rapaz.

Elenco e personagens
Os personagens da série foram apresentados na coletiva de imprensa, onde os atores deram uma breve descrição de seus personagens:

Principal
 Amaia Aberaturi como Zoa Rey Gómez-Fajardo, uma garota que se aventura quando vai a uma festa.
 Belinda como África Penati Guerra (Afrilux), uma garota que vai à festa da Fundação, ela é uma famosa influenciadora conhecida como Afrilux.
 Tomy Aguilera como Charly Escudero, um dos garotos que vai à festa da Fundação tentar esquecer os traumas do passado.
 Diego Garisa como Ibón Arregui, um dos garotos que vai à festa da Fundação para se reencontrar.
 Berta Castañé como Gabi Rey Gómez-Fajardo, irmã de Zoa, que a procura incansavelmente.
 Albert Baró como Aldo Roig Muro (1ª temporada), um dos garotos que vai à festa da Fundação e que suspeita das intenções de Astrid.
 Amaia Salamanca como Astrid Bartos Sepúlveda, esposa de Erik e fundadora da Fundação Éden.
 Guillermo Pfening como Erick, marido de Astrid e fundador da Fundação Éden.
 Lola Rodríguez como Mayka, uma garota viciada em tecnologia que é muito leal a Astrid.
 Alex Pastrana como Ulises/Ulisses Gracia Delgado (1ª temporada), um garoto frio e obsessivo que fará de tudo para conseguir o que quer.
 Begoña Vargas como Bel, uma garota durona e enigmática que vive no Éden.
 Irene Dev como Alma, uma garota que se vê refletida nos ideais da Fundação.
 Berta Vázquez como Claudia/Cláudia (1ª temporada), uma mulher que está no Éden há muito tempo e que acaba se conectando com Zoa.
 Claudia Trujillo como Brenda, uma garota que protege os ideais da Fundação para que as regras da ilha sejam cumpridas.
 Ana Mena como Judith (1ª temporada), a melhor amiga de Zoa, com quem vai à festa da Fundação.
 Sergio Momo como Nicolás "Nico", um garoto misterioso e alegre que trabalha na Fundação.
 Joan Pedrola como Orson, um trabalhador do Éden muito leal à Fundação.
 Carlos Soroa como Eloy, um membro surdo da Fundação que é amigo de Bel.
 Jonathan "Maravilla" Alonso como Saúl, membro da Fundação, médico e responsável pela saúde dos demais membros.
 Dariam Coco como Eva, uma garota que mora no Éden, um tanto estranha e observadora.
 Blanca Romero como Roberta Gómez-Fajardo, mãe de Zoa e Gabi.
 Max Sampietro como Isaac, um menino que mora na ilha e tem um relacionamento com Astrid e Erik.
 Anna Alarcón como Nuria, uma mulher que cuida de Isaac.
 Lucía Guerrero como Danae, uma garota da Fundação que trabalha fora da ilha com Lucas na 1ª Temporada, passa a trabalhar na ilha na 2ª Temporada
 Carlos Torres como Joel , o novo segurança da ilha de inteira confiança de Astrid (2ª Temporada)
 Nona Sobo como Som, um nova garota convidada da ilha do Éden (2ª Temporada)
 Ana Wagener como Brisa Galván, uma detetive particular contratada pelo pai de Ibón que entra em contato com Gabi.

Recorrente
 Jason Fernández como David (1ª temporada), um garoto que vai à festa da ilha e tem um caso com Zoa na festa.
 César Mateo como Lucas, um membro da Fundação que se encarrega de transportar os novatos para a ilha.
 Martí Atance como Fran (1ª temporada), um membro da Fundação que discorda dos procedimentos da ilha.
 Mario de la Rosa como o pai de Zoa e Gabi (1ª Temporada)
 Adrian Grösser como León , um membro da Fundação que fica de olho na familia das pessoas que foram pra ilha do Éden.
 Òscar Foronda como Ernesto, pai de Ibón que contrata a investigadora Brisa pra investigar o desaparecimento do filho.
 Eudald Font como Luís, irmão mais velho de Charly. (2ª Temporada)
 Brian Lehane como Florian , pai de Astrid quem criou o projeto do Éden (2ª Temporada)
 Lucas Heimlund como Issac, quando era mais novo (2ª Temporada)
 Koichi Sughiara como Sisuk , pai de Som mandante do atentado que matou o pai de Astrid (2ª Temporada)

Episódios

1ª Temporada 2022

2ª Temporada 2023

Produção

Desenvolvimento
Bienvenidos a Edén foi criada por Joaquín Górriz e Guillermo López. A série foi produzida pela Brutal Media. Os episódios foram dirigidos por Daniel Benmayor e Menna Fité.

Em 25 de maio de 2022, a Netflix informou que a série foi renovada para uma segunda temporada, com Carlos Torres e Nona Sobo como adições ao elenco, e Denis Rovira e Juanma Pachón encarregados da direção dos novos episódios, já filmados.

Seleção do elenco
O elenco principal da série foi confirmado em fevereiro e é formado por Amaia Salamanca, Amaia Aberasturi, Belinda, Lola Rodríguez, Sergio Momo, Begoña Vargas, Ana Mena e Berta Vázquez, entre outros.

Filmagens
As gravações dos episódios da série começaram em 22 de fevereiro de 2021 e são realizadas em diferentes regiões espanholas como Barcelona, Alicante, a ilha de Lanzarote e a província de Teruel. Em abril do mesmo ano, as filmagens mudaram para San Sebastián. No final de maio, o diretor Daniel Benmayor anunciou o fim das gravações da série.

Lançamento
Em fevereiro de 2022, foi anunciado que a série estrearia em abril do mesmo ano, além de divulgarem as primeiras fotos promocionais da série. A estreia foi adiada rapidamente para ceder lugar para a estreia de Los herederos de la tierra e a quinta temporada de Élite. No final de março de 2022, foi divulgado que série chegaria a plataforma no dia 6 de maio. A série estreou em 6 de maio de 2022 na Netflix.

Referências

Ligações externas

 Bem-vindos a Edén em FilmAffinity.
 Sitio site oficial

Séries de televisão de mistério

Bienvenidos a Edén


Prinsesse Helena af Storbritannien (Helena Augusta Victoria; 25. maj 1846 – 9. juni 1923) var en britisk prinsesse, der var datter af dronning Victoria af Storbritannien og prins Albert af Sachsen-Coburg og Gotha. Hun var gift med den danskfødte prins Christian af Augustenborg, der blev forvalter og jagtmester for de kongelige besiddelser ved Windsor Castle.

Tidlige liv

Prinsesse Helena blev født på Buckingham Palace i London den , dagen efter sin mors 27 års fødselsdag. Hun var den tredje datter og det femte barn af dronning Victoria af Storbritannien og hendes gemal prins Albert af Sachsen-Coburg og Gotha. Albert rapporterede til sin bror, hertug Ernst 2. af Sachsen-Coburg og Gotha, at Helena "kom til verden ganske blå, men hun har det godt nu". Han tilføjede, at dronningen "led længere og mere end de andre gange, og hun bliver nødt til at forholde sig helt i ro for at komme sig."

Hun blev døbt med navnene Helena Augusta Victoria to måneder efter sin fødsel den 25. juli 1846 i The Private Chapel i Buckingham Palace af ærkebiskoppen af Canterbury William Howley. Hendes faddere var Arvestorhertugen af Mecklenburg-Strelitz, Hertuginden af Orléans og Hertuginden af Cambridge. I familien var hun kendt som Lenchen.

Ægteskab
Prinsesse Helena blev gift 5. juli 1866 på Windsor Castle med prins Christian af Augustenborg, der var søn af titulær hertug Christian August 2. af Augustenborg og komtesse Louise Danneskiold-Samsøe.

Boede ved Windsor
Prins Christian blev forvalter og jagtmester (Ranger of Windsor Great Park) for de kongelige besiddelser ved Windsor i Berkshire, England.

Parret boede først på Frogmore House i Home Park (Windsor). I 1872 flyttede de til Cumberland Lodge i Windsor Great Park, hvor de boede resten af deres liv. I London havde de en lejlighed i Schomberg House. Efter deres død overtog deres døtre lejligheden i London.

Børn
 Christian Victor, 1867-1900, ugift.
 Albert, 1869-1931, der i 1921-31 var den sidste titulære hertug af Augustenborg. Albert blev far til en datter født udenfor ægteskab (Valerie Marie zu Schleswig-Holstein, 3. april 1900 - 14. april 1953), moderen døde i barselsseng.
 Helena Victoria, 1870-1948, ugift.
 Marie Louise, 1872-1956, gift med prins Aribert af Anhalt (skilt 1900), ingen børn.
 Frederik Harald, f. og d. 1876.

Titler
 25. maj 1846 – 5. juli 1866: Hendes Kongelige Højhed Prinsessen (The Princess) Helena, prinsesse af Sachsen-Coburg og Gotha, hertuginde af Sachsen
 5. juli 1866 – 17. juli 1917: Hendes Kongelige Højhed Prinsesse Christian af Slesvig-Holsten, prinsesse af Storbritannien og Irland, prinsesse af Sachsen-Coburg og Gotha, hertuginde af Sachsen
 17. juli 1917 – 9. juni 1923: Hendes Kongelige Højhed Prinsesse Christian, prinsesse af Storbritannien og Irland

Referencer

Litteratur

Prinsesser fra Storbritannien
Huset Sachsen-Coburg-Gotha
Huset Augustenborg
Personer fra London

Helena af Storbritannien


أوليغ دولماتوف، من مواليد 29 نوفمبر 1948، لاعب كرة قدم سوفييتي سابق، ومدرب كرة قدم روسي حالي.

لعب مع منتخب الاتحاد السوفييتي لكرة القدم.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت
لاعبو كرة قدم رجالية روس
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أوزايورسك (مقاطعة تشيليابنسك)
رياضيون من مقاطعة تشيليابنسك
لاعبو الدوري السوفيتي الممتاز لكرة القدم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1972
لاعبو دينامو موسكو
لاعبو كرة قدم روس
لاعبو كرة قدم سوفيت
لاعبو منتخب الاتحاد السوفيتي لكرة القدم
لاعبو ينيسي كراسنويارسك
مدربو الدوري الروسي الممتاز
مدربو سسكا موسكو
مدربو شينيك ياروسلافل
مدربو كرة قدم روس
مدربو كرة قدم روس مغتربون
مدربو كرة قدم سوفيت
مدربو كرة قدم مغتربون في أوكرانيا
مدربو كرة قدم مغتربون في جورجيا
مدربو لوكوموتيف موسكو
مدربو نادي روستوف
مدربو نادي فورسكلا بولتافا
مدربو نادي كوبان كراسنودار
مواليد 1948
مواليد في أوزايورسك (مقاطعة تشيليابنسك)
لاعبو كرة قدم من أوبلاست تشيليابنسك

أوليغ دولماتوف


Crkva sv. Josipa je rimokatolička crkva u mjestu Kapelski Vrh, općini Kraljevec na Sutli, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva je sagrađena je 1866. god. na zaravnjenom platou brda. Pravilno je orijentirana i manjih je dimenzija. Tlocrt se sastoji od plitkog ulaznog prostora nad kojim se uzdiže pjevalište, jednotravejnog broda, na čijem sjevernom zidu tlocrtno "iskače" pravokutna sakristija i poligonalne pliće apside koja definira svetište. Vanjskim izgledom dominira ne osobito visok zvonik, smješten na sredini ulaznog pročelja. Kapela je u prostoru svetišta ukrašena zidnim slikama koje je naslikao 1945. god. V. Marjanović, a u interijeru je smješten svega jedan oltar u svetištu

Zaštita
Pod oznakom Z-2635 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva sv. Josipa (Kapelski Vrh)


Jamie O'Neill (* 19. August 1986 in Wellingborough) ist ein englischer Snookerspieler, der zwischen 2007 und 2023 insgesamt acht Jahre als Profi auf der World Snooker Tour spielte.

Karriere

Ab den frühen 2000er-Jahren nahm O'Neill an englischen Amateurturnieren und Juniorenturnieren teil. Hatte er bereits bei der Ausgabe 2002 der U19-Europameisterschaft das Viertelfinale erreicht, so siegte er bei der Ausgabe 2003 sogar. In den folgenden Jahren nahm er regelmäßig an internationalen Meisterschaften teil, wobei er unter anderem bei der U19-Europameisterschaft 2005 erneut das Viertelfinale und bei der Amateurweltmeisterschaft 2003 das Achtelfinale erreichte. Auch in England verbuchte er Erfolge, insbesondere als er 2006 die English Open Championship gewann. Seit 2003 nahm er zudem an der Challenge Tour beziehungsweise deren Nachfolger, der Pontin's International Open Series (PIOS), teil, um sich für die Profitour zu qualifizieren. Nachdem er bereits auf der PIOS 2005/06 gute Ergebnisse erzielt hatte, reichten seine Resultate auf der PIOS 2006/07 aus, um sich auf Rang 6 der Endwertung zu platzieren. Damit sicherte er sich einen Startplatz auf der Profitour.

O'Neill konnte während seiner Debütsaison nicht an seine Ergebnisse auf der PIOS anschließen. Er verlor fast immer früh und kam nicht ein einziges Mal über eine Runde der letzten 64 hinaus. Da er zum Saisonende nur auf Platz 81 der Weltrangliste geführt wurde, verlor er seinen Profistatus wieder. Bereits während seiner Profizeit und auch danach konnte er aber weiterhin gute Ergebnisse bei Amateurturnieren wie der walisischen Turnierserie Pontins Pro-Am und, in begrenzterem Maße, bei der English Open Championship erzielen. Auch auf der PIOS, in die er in der Spielzeit 2008/09 zurückkehrte, erzielte er auf Anhieb wieder gute Ergebnisse. In der Saison 2009/10 reichten seine Resultate erneut für Platz 6 der Endwertung und damit für die erneute Qualifikation für die Profitour. Ab 2010 nahm O'Neill mehrfach am Pink Ribbon teil, einem wichtigen englischen Amateurturnier.

Sein zweiter Ausflug auf die Profitour während der Saison 2010/11 war erneut ernüchternd. Wieder verlor O'Neill bei fast allen Turnieren sehr früh und kam erneut nicht über eine Runde der letzten 64 hinaus. Es half ihm auch nicht, dass es durch die Einführung der Players Tour Championship deutlich mehr Profiturniere gab. Am Saisonende belegte er auf der Snookerweltrangliste nur Platz 93, was wie schon drei Jahre zuvor nicht für den Erhalt der Profi-Spielberechtigung ausreichte. Nachdem O'Neill zunächst erfolglos versuchte diese Spielberechtigung über die neue Q School direkt wiederzuerlangen, spielte er in der folgenden Spielzeit wieder als Amateur. Da die Players Tour Championship auch Amateuren die Möglichkeit zur Teilnahme bot, sammelte O'Neill trotz seines Amateurstatus weiter Erfahrung bei Profiturnieren. Obwohl sich Amateure bei PTC-Events vorab qualifizieren mussten, zog rt regelmäßig in die Hauptrunde der Events ein. Bei einem PTC-Event erreichte er sogar die Runde der letzten 32, sein bestes Ergebnis bei einem Profiturnier bis dahin.

Schließlich qualifizierte er sich bei der Q School 2012 für zwei neuerliche Profi-Spielzeiten. Neuerdings wurden nämlich die Startberechtigungen neuer Profispieler direkt für zwei Saisons vergeben. Bei seinem dritten Anlauf auf der Profitour konnte man insgesamt eine leichte Verbesserung in seinen Ergebnissen wahrnehmen, es brauchte aber bis zum Beginn der zweiten Spielzeit, bis er bei den Rotterdam Open erneut eine Runde der letzten 32 erreichte. Am Ende der zweiten Saison stand O'Neill bei den China Open sogar erstmals in einem Achtelfinale. Dennoch beendete er die beiden Spielzeiten nur auf Rang 90, womit er seinen Profistatus erneut nicht verteidigen konnte. In den folgenden Jahren nahm O'Neill regelmäßig an der Q School sowie – bis zu deren Einstellung 2016 – an Events der Players Tour Championship teil, ohne erneut einen Profistartplatz zu erreichen. Hauptberuflich arbeitete er in dieser Zeit als Fliesenleger mit einem eigenen Unternehmen im Raum Essex / Hertfordshire. Erst als Verletzungen an beiden Knien ihm die Ausübung seines Berufes erschwerten, konzentrierte er sich wieder mehr auf Snooker. Zwar verpasste er eine Qualifikation über die Q School im ersten Anlauf, seine Ergebnisse reichten aber für eine Teilnahme an der Challenge Tour 2018/19. Trotz recht guter Resultate verpasste er einen der ausgelobten Startplätze für die Profitour.

Daneben nahm er zu dieser Zeit auch rege an englischen Amateurturnieren teil. Hatte er 2018 eine Finalteilnahme bei der English Amateur Championship noch knapp verpasst, so gelang ihm dies im folgenden Jahr. Im Endspiel um die englische Meisterschaft musste er sich aber Brandon Sargeant geschlagen geben. Bereits kurz zuvor war ihm nach fünf Jahren Abwesenheit die Rückkehr auf die Profitour geglückt. Wie schon sieben Jahr zuvor sicherte er sich einen der bei der Q School ausgelobten Startplätze. O'Neill musste aber sehr viele frühe Niederlagen hinnehmen. Es war erneut die zweite Spielzeit, in der sich seine Ergebnisse verbesserten. Sowohl bei den Scottish Open 2020 als auch beim German Masters 2021 erreichte er das Achtelfinale, bei der Championship League 2020 sogar die Halbfinal-Gruppenphase. Auch wenn er wieder einmal die direkte Qualifikation über die Weltrangliste verpasste, half ihm diesmal die Ein-Jahres-Weltrangliste, die aus den Ergebnissen der letzten Saison berechnet wurde. Über diese sicherte er sich eine Startberechtigung für zwei weitere Spielzeiten. Nachdem er zunächst für ein Turnier wegen der Missachtung von Corona-Auflagen gesperrt worden war, begann O'Neill seine nächsten zwei Profijahre erneut mit einer Reihe früher Niederlagen.

In der Saison 2022/23 konnte O'Neill fast keine Erfolge verbuchen und schied oft schon in der ersten Runde aus Turnieren aus. Bei der Q School gelang ihm die Einzug in die Halbfinalrunde, was jedoch nicht für die erneute Qualifikation zur Profitour reichte.

Erfolge

Weblinks

 Jamie O'Neill bei wst.tv

Einzelnachweise

Snookerspieler (England)
Engländer
Brite
Geboren 1986
Mann

Jamie O’Neill (Snookerspieler)


Isla Ceycén es el nombre que recibe una isla en el país suramericano de Colombia. Administrativamente pertenece al departamento de Bolívar en la costa del Mar Caribe, geográficamente hace parte del Archipiélago de San Bernardo en las coordenadas geográficas  al oeste de la Isla Boquerón, al sureste de Isla Maravilla, y al suroeste de Isla Panda e Isla Palma, entre el Bajo Nuevo y el Bajo Caribana.

Véase también
 Anexo:Islas de Colombia
 Geografía de Colombia

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélago de San Bernardo

Isla Ceycén


Os incêndios petrolíferos do Kuwait foram causados por forças militares iraquianas que incendiaram 605 a 732 poços de petróleo, juntamente com um número não especificado de áreas baixas cheias de petróleo, como lagos de petróleo e trincheiras de incêndio, como parte de uma política de terra arrasada durante a retirada do Kuwait em 1991 devido aos avanços das forças de coalizão lideradas pelos EUA na Guerra do Golfo Pérsico. Os incêndios começaram em janeiro e fevereiro de 1991, e os primeiros incêndios de poços foram extintos no início de abril de 1991, com o último poço tampado em 6 de novembro de 1991.

Consequências da Guerra do Golfo
Incêndios
Desastres em 1991
1991 no Kuwait

Incêndios petrolíferos no Kuwait


Myndos ya da Türkçede okunuşuyla Mindos, Antik yazarların sıkça sözünü ettiği, Mausolos'un kurmuş olduğu şehridir. Yerleşim Bodrum yarımadasının en batısına düşen, bugünkü Gümüşlük ilçesinin bulunduğu bölgede yer almıştır. Ege Denizi ile Akdeniz'in kesişme noktasında bulunan kent, MÖ 640 yılında Anadolu'nun en eski medeniyetlerinden Lelegler tarafından kurulmuştur.

Konumu ve Çevresel Özellikleri
Myndos, Strabon'un da tanımladığı gibi, Halikarnassos'un hemen yakınında, Kos'un Scandaria Burnu'nun karşısında, Termerium Burnu üzerindedir. Gümüşlük batı uzantısı yüksek bir yarımadadır ve bağlantıyı sağlayan dar boğaz, erken dönemlerde bir koridorla birbirinden ayrılmaktadır. Myndos'u Halikarnassos'a bağlayan alanda tepelerin arasında pek çok zengin ve verimli vadiler, bu vadilerdeki karşılıklı bayırlarda rüzgar değirmenleri ve yerleşimlerin olduğu tali alanlar bulunmaktadır.
Myndos limanları, kentin kuruluşu ve gelişimi ile doğrudan bağlantılı olduğundan dolayı kent tarihine ve lokalizasyonuna değinilmesini gerekli kılmıştır. Karia denizinin önemli kıyı kentlerinden biri olan Myndos, Bodrum Yarımadası'nın batısında olup, Gümüşlük beldesi sınırları içerisinde almaktadır.

Tarihçe
Antik yerleşim hakkında yapılan araştırmalardaki antik kaynaklar, Lelegler'in yaşadığı Myndos'un MÖ 5. yüzyılda Attika-Delos Deniz Birliği'ne bağlı olduğu ve bir talentin on ikide biri kadar vergi ödediği bilinir. Her ne kadar Pausanias Myndos'un; Troizen Kralı Aetios'un sülalesinden gelen kişiler tarafından kurulmuş olduğunu bildirmişse de; Bean bunun bir hayal ürünü olduğu görüşündedir. MÖ 453-420 yılları arasında Attika-Delos Deniz Birliği'ne bir talentin on ikide biri kadar vergi ödediği bilinmektedir. Maussollos döneminde çevredeki diğer Leleg kentlerinin; Halikarnassos'a göç etmek zorunda bırakılmalarına karşın Myndos; Theangela ile beraber bu uygulamanın dışında tutulmuştur. MÖ 334'te İskender tarafından kuşatılan kent; bir yıl sonra İskender'in komutanı Orontobades tarafından ele geçirilmiştir. MÖ 308-275 yılları arasında Ptolemaioslar'ın elinde olan Myndos; MÖ 200 civarında Lysimakhos Hanedanlığı'nın egemenliği altına girmiştir. MÖ 197'de ise Rhodos'un koruması altında; ilk sikkelerini basmak suretiyle bağımsız bir kent olmuştur. Sonraki yıllarda Pergamon Krallığı'na dahil olup; MÖ 133'te Roma'nın hakimiyetini tanımıştır . MÖ 131'de; bir asi olan Aristonikos'un; kentin kontrolünü kısa bir süreliğine ele geçirdiği bilinmektedir . MÖ 43'te Cassius, filosunu Myndos'ta savaşa hazırlamıştır. Kos Adası'nda bulunan bir yazıta göre bu kenttte Apollon şenlikleri düzenlendiği bilinmektedir. Bizans Dönemi'nde Karia Eparchiası'na bağlıdır ve ismi Amyndos olarak geçer.

Kent Tarihi ve Lokalizasyonu
Kentin lokalizasyonu ile ilgili ilk bilgileri Antik Çağ tarihçisi ve coğrafyacısı Strabon'dan almaktayız. Strabon, Geographumena Geographika (Coğrafya) adlı eserinde Myndos Antik Kentinin konumunu, Bundan sonra Myndoslulara ait Termerion Burnu'na gelinir. Kıtanın kıyısında Myndos topraklarında Astypalai ve Zephyrion Bur-nu'na gelinir ondan sonra bir limanı olan Myndos'a ve Myndos'dan sonra da Bargy-lia kentine gelinir sözleriyle ifade etmektedir. 1811-1812 yıllarında bölgede araştırma yapan İngiliz Kaptan Francis Beaufort Ka-ramania adlı eserinde limanda gözlemlediği mendirek ve rıhtım kalıntılarına istinaden Gümüşlük Limanı ve çevresinin Myndos Antik kenti olması gerektiğini düşünmüştür. 2005 yılında Prof. Dr.Mustafa Şahin' başkanlığında yürütülen Myndos kazıları sırasında tespit edilen yazıt  Myndos'un lokalizasyon sorununu ortadan kaldırmıştır. Yazıtta, Stratonikeia ve Alabanda kentleri arasındaki bir anlaşmazlığı çözmek amacıyla Myndos'tan hakimler gönderildiğini ve yapılan davada Myndos'lu hakimlerin adil davranarak davayı sonuçlandırdıklarından bahsedilmektedir.

Araştırma ve Kazılar
Antik yazarların sözünü ettiği stadyum ve tiyatrodan hiçbir iz kalmamıştır. Bizans Çağı kilisesi, birkaç sur duvarı, tepe üzerinde yanlışlıkla Leleg duvarı diye tanınan su kalıntısı ile su içinde kalan dalgakıran ve kule kalıntısının dışında toprak üstünde görülen hemen hiçbir şey yoktur. Ancak iyi gözlendiği takdirde, toprak altında yarı örtülü sütunlar, mozaik izleri, seramik parçaları hemen her yerde görülür. İskender'in kuşatıp da almadığı bu şehir, bugün bir balıkçı köyüdür.

Myndos Limanı ve Yapıları
Karia Bölgesi'nin önemli kıyı yerleşmelerinden birisi olan Myndos, sahip olduğu büyük ve koru-naklı limanları sayesinde her dönemde önemini korumuştur. Bodrum Yarımadası'ndaki sekiz Leleg yerleşiminden birisi olan kent, daha sonra Attik Delos Deniz Birliği üyesi olarak karşımıza çıkmaktadır. Mausolos Dönemi'nde ise, bölgede önemli bir toplanma yerleşimi olduğu görülmektedir. Yapılan sualtı araştırmalarında doğu limanında farklı çağlara ait birçok liman yapısı tespit edilmiştir. Mendirek, ayazmalar ve rıhtımlar liman yapıları arasında öne çıkan arkeolojik kalıntılar arasındadır. Sualtı araştırmaları ve kazılarda elde edilen bulgular kentin, Antik Çağlar'dan günümüze kadar kesintisiz liman faaliyetlerinin olduğunu göstermektedir.

Doğu Limanı
Antik Liman, güneybatı tarafında yer alan ve yüksekçe bir tepe olan Kocadağ 484 metre, ve güneydoğusunda küçük bir ada olan Asar Adası (halk arasında Tavşan Adası) ile çevrilidir. Myndos Limanları'nın bulunduğu kıyı hattı, Halikarnassos Blackman  örneklerinde olduğu gibi bir tombolo oluşumudur. Tombolo iç ve dış liman oluşturmak üzere Myndos'un fonksiyonunun gelişmesinde doğal ortam şartlarını hazırlamıştır. Birçok antik kent limanlarında görülebileceği gibi, tombolo-nun vermiş olduğu kolaylaştırıcı etken sayesinde topoğrafyaya uygun bir liman yapılmıştır. (Benzer liman örnekleri için bkz. Erel vd. 2005: 542-545; Ceylan 2011: 352-372). Doğu limanının batısında yer alan Kocadağ, Karayel ve İmbat rüzgarlarına karşı doğal bir koruma sağlamaktadır. Li-manın doğusunda yer alan Asar Adası ve ana karadan Asar Adası'na uzanan surlar ise; Lodos ve Gündoğusu rüzgarlarının li-manı ve limanda yer alan gemileri etkilemesini engellemektedir. Kentin doğusunda yer alan surların, Asar Adası'nı içine alacak şekilde uzatılması ile hem liman şiddetli fırtınalardan korunmuş, bütün kenti içine alan bir savunma hattı oluşturulmuştur. Myndos'un Halikarnassos'a benzeyen topoğrafîk yapısı ve stratejik konumu Mausolos'un, Synoikismos Politikası gereği kentleri boşaltırken Myndos'u olduğu gibi bırakması ve korunaklı bir liman yapmak istemesinde etkili olmuştur.

Pergamon Kralı Aristonikos döneminde sikke yapımı bu kentte yapılmıştır. Uzun süre Perslerin, Rodoslularin ve Halikarnassoslularin egemenliği altında kalmıştır. Büyük bir deprem sonucunda antik kentin büyük bir bölümü sular altında kalmıştır.

Ayrıca bakınız
 Mindos Kapısı

Dış bağlantılar
  Gelarabul Myndos Antik Kenti Sayfası

Kaynakça

Halikarnas
Muğla ilindeki arkeolojik sitler
Bodrum
Türkiye'deki antik kentler
Dor kolonileri
Antik Argolis
Antik Karya kentleri

Myndos


جون دومينيك كروسان John Dominic Crossan (ولد 1934 في آيرلندا) عالم آيرلندي أمريكي معروف لتأسيسه الحلقة الدراسية عن عيسى مع روبرت فنك. وهو أحد الرواد في علم الآثار الكتابي وعلم الإنسان والنقد العالي والنقد النصي للعهد الجديد. وهو محاضر شارك في عدة برامج وثائقية عن عيسى والكتاب المقدس.

حياته
ولد 1934 في أيرلندا وتخرج من مدرسة داخلية في 1950 لينضم بعدها لرتبة سرفيت (خدام مريم) الكاثوليكية وانتقل إلى الولايات المتحدة. درس في ستونبريدج سميناري في إلينوي حيث رسم كقس في 1957 ثم رجع إلى أيرلندا حيث حصل على دكتوراة في الإلهيات من معهد مينوث في 1959. درس بعدها لسنتين لغات الكتاب في المعهد البونتيفي الكتابي في روما. رجع بعدها لستونبريدج سميناري وبتدريسه فيه أربع سنوات بدأ هناك تعلم الكتاب المقدس كما قال. في 1965 بدأ دراسة علم الآثار في المدرسة الكتابية في القدس الشرقية لسنتين وسافر في عدة دول من الشرق الأوسط قبل أن يهرب بأيام قبل أندلاع حرب 1967.

بعد سنة في سميناري في إلينوي وأخرى في الاتحاد الكاثوليكي الثيولوجي في شيكاغو اعتزل كقسيس. ومن أسباب تركه كما قال زيادة الحرية الأكاديمية وللزواج. تزوج أستاذة في جامعة لويولا في 1969 وانضم إلى جامعة ديبول حيث درس مقارنة الأديان 25 سنة حتى تقاعده في 1995. ماتت زوجته بالجلطة القلبية في 1983 وتزوج أخرى في 1986. يعيش الآن في فلوريدا حيث يتابع نشاطه في الكتابة والتعليم.

المهنة
اقترح كروسان أن عيسى كان أحد اليهود المتشائمين غير المتعلمين من خلفية ريفية بدون ملك أرض وأنه اتبع في البداية يوحنا المعمدان، وأنه عمل في شفاء الأمراض وكان كثير الحكمة والشجاعة وعلم رسالة احتواء وتسامح وتحرر. قال إن استراتيجيته جمعت الشفاء المجاني مع مشاركة الطعام وتجاهلت الهرم الطبقي للدين اليهودي والسلطة الرومانية، وأنه لم يكن سمسارا أو وسيطا بل أعلن أنه لا يوجد شيء بين الإله والبشرية.

بدراسته النصوص القديمة بطبقاتها وإثباتاتها المتعددة شكك كروسان في عدة قصص إنجيلية عن عيسى بما فيها معجزات الطبيعة والولادة العذرية وإحياء لازاروس. أشار لضعف الإثبات وتأخر ظهور المعجزات في قانون الكتاب المقدس لكنه اعتقد أن عيسى عرف في بداية المسيحية كساحر قوي، الأمر الذي سبب مشاكل وجدالات ليس فقط من أعدائه بل أيضا من أصدقائه والذين بدؤوا تخفيف وتقليل قصص المعجزات.

لم يكن هدف مؤلفي الأناجيل الاعتبار الحرفي لها حسب كروسان. رفض من يناقش حقيقة مشي يسوع على الماء لأن المسألة الأهم في رأيه معنى الحدث. واقترح أن الأرجح تاريخيا أن جسد عيسى كمثل كل ضحايا الصلب عدا حادثة واحدة معروفة لم يصل إلى قبر بل التهمته الحيوانات. يؤمن كروسان بقيامه من الأموات دينيا لكنه يعتقد أن انتعاش الجسد للحياة لم يكن معروفا للمسيحيين الأوائل. يعتقد أن الاعتقاد بنزول عيسى مرة أخرى سببه سوء فهم رسالة تسالونكي الأولى.

في طريقة دراسته يهتم بتأريخ النصوص وهذا ما شرحه في ملحق كتابه عيسى التاريخي: حياة فلاح يهودي متوسطي. أرخ إنجيل توما القبطي لخمسينات القرن الأول وكذلك الطبقة الأولى من وثيقة ق المفترضة (يعتمد على أعمال جون كلوبنبورغ في هذا). نسب أيضا قسما في إنجيل بطرس سماه «إنجيل الصليب» إلى ما قبل الأناجيل السينوبتية وشرح أسبابه في كتاب الصليب الذي تكلم. يعتقد أن إنجيل الصليب كان محرض قصص الآلام في الأناجيل القانونية. تعود الأناجيل السينوبتية في اعتقاده إلى 75 م فما بعدها وكان إنجيل مرقس أولها وآخرها إنجيل لوقا في التسعينات، بينما يعود قسم من إنجيل يوحنا لبداية القرن الثاني وقسم آخر لمنتصفه. يعتقد مثل رودولف بولتمان بوجود إنجيل آيات أو معجزات سابق لإنجيل يوحنا. طرقه في تحديد التواريخ وخاصة تأريخه لإنجيل توماس وإنجيل الصليب مختلف عليها.

يكتب كروسان للأكاديميين وللعامة. أكبر كتابين له هما عيسى التاريخي: حياة فلاح يهودي متوسطي (1991) وولادة المسيحية: اكتشاف ما حدث مباشرة بعد إعدام عيسى (1998).

من كتبه الشعبية عيسى: سيرة ثورية (1994) ومن قتل عيسى؟ كشف جذور معاداة السامية في قصص الإنجيل عن موت عيسى (1995).

في كتابه الإله والإمبراطورية: عيسى ضد روما، سابقا والآن (2007) يناقش كروسان مفترضا أن القارئ يعرف النقاط الأساسية لكتبه السابقة عن عيسى الثوري غير العنيف وعن حركة المملكة والمحيط الروماني. يشير أيضا أنه «كان هناك شخص في القرن الأول دعي إلها وابن إله والإله وإله من إله ومن ألقابه الرب والفادي والمحرر ومخلص العالم». يضيف أن «معظم المسيحيين يعتقدون على الأرجح أن هذه الألقاب خلقت للمسيح وسمي بها وحده. لكن قبل وجود عيسى كانت كلها ألقاب القيصر أغسطس». حسب كروسان تبنى المسيحيون الأوائل هذه الألقاب لتجريد القيصر منها. «أخذوا أسماء الإمبراطور الرماني وأعطوها لفلاح يهودي. وكان ذلك نكتة غريبة أو سخرية دنيئة أو ما سماه الرومان ماجستاس ونسمية الخيانة العظمى.»

أسس كروسان مع روبرت فنك سمينار يسوع في 1985 وهو مجمع أكاديمي لدراسة عيسى التاريخي. وهو عضو في جمعية الأدب الكتابي.

كتبه
 Scanning the Sunday Gospel,1966
 The Gospel of Eternal Life, 1967
 In Parables: The Challenge of the Historical Jesus, 1973, reprinted 1992, ISBN 0-06-061606-7
 The Dark Interval: Towards a Theology of Story, 1975, reprinted 1988, ISBN 0-944344-06-2
 Raid on the Articulate: Comic Eschatology in Jesus and Borges, 1976
 Finding Is the First Act: Trove Folktales and Jesus' Treasure Parable, 1979
 Cliffs of Fall: Paradox and Polyvalence in the Parables of Jesus, 1980
 A Fragile Craft: The Work of Amos Niven Wilder, 1981
 In Fragments: The Aphorisms of Jesus, 1983
 Four Other Gospels: Shadows on the Contours of Canon, 1985, reprinted 1992, ISBN 0-86683-959-3
 Sayings Parallels: A Workbook for the Jesus Tradition, 1986
 The Cross that Spoke: The Origins of the Passion Narrative, 1988
 The Historical Jesus: The Life of a Mediterranean Jewish Peasant, 1991, ISBN 0-06-061629-6
 The Essential Jesus: Original Sayings and Earliest Images, 1994, reprinted 1998, ISBN 0-7858-0901-5
 Jesus: A Revolutionary Biography, 1994, ISBN 0-06-061662-8
 Who Killed Jesus? Exposing the Roots of Anti-Semitism in the Gospel Story of the Death of Jesus, 1995, ISBN 0-06-061480-3
 Who Is Jesus? Answers to Your Questions about the Historical Jesus ، edited with Richard Watts, 1996, ISBN 0-664-25842-5
 The Birth of Christianity: Discovering What Happened in the Years Immediately After the Execution of Jesus, 1998, ISBN 0-06-061660-1
 Will the Real Jesus Please Stand up?: A Debate between وليام لين كرايغ and John Dominic Crossan, 1999, ISBN 0-8010-2175-8
 The Jesus Controversy: Perspectives in Conflict (Rockwell Lecture Series), with Luke Timothy Johnson, Werner H. Kelber, 1999, ISBN 1-56338-289-X
 A Long Way from Tipperary: A Memoir, 2000, ISBN 0-06-069974-4
 Excavating Jesus: Beneath the Stones, Behind the Texts, with Jonathan L. Reed, 2001, ISBN 0-06-061634-2
 In Search of Paul: How Jesus's Apostle Opposed Rome's Empire with God's Kingdom, with Jonathan L. Reed, 2004, ISBN 0-06-051457-4
 The Last Week: A Day-by-Day Account of Jesus's Final Week in Jerusalem with ماركوس بورغ، HarperSanFrancisco (February 28, 2006) ISBN 0-06-084539-2 ISBN 978-0-06-084539-1
 God and Empire: Jesus Against Rome, Then and Now, HarperSanFrancisco, 2007, ISBN 978-0-06-084323-6

مراجع

وصلات خارجية
 Crossan's website
 Publishers Website
 Autobiographical Article
 Biographical Timeline & Book listing
 Here on Earth: Radio Without Borders - Interview with Crossan on his "God and Empire" book, July 10, 2007
 Fresh Air - Interview with Crossan on his "In Search of Paul" book, November 24, 2004
 Fresh Air - Interview with Crossan - "A Historical Look at Crucifixion", April 1, 2004

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء ندوة يسوع
أيرلنديون مهاجرون إلى الولايات المتحدة
خريجو معهد الكتاب المقدس البابوي
رومان كاثوليك أمريكيون
علماء الكتاب المقدس
علماء الكتاب المقدس أمريكيون
علماء الكتاب المقدس في القرن 20
علماء أمريكيون
علماء طبيعة دينيون
كاثوليك سابقون
مسيحيون أيرلنديون
مواليد 1934
أعضاء هيئة تدريس جامعة دي بول

نقاد نظرية أسطورة يسوع
علماء الكتاب المقدس أيرلنديون

جون دومينيك كروسان


An Brachiaria kurzii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Aimée Antoinette Camus. An Brachiaria kurzii in nahilalakip ha genus nga Brachiaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Brachiaria

Brachiaria kurzii


Teterboro Airport  is a general aviation relief airport in the boroughs of Teterboro, Moonachie, and Hasbrouck Heights in Bergen County, New Jersey. It is owned and managed by the Port Authority of New York and New Jersey and operated by AFCO AvPORTS Management. The airport is in the New Jersey Meadowlands,  from Midtown Manhattan, which makes it popular for private and corporate aircraft. The airport has a weight limit of  on aircraft, making it nonviable as an airline airport.

The airport takes up almost all of Teterboro and consists of :  for aircraft hangar and offices,  for aeronautical use and runways, and  undeveloped. The airport has more than 1,137 employees, of whom more than 90% are full-time.

In April 2009, the Federal Aviation Administration (FAA) reported that the airport had the third-highest rate of wildlife strikes of any airport in the United States, based on takeoffs and landings (43 per 100,000).

Teterboro is home to many private aviation charter companies flying nationally and globally.

History
Teterboro Airport is the oldest operating airport in the New York City area. Walter C. Teter (1863–1929) acquired the property in 1917. North American Aviation operated a manufacturing plant on the site during World War I. After the war, the airport served as a base of operations for Anthony Fokker, the Dutch aircraft designer. The first flight from the present airport site was made in 1919. In 1926,
Colonial Air Transport at Teterboro was the first private company to deliver mail by air.

During World War II, the United States Army operated the airport. The Port Authority of New York & New Jersey purchased it on April 1, 1949, from Fred L. Wehran, a private owner, and later leased it to Pan American World Airways (and its successor organization Johnson Controls) for 30 years until December 1, 2000, when the Port Authority assumed full responsibility for the operation of Teterboro.

In 2003, U.S. Congressman Steve Rothman helped authorize a federal bill to retain a ban on aircraft exceeding a weight of  from taking off from Teterboro because of excessive noise in the surrounding residential areas.

Recent statistics
In 2019, Teterboro Airport trailed Republic Airport in total number of aircraft operations by 46,047 (173,625 at TEB vs 219,672 at FRG), making it the second busiest general aviation airport in the region and fifth busiest airport when including operations from Kennedy Airport (463,198), Newark Airport (449,543), and LaGuardia Airport (374,539).

In 2020 during the COVID-19 pandemic, the airport saw a significant drop in total number of aircraft operations, with a reduction in traffic to 86,465 (difference in 87,160 flights); however, Teterboro leads Republic Airport in transient flights while Republic has more local general aviation traffic and had 165,250 flights during the pandemic.

Facilities
Teterboro Airport covers  at an elevation of .

Buildings
Nineteen hangars on the airport have a total area of about .

Two large office buildings are centrally located, one at 90 Moonachie Avenue and the other on Fred Wehran Drive, which houses the Department of Homeland Security. Both buildings have a total area of .

Additional office and shop space totals an area of . There is also an operations building, maintenance facility and two fuel farms.

The airport contains the Aviation Hall of Fame of New Jersey.

Control tower
The control tower was built on the east side of the airport by the FAA and went into operation on October 29, 1975. The original control tower is not operational but is still part of the original wooden Atlantic Aviation hangar on Industrial Avenue. It is on the northeast corner of the hangar.

Runways
Runway 6-24 is  long and  wide, with High Intensity Runway Lights (HIRL). Runway 6 approach has an Instrument Landing System (ILS) and a Medium Approach Lighting System-R (MALS-R). Runway 24 approach is equipped with both a Precision Approach Path Indicator (PAPI) and Runway End Identification Lights (REIL) systems. Runway 6-24 underwent complete overlay and grooving in 1987.

Runway 1-19 is  long and  wide, with HIRL. Both runways 1 and 19 are equipped with REIL systems. Runway 1 approach is equipped with a VASI system. Runway 19 approach has an ILS and a Precision Approach Path Indicator (PAPI). Runway 1-19 was overlaid and grooved in the summer of 2000, and included the installation of centerline and touchdown zone lighting. Runway 19 is the preferred runway for noise abatement procedures.

Taxiways
About  of taxiways exist on the airport. Most are  wide and have centerline and edge lighting.

Aircraft
In 2017 the airport had 178,369 aircraft operations, averaging 488 per day: 65.6% general aviation, 34% air taxi, 0.3% military, and <1% airline. 121 aircraft were then based at this airport: 81% jet, 10.7% helicopter, 6.6% single-engine, and 1.7% multi-engine.

Other
The Aviation Hall of Fame of New Jersey is on the airport grounds. Founded in 1972, it is the first state aviation hall of fame in the nation, honoring the men and women who brought outstanding aeronautical achievements to the state. The museum offers visitors an opportunity to view historic air and space equipment and artifacts, photographs, fine art and an extensive model collection. The library has more than 4,000 volumes and hundreds of aviation video tapes.

Public transportation
Teterboro Airport can be reached from the Port Authority Bus Terminal in Midtown Manhattan on New Jersey Transit bus routes 161 (regular service), 165 (limited weekday service) and 144 (peak periods weekdays).  The Teterboro station is the closest rail station along NJ Transit's Pascack Valley Line, but the Wood-Ridge station is also close to the southwest of the airport.

Notable incidents
In 1956 and again in 1958, Thomas Fitzpatrick flew stolen aircraft from Teterboro and landed them along city streets in the Hudson Heights, Manhattan neighborhood.

In June 1966, in Hasbrouck Heights, a two-engine Piper Aztec going to Teterboro Airport crashed, striking a tree and narrowly missing homes on Burton Avenue near U.S. Route 46 (US 46). The pilot sustained injuries including a skull fracture and was taken to Hackensack Hospital by ambulance. He was carrying film for Eastman Kodak.

On September 23, 1981, a Ronson Aviation Bell 206B helicopter and a Seminole Air Charier Piper PA-34 airplane collided in flight over East Rutherford, about   south of Teterboro Airport. The airplane had a flight plan to Teterboro from Syracuse, New York. The helicopter was inbound to Teterboro from Woodbridge, NJ. The two collided at an altitude of about . The helicopter fell into the Meadowlands Sports Complex parking lot, and both persons aboard were killed. The airplane, with about  of its left wing and its right engine missing, made a gear-up landing in a marsh about  east of the collision point. The pilot was seriously injured, and the passenger received minor injuries.

On December 9, 1999, a small plane crashed between two houses in neighboring Hasbrouck Heights, killing all four people aboard, injuring three people on the ground and setting a garage on fire.

On March 9, 2002 a single-engine Cessna 210 with a flight plan to Montauk, NY, crashed shortly after takeoff about 2 p.m. killing the only occupant and pilot. Upon impact the plane skidded about  before it burst into flames, narrowly missing cars on US 46 about  away.

On September 9, 2002, a Piper Saratoga carrying a Canadian family took off from Teterboro Airport and crashed into a housing development in Hunterdon County 10 minutes later. The parents were killed, and the two children were critically injured. The incident caused millions in damage.

On February 2, 2005 at 7:18 a.m., a Bombardier Challenger CL-600-1A11, N370V, hurtled off a runway at Teterboro Airport, skidded across US 46 and slammed into a warehouse during the morning rush, injuring 20 people, 11 of them on the plane. The two pilots were seriously injured, as were two occupants in a vehicle. The cabin aide, eight passengers, and one person in the building received minor injuries. Five people remained hospitalized, one of them gravely injured. A 66-year-old Paterson man who was riding in a car the jet struck was on life support, authorities said. Later that year, Congress passed legislation authored by U.S. Senator Frank Lautenberg that directed the FAA to install  arrestor beds at all U.S. airports.

On September 2, 2005 at 21:22 local time, a Cessna 177A, N30491, crashed in South Hackensack during an emergency landing at Teterboro airport. A Teterboro employee observed the plane descending toward runway 24, lost sight of it as it descended below the horizon, then saw two or three bright flashes. The pilot sustained fatal injuries and the passenger serious injuries.

On October 11, 2006 a Cirrus SR20 took off from Teterboro and crashed in New York City at 2:42 pm local time. The aircraft struck the north side of an apartment building on the Upper East Side of Manhattan; it caused a fire in two apartments on the 40th and 41st floors, which was extinguished within an hour. The aircraft was owned and piloted by New York Yankees pitcher Cory Lidle, who died in the accident along with his flight instructor. As a result of this accident the FAA established restrictions on flying up the East River.

Two midair collisions have occurred over the Hudson River involving aircraft that departed from Teterboro, one in 1976, and one in 2009. As a result of the later accident the FAA came up with new guidelines for pilots flying the Hudson River, including mandatory reporting points and separating slower helicopter traffic from faster fixed-wing traffic via assigned altitude blocks.

On August 21, 2009, around 3:00 a.m., a Beechcraft Baron crashed while attempting to land. The pilot and passenger survived but sustained burns requiring the attention of Saint Barnabas Medical Center's burn unit, the only one in the state of New Jersey. The plane was believed to have originated at Reading, PA, and was carrying blood samples for Quest Diagnostics, which has a lab on property adjacent to Teterboro Airport.

On December 20, 2011, a single-engine TBM700 crashed on Interstate 287 near Morristown after leaving Teterboro Airport headed for Georgia. Five people, including a family of four and one other passenger, were killed.

On May 15, 2017 at about 3:30 p.m., a Learjet 35 crashed about  away while approaching Runway 1. The pilot and co-pilot were killed; no others were on board. It had departed Philadelphia International Airport shortly before. The National Transportation Safety Board (NTSB) safety recommendations from this accident included a requirement for "operators to establish programs for flight crewmembers who have demonstrated performance deficiencies or  experienced failures during training and administer additional oversight and training to address and correct performance deficiencies."

In popular culture
In January 1954, Arthur Godfrey buzzed the Teterboro control tower with his Douglas DC-3, resulting in a six-month suspension of his license. Godfrey claimed that windy conditions forced him to turn immediately after takeoff when, in fact, he was angry with the tower due to him not getting clearance on the runway that he requested. Seven years later, in 1961, Godfrey recorded a satirical song about the incident called "Teterboro Tower." The song, performed roughly to the tune of "Wabash Cannonball", was released as a 45-inch single by Contempo Records.

On July 24, 1973, Bob Gruen photographed Led Zeppelin in front of The Starship, the band's private Boeing 720 passenger jet, before it departed for a live performance at Three Rivers Stadium in Pittsburgh. The photo is considered an iconic shot of the band.

In the final scene of the 1994 film Wolf, Michelle Pfeiffer's character, Laura Alden, tells detectives that Jack Nicholson's character, Will Randall, is most likely on his way to Teterboro Airport. Moments later, a detective confirms that a plane chartered by Alden is waiting at the airport.

The airport can be seen in two episodes of The Sopranos. In the first episode of the second season, the airport can be seen in the background of a driving scene, doubling as Newark Liberty International Airport. The airport is also seen and mentioned, by name, in the series finale.

In 2003, Jay-Z coined the nickname "clearport" for Teterboro on his song "Excuse Me Miss", in reference to Teterboro having less traffic than other major commercial airports in the New York metropolitan area.

The airport is mentioned as a potential emergency landing location for US Airways Flight 1549 in the 2016 biographical drama film Sully, as it was in the true life 2009 event the film is based on.

In the first season finale of the 2021 television series Chucky, the airport is mentioned as the destination for a truckload of Good Guy dolls.

In the 2022 film Uncharted, the characters Nathan Drake and Victor Sullivan travel to Barcelona via Teterboro Airport. In May 2022, the airport was used as a location in the fourth episode of the Netflix comedy series, The Pentaverate when a helicopter piloted by the Mike Myers character, Ken Scarborough, is remotely controlled to land at Teterboro Airport. In the debut issue of New Fantastic Four, published by Marvel Comics in June 2022, Wolverine informs Spider-Man that he has a cab waiting to bring them to Teterboro Airport.

In 2023, the airport was featured in the third episode of the fourth season of the HBO TV show Succession.

See also

 Aviation in the New York metropolitan area
 List of airports in New Jersey
 US Airways Flight 1549

References

External links

 Teterboro Airport, Port Authority website
 Teterboro Airport (TEB) at New Jersey DOT Airport Directory
 Aviation photos of Teterboro Airport at jetphotos.net
 Passur KTEB Airport Monitor Live Flight Tracker
 Aerial image as of March 1995 from USGS The National Map
 Aviation Hall of Fame of New Jersey
 Time; January 28, 1929; Died. Walter C. Teter, 66, founder of the community & airport at Teterboro, New Jersey; after a short illness; in Manhattan.

1919 establishments in New Jersey
Airports established in 1919
Airports in New Jersey
Transportation buildings and structures in Bergen County, New Jersey
Port Authority of New York and New Jersey
Hasbrouck Heights, New Jersey
Moonachie, New Jersey
Teterboro, New Jersey

Teterboro Airport


L'établissement métis de Paddle Prairie est une communauté située dans la province d'Alberta, dans le nord-ouest.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Localité désignée en Alberta

Établissement métis de Paddle Prairie


O Chery A13, também conhecido como Chery Fulwin 2, (Chery Celer no Brasil) é um automóvel compacto que foi fabricado pela montadora chinesa Chery. É o sucessor do A15 (Cowin) na linha Chery. O carro foi apresentado pela primeira vez no Salão do Automóvel de Beijing de 2008. Uma versão com facelift foi introduzida no Salão Automóvel de Guangzhou de 2012.

O Celer foi lançado no Brasil em 2013, importado da China. Em 2015, passou a ser produzido na fábrica de Jacareí já com facelift. A fábrica encerrou a produção do Celer em 2018.

Motor
É movido por um motor a gasolina de 1,5 litros e 16 válvulas da família Chery Acteco, com potência máxima de 80 kW (109 cv; 107 cv) a 6.000 rpm e torque máximo de 140 N⋅m (103 lb⋅ pés) a 3.000 rpm. A velocidade máxima é de 160 km/h (99 mph).

No Brasil, possui um motor flex 1.5

Galeria

Celer
Automóveis de 2008
Automóveis de 2009
Automóveis da década de 2010
Veículos com tração dianteira
Automóveis do segmento B

Chery Celer


Emil Émile "Don Emilio" Gauguin (født 31. august 1874 i Paris, Frankrig, død 18. januar 1955 i Englewood, Florida, USA) var en fransk/dansk/amerikansk (fransk statsborger) Cand.polyt., konstruktionsingeniør og fodboldspiller. Søn af Paul Gauguin (1848-1903) og den danske Mette Sophie Gad (1850–1920), samt bror til Aline (1876-1897), Clovis (1879-1900), Jean (1881-1961) og Pola Gauguin (1883-1961).

Emil Gauguin blev 1880 sendt til Danmark, for at han kunne opdrages hos sin mors veninde Fanny Wiehe (1845-1908), enke efter skuespilleren Johan Wiehe (1830-1877), resten af familien Gauguin flyttede til København 1884. Emil Gauguin gik først i Schneekloths Skole, hvorfra han 1886 kom på Sorø Akademi, her tog han studentereksamen 1893. Han var målmand på Akademisk Boldklubs hold som vandt datidens vigtigste danske turnering Fodboldturneringen 1893-94, 1894-95 og 1895-96. Han gik nogle år på Polyteknisk Læreanstalt, tog 1897 første del af ingeniøreksamen, brød så af og udvandrede i juni 1900 til Bogotá i Colombia, hvor hans faster Marie Gauguin de Uribe (1847-1918) boede. I Columbia var han beskæftiget ved vej- og brobygning. Under et ophold i Danmark indgik han 1908 ægteskab med Olga von Hedemann (1882-1967), der fulgte ham ud til Columbia og 1916 til USA, men hun og deres fælles børn rejste alene til Danmark 1919. I USA arbejdede Emil Gauguin som maskiningeniør for et lille mekanisk værksted i Philadelphia. Ved udgangen af 1936 rejste han til Danmark og blev skilt fra sin hustru. Efter to måneder vendte han tilbage til USA og i 1940 giftede han sig med Priscilla Buntin (1896-1966) i Philadelphia. I 1950 trak de sig tilbage og flyttede til Florida, hvor han tilbragte de sidste fem år af sit liv. Han døde af lungebetændelse og er sammen med sin anden hustru begravet på Lemon Bay Historical Cemetery i Florida.

Noter
 Soranerarkivet  nekrolog p. 11

Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Emil
Fodboldspillere fra Akademisk Boldklub
Personer fra Paris
Ingeniører fra Danmark
Dansk-amerikanere

Emil Gauguin


3. deild karla er den fjerdeøverste fodboldrække i Islandsk fodbold.
Af klimatiske årsager spilles der mest i foråret og om sommeren. Ligaen har 10 hold.

Fodboldligaer i Island
Etableret i 1997

3. deild karla


Antonio Puddu (né le  à Siddi en Sardaigne et mort le  à Selargius dans la ville métropolitaine de Cagliari) est un écrivain italien.

Biographie

Antonio Puddu appartient à une famille d'agriculteurs et jusqu'au milieu des années 1990, il se consacre essentiellement aux soins de sa ferme, située dans le centre de la , une sous-région géographique dans la zone méridionale de la Sardaigne.

Il commence très jeune à écrire pour des journaux et des magazines, mais ses débuts dans le domaine de la fiction remontent à 1968, lorsqu'il remporte avec le roman Zio Mundeddu le prix Deledda de la « première œuvre », attribué par un jury dans lequel figuraient notamment Carlo Bo, Diego Fabbri et Vasco Pratolini.

En 1983, il publie La colpa di vivere avec une préface de l'écrivain Michele Prisco, suivi de La valle dei colombi  (1996), un recueil de nouvelles déjà parues dans des magazines, finaliste du prix Dessì et de deux autres romans : Dopo l'estate (2001) et L'orto degli alveari (2011).

Au cours de sa carrière, il a collaboré avec des publications telles que L'Osservatore Romano, Il Tempo, La Fiera Letteraria, Realtà del Mezzogiorno, Ichnusa et La grotta della vipera. Michele Prisco, Giuseppe Dessì ou encore Carlo Bo, entre autres, ont écrit sur ses œuvres

Son expérience profondément immergée dans la réalité agro-pastorale se reflète dans toute sa production littéraire.

Antonio Puddu meurt le  à Selargius dans la ville métropolitaine de Cagliari à l'âge de 88 ans.

Œuvres

Romans
 1968 : Zio Mundeddu, Cappelli, Bologne;
 1985 : Zio Mundeddu, édition scolaire, série Il Centauro (),  avec des notes de Nicola Tanda et Mariolina Cosseddu, Edizioni Bastogi, Foggia;
 2004 : Zio Mundeddu, Ilisso, Nuoro • ;
 1983 : La colpa di vivere, Edizioni Bastogi, Foggia;
 1990 : La colpa di vivere, Edizioni Bastogi, Foggia;
 2003 : La colpa di vivere, Collection « Chefs-d'œuvre sardes » (n°.30), supplément au journal, La Biblioteca della Nuova Sardegna, Cagliari;
 2012 : La colpa di vivere, introduction par Giovanni Cara, Ilisso, Nuoro • ;
 2001 : Dopo l'estate, Edizioni Bastogi, Foggia, • ;
 2011 : L'orto degli alveari, Edizioni Bastogi, Foggia, • ;

Recueils de nouvelles
 1958 : Una sera a Siddi, in Ichnusa a. VI, n. 22, ;
 1975 : Gli ultimi anni, in La grotta della vipera, a. I, n. 1, ;
 1981 : La mimosa, in La grotta della vipera, a. VI, n. 19-20, 1981, ;
 1982 : Il geco, in La grotta della vipera, a. VII, n. 24-25, 1982, ;
 1984 : Il vento, in La grotta della vipera, a. X, n. 30-31,1984, ;
 1996 : La valle dei colombi (recueil d'histoires courtes déjà parues dans des magazines), Edizioni Bastogi, Foggia, • ;

Divers
 1992 : Grazia Deledda scrittrice, in Grazia Deledda nella cultura sarda contemporanea, Consorzio per la pubblica lettura S. Satta, Nuoro;
 2001 : Salvatore Farina scrittore e studioso, in Salvatore Farina: la figura e il ruolo a 150 anni dalla nascita, colloque de Sassari-Sorso, 5-, Volume 2, Edes, Sassari • .

Bibliographie

Livres et anthologies
 , La ristampa di Zio Mundeddu di Antonio Puddu in Letteratura e lingue in Sardegna, EDES Editrice, Cagliari, 1984, .
 Giovanni Mameli, Antonio Puddu, in Da lettore a lettore, 1984, Cagliari, Edizioni Castello, .
 , Antonio Puddu, in   et  (sous la direction  de) La realtà e il sogno - Narratori italiani del Novecento, 1987, Roma, Lucarini Editore, volume 2,  .
 Bruno Rombi, Uomo e natura nella narrativa di Antonio Puddu, in La narrativa sarda nel Novecento – Atti del convegno in onore di Michelangelo Pira, Quartu Sant'Elena 1988, 1989, Cagliari, Tema editrice,  .
 Giovanni Mameli (anthologie sous la direction de), Scrittori sardi del Novecento, 1989, Cagliari, EdiSar.
 Giuseppe Marci, Come si racconta la Sardegna, in  (sous la direction de) Tutti i libri della Sardegna. 100 schede per capire un'isola "difficile", Edizioni della Torre, Cagliari, 1989,  .
 Giulio Angioni, Uomini. Don Ciccittu di Marmilla, in Tutti dicono Sardegna, CUEC Editrice, Cagliari, 1990, .
 Giuseppe Marci, Narrativa sarda del Novecento. Immagini e sentimento dell'identità, CUEC Editrice, Cagliari, 1991, , 287-295 .
 Giuseppe Marci (sous la direction de), Romanzieri sardi contemporanei, CUEC Editrice, Cagliari, 1991, , 52 -53, 57-65, 188-192 .
 Cristina Lavinio, Narrare un'isola. Lingua e stile di scrittori sardi, Bulzoni Editore, Rome, 1991, p. 28n .
 Natalino Piras, L'assurdo vizio di vivere: due romanzi di Antonio Puddu, in La parola scomposta, Edizioni Castello, Cagliari, 1991, , 205, 210 e n., 217, 218, 219 e n., 220, 221 e n. .
 Giovanni Pirodda, Sardegna, collana Letteratura delle regioni d'Italia – Storia e testi, Editrice La Scuola, Brescia, 1992, , 67, 391-394 .
 Simona Pilia, Antonio Puddu, Zio Mundeddu – La colpa di vivere, in Giuseppe Marci (sous la direction de) Scrivere al confine. Radici, moralità e cultura nei romanzieri sardi contemporanei, CUEC Editrice, Cagliari, 1994,  .
 Paola Pittalis, Storia della letteratura in Sardegna, Edizioni della Torre, Cagliari, 1998,  .
 , L'umana campagna di Antonio Puddu, in Chicchi di melagrana, Edizioni Della Torre, Cagliari, 1999,  .
 Paola De Gioannis, Giuseppe Serri (autori), Antonio Puddu. Un partito di combattenti, in: La Sardegna. Cultura e società. Antologia storico–letteraria, 2000, Milano, La Nuova Italia, , 286, 494 .
 Giuseppe Amoroso, Il notaio della Via Lattea. Narrativa italiana 1996 – 1998, Salvatore Sciascia (editore), Caltanissetta/Rome, 2000,   .
 Paola Pittalis, Scrittori e pittori: la scoperta della sardità, in Manlio Brigaglia, Attilio Mastino, Gian Giacomo Ortu (a cura di) Storia della Sardegna. 5: Il Novecento, Casa editrice Giuseppe Laterza & figli, XII, (Storie regionali), Rome/Bari, 2002, pag. 119 .
 Nicola Tanda, Un'odissea de rimas nobas: verso la letteratura degli italiani, 2003, Cagliari, Cuec Editrice, , 91-92 .
 Giuseppe Amoroso, "Dopo l'estate" di Antonio Puddu, in Solo se inganno. Narrativa italiana 2001, 2004, Rubbettino Editore,  .
 Maria G. Cossu (sous la direction de), L'orto degli alveari, in I limoni sono verdi di speranze. Scritti in memoria di Antonio Cossu, 2005, Cagliari, Condaghes,  .
 Giuseppe Marci, In presenza di tutte le lingue del mondo. Letteratura sarda, 2005, Cagliari, CUEC Editrice, , 269n, 285 .
 Giovanni Mameli (anthologie sous la direction de), Antonio Puddu, Discorsi, in Scrittori sardi del Duemila, 2006, Cagliari, Zonza Editori,  .
  (sous la direction de), La Grande Enciclopedia della Sardegna, Newton Compton Editori, 2007,  (volume 5), 605-606 (volume 7) .
 Lia Bronzi (sous la direction de), Antonio Puddu, in Letteratura italiana. Poesia e narrativa dal Secondo Novecento ad oggi, , Edizioni Bastogi, Foggia, 2007,  .
 Renzo Cau, Novità strutturale e linguistica di "Dopo l'estate", terzo romanzo di Antonio Puddu, in Scrittori sardi contemporanei, 2009, Guspini, Ed. Media Tre.
 Barbara Pezzotti, The Importance of Place in Contemporary Italian Crime Fiction. A Bloody Journey, 2012, Lanham (Maryland), Fairleigh Dickinson University Press, pag. 157 .
 Francesco Casula, Antonio Puddu, lo scrittore che raffigura, dall'interno, il mondo dei contadini e degli allevatori, in Letteratura e civiltà della Sardegna, 2013, Dolianova, Ed. Grafica del Parteolla, ,  .
 Antonietta Dettori (sous la direction de) Dalla Sardegna all'Europa: lingue e letterature regionali., Franco Angeli Editore, Milan, 2014, pag. 9 .

Articles
 Due prove mature di giovani narratori- Sardegna arcaica nel romanzo dell'esordiente Puddu. La satira sorridente di , Ferdinando Giannessi, in La Stampa, .
 R.Biordi, , .
 Rinaldo Botticini, "Zio Mundeddu" – Nel mondo dei pastori, in , .
 Domenico Panzino, Nella storia di un servo pastore il simbolo di una realtà amara : Zio Mundeddu di Antonio Puddu in La Nuova Sardegna, .
 , Zio Mundeddu di Antonio Puddu, in Nostro Tempo, .
 Daniele Straniero, La Notte, .
 Ad Antonio Puddu un premio Deledda, in Corriere della Sera, .
 A Emanuelli e Puddu il premio "Deledda", in L'Unità, .
 , I nipoti della Deledda, in Corriere della Sera, .
 G. Gambigliani, Zio Mundeddu, in Letture, .
 Ines Scaramucci, Zio Mundeddu, in Il Ragguaglio librario .
 , Il Tempo, .
 G. Abbate, Zio Mundeddu, La Gazzetta del Mezzogiorno, .
 , Realtà del Mezzogiorno, .
 Giovanni Pirodda, Il secondo romanzo di Antonio Puddu in La Grotta della Vipera, Primavera – Estate, Cagliari, 1983.
 , L'Unione Sarda, .
 G. Contini, La tragica banalità del tempo che passa, in La Nuova Sardegna, .
 M. Miccinesi, Per riqualificare la narrativa italiana, in Uomini e Libri, .
 , La colpa di vivere, in Il Tempo, .
 G. Fontoni, Anche per il narratore Antonio Puddu vivere non è una colpa, in Orientamenti, .
 , La colpa di vivere, in Oggi e Domani, .
 Ugo Reale, La Sardegna e i suoi problemi in un libro di Antonio Puddu – La colpa di vivere, in Avanti!, .
 Giuseppe Susini, Il piccolo paese di Antonio Puddu, in Esse come Sardegna, .
 Renzo Cau, Parva Favilla Calasanziana, .
 Michele Prisco, La colpa di vivere, in La grotta della vipera, Autunno – Inverno, Cagliari 1983.
 O. Lombardi, Con La colpa di vivere di Puddu un ritorno della narrativa sarda, in Nuovo Mezzogiorno, .
 Sandro Mascia, Ichnusa, .
 G. V. Paolozzi, La colpa di vivere di Antonio Puddu, in Nostro Tempo, .
 , Zio Mundeddu, patriarca e maestro di vita in un piccolo villaggio, in L'Unione Sarda, .
 Giovanni Mameli, E le scuole aprono le porte a Zio Mundeddu, in L'Unione Sarda, .
 Cristina Lavinio, I profumi e i colori della memoria nei racconti di Antonio Puddu, in La grotta della vipera, Autunno – Inverno, Cagliari 1996.
 Francesco Sonis, "La valle dei colombi" di Antonio Puddu, in Quaderni Oristanesi, n. 37/38, Oristano, Dicembre 1996, .
 Salvatore Tola, "Dopo l'estate" l'ultimo romanzo di Antonio Puddu, in Il Messaggero sardo, .
 Giovanni Mameli, Zio Mundeddu di Antonio Puddu ristampato da Ilisso, in Il Messaggero Sardo, .
 Giacomo Mameli, Leggere con zappa, rastrello e vocabolario, in La nuova Sardegna, .
 Maria Paola Masala, Antonio Puddu: "Vergogna? Oggi in giro non ce n'è più", in L'Unione Sarda, .

Notes et références

Liens externes

Naissance en novembre 1933
Naissance dans la province du Sud-Sardaigne
Écrivain italien du XXe siècle
Écrivain italien du XXIe siècle
Romancier italien du XXe siècle
Romancier italien du XXIe siècle
Nouvelliste italien du XXe siècle
Nouvelliste italien du XXIe siècle
Décès en janvier 2022
Décès dans la ville métropolitaine de Cagliari
Décès à 88 ans

Antonio Puddu


إمام الدعاة مسلسل تليفزيوني مصري في 30 حلقة من إنتاج مدينة الإنتاج الإعلامي عام 2003، ومنحت حق تنفيذ الإنتاج لمطيع زايد. المسلسل تأليف بهاء الدين إبراهيم وإخراج مصطفى الشال، وقد تم تصويره في مدينة الإنتاج.

المسلسل يروي قصة حياة الشيخ محمد متولي الشعراوي من خلال 4 مراحل مهمة في حياته منذ نشأته في قرية دقادوس وتعلمه في كتاب القرية وحفظه للقرآن الكريم وعلاقته بأهل القرية ثم مراحل شبابه وكهولته وكفاحه في تفسير القرآن وتعليمه.

الممثلون
 حسن يوسف الشيخ محمد متولي الشعرواي
 عفاف شعيب نبوية زوجة الشيخ الشعرواي
 محمد الدفراوي الحاج متولي والد الشيخ الشعراوي
 سميرة عبد العزيز والدة الشيخ الشعراوي
 منال سلامة الابنة الأولي للشيخ الشعراوي
 محمد عبد الجواد (ممثل) الأبن الثاني للشيخ الشعراوي
 مروة عبد المنعم الأبنة الثانية للشيخ الشعراوي
 مفيد عاشور الرئيس محمد أنور السادات
 سوسن بدر بدرية راقصة كان الشعراوي يتمني أصلاحها
 أحمد الشافعي : الشيخ محمد الشعراوي في مرحلة الشباب
 جمال إسماعيل
 محمد صلاح آدم شقيق الشعراوي
 حمدي أحمد : الشيخ زغلول صديق للشيخ الشعرواي ودائم الغيرة منه
 حسن مصطفي والد الشيخ زغلول
 نادية عزت والدة الشيخ زغلول
 رؤوف مصطفى الشيخ بن قايد الجزائري
 عبد الغفار عودة (عالم دين دائم المعارضة للشيخ الشعراوي)
 شادية عبد الحميد:راقصة زميلة بدرية
 أشرف صالح (فلاح)
 يوسف العسال
 فكري صادق
 حمدي شرف الدين
 مراد فكري صادق

مصادر

مراجع

مسلسلات أحمد الشافعي
مسلسلات تاريخية تلفزيونية مصرية
مسلسلات تلفزيونية إسلامية
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 2003
مسلسلات حسن يوسف
مسلسلات سيرة شخصية
مسلسلات محمد الدفراوي
مسلسلات عفاف شعيب
مسلسلات سوسن بدر

إمام الدعاة (مسلسل)


HMS Speaker (D90), a , based on a "C3" hull, was originally the  USS Delgada (AVG/ACV/CVE-40), which was transferred to the United Kingdom under the Lend-Lease program.

Design and description
These ships were all larger and had a greater aircraft capacity than all the preceding American built escort carriers. They were also all laid down as escort carriers and not converted merchant ships. All the ships had a complement of 646 men and an overall length of , a beam of  and a draught of . Propulsion was provided by one shaft, two boilers and a steam turbine giving 9,350 shaft horsepower (SHP), which could propel the ship at .

Aircraft facilities were a small combined bridge–flight control on the starboard side, two aircraft lifts  by , one aircraft catapult and nine arrestor wires. Aircraft could be housed in the  by  hangar below the flight deck. Armament comprised: two 4"/50, 5"/38 or 5"/51 Dual Purpose guns in single mounts, sixteen 40 mm Bofors anti-aircraft guns in twin mounts and twenty 20 mm Oerlikon anti-aircraft cannons in single mounts. They had a maximum aircraft capacity of twenty-four aircraft which could be a mixture of Grumman Martlet, Vought F4U Corsair or Hawker Sea Hurricane fighter aircraft and Fairey Swordfish or Grumman Avenger anti-submarine aircraft.

Preparations
Delgada was launched 20 February 1943 by the Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporation, Seattle, Washington; sponsored by Mrs. James B. Sykes and reclassified CVE-40 on 15 July 1943. She was transferred to the United Kingdom under Lend-Lease on 20 November 1943, and served as HMS Speaker (D90).

After the loading of equipment, familiarisation by the Royal Navy sailing crew and a day's steaming trials, Speaker was accepted. She was formally commissioned on 20 November 1943, when the White Ensign was hoisted at a ceremony attended by the builders and the U.S. Naval authorities, and by 6 December she was ready to sail.

As delivered, these carriers required modifications to conform to British standards and the initial works were done at Burrards at Vancouver, British Columbia, Canada. These included extending the flight deck, fitting redesigned Rying controls and fighter direction layout, modifications to hangar, accommodation and store rooms, extra safety measures, oiling at sea arrangements, gunnery and other internal communications, extra wireless and radio facilities, ship black-out arrangements and other necessary items.

After working up off Vancouver, a passage through the Panama Canal on 8 March 1944 (which required temporary adaptations to conform to the width restrictions), further works at Norfolk, Virginia and loading crated aircraft, stores and passengers at Staten Island, New York, Speaker sailed for Liverpool on 8 March. She sailed with an eastbound convoy and arrived on 8 April. She returned to the U.S. to perform a second aircraft ferry run.

On 17 May, she was at Greenock awaiting orders. Now required to be an assault aircraft carrier, supporting army operations, she underwent further modifications at the Caledon Shipbuilding & Engineering Company, Dundee.

While waiting for her squadron of Hellcats (1840 Naval Air Squadron) to complete their training, Speaker filled in as a training carrier from 16 October to 14 December. Nearly 1,500 landings were made by Fairey Barracuda, Fairey Swordfish and Curtiss Helldiver aircraft.

En route to the Far East
In late December, Squadron 1840 embarked with new rocket-fitted, Mk. III Hellcats. Speaker sailed from the Clyde for Gibraltar and the Mediterranean on 11 January 1945, in company with ,  and three destroyers. While passing through the Mediterranean, the flotilla flew an anti-submarine search off North Africa after a reported sighting by a merchantman, but without success. The flotilla continued on to join the Eastern Fleet at Colombo, Ceylon (now Sri Lanka). They paused briefly at Alexandria and refuelled at Aden. Flying practice continued en route, one aircraft and pilot being lost in an accident in the Red Sea.

At Colombo, where they arrived on 4 February, Speaker and Slinger were ordered onward to join the British Pacific Fleet (BPF) at Sydney, Australia. While off Western Australia, the two carriers assisted in a search for survivors of a troopship sinking. They arrived at Sydney on 23 February. Eight of Speaker'''s aircraft and pilots were transferred to . While in port, repairs and maintenance were completed and crew enjoyed shore leave in local homes.

British Pacific FleetSpeaker left Sydney on 9 March for the BPF forward base at Manus Island, via the Jomard Passage. After a short and bleak stay, and now part of 30th Aircraft Carrier Squadron, they sailed on 18 March with Striker and an escort led by . Their role was to provide air cover (Combat Air Patrol) for the British fuelling area during Operation Iceberg (the invasion of Okinawa). The escort for the "logistic" force were British and Australian destroyers, sloops, frigates and corvettes (such as Pheasant, Crane, Woodcock, Whimbul, Avon, Derg, Findhorn, Parrett, Bathhurst, Cessnock, Pirie and Whyalla).

Despite the routine nature of the duty and the lack of combat action, the morale of the logistic force and its escorts remained high.

On 23 May, the BPF retired to Leyte, for replenishment and Speakers remaining pilots and aircraft, and some maintenance personnel, were transferred to Indomitable to boost front-line strength. Speaker was transferred to be a replenishment carrier, with a supply of replacement aircraft for the fleet's operational losses and receiving "flyable duds" for repair and injured crew for treatment on the hospital ship Oxfordshire.

Operation Iceberg completed in mid-May and the BPF returned to Sydney for repairs, storing and shore leave for the crews. En route, Speaker took a sick Australian soldier off an American troopship (Pontius H. Ross) for emergency surgery.

Post-war
HMS Speaker was returned to the United States on 27 July 1946 having stopped at the Royal Naval Dockyard in Bermuda on 18 July where she disembarked Captain S.V. Jethson, RN, to take over duties as Captain Superintendent from Commodore-in-Charge Rear Admiral CH Knox-Little and as Captain-in-Charge of HM Naval Establishments in Bermuda and Commanding Officer of HMS Malabar, and Bermudian soldiers returning from overseas service in the Second World War, then having arrived at Norfolk Navy Yard on 20 July. The flight deck was removed and was sold into merchant service 22 April 1947 as Lancero (later renamed President Osmena in 1965 and Lucky One'' in 1971).  The ship was sold for scrap in Taiwan in 1972.

Notes

References

Ships built in Seattle
1943 ships

Ruler-class escort carriers

HMS Speaker (D90)