Daniel Schwerd (* 3. November 1966 in Köln) ist ein deutscher Politiker (Die Linke, ehemals Piratenpartei). Er war von 2012 bis 2017 Abgeordneter im Landtag von Nordrhein-Westfalen.

Biografie
Nach seinem Abitur am Kölner Apostelgymnasium und dem Wehrdienst absolvierte Daniel Schwerd eine Ausbildung zum Mathematisch-Technischen Assistenten bei einer Versicherung sowie ein Studium der Informatik mit dem Abschluss Diplom-Informatiker an der FernUniversität Hagen. Nach Tätigkeiten als Consultant, Systemarchitekt und Projektleiter ist er als selbständiger Unternehmer tätig. Schwerd ist verheiratet und hat zwei Kinder.

Politik
Schwerd gehörte von 2009 bis 2015 der Piratenpartei an und war von 2010 bis 2013 Vorsitzender des Kreisverbands Köln. Bei der Landtagswahl in Nordrhein-Westfalen 2012 am 13. Mai 2012 wurde Schwerd auf Platz 10 der Landesliste der Piratenpartei Nordrhein-Westfalen in den Landtag von Nordrhein-Westfalen der 16. Legislaturperiode gewählt. Er war dort Mitglied im Wirtschaftsausschuss sowie stellvertretender Vorsitzender des Ausschusses für Kultur und Medien. In der Piratenfraktion war er der Sprecher für Wirtschafts-, Netz- und Medienpolitik. Er war ehrenamtliches Mitglied der Medienkommission der Landesanstalt für Medien Nordrhein-Westfalen (LfM) und des Aufsichtsrates der NRW.Invest GmbH.

Am 23. Oktober 2015 verkündete er seinen Austritt sowohl aus der Piratenfraktion als auch aus der Piratenpartei. Am 9. März 2016 teilte er mit, dass er sich der Partei "DIE LINKE." angeschlossen habe und ab sofort als deren Landtagsabgeordneter arbeiten werde.

Für "DIE LINKE." trat er auf Platz 12 der Landesliste zur Landtagswahl am 14. Mai 2017 in Nordrhein-Westfalen an. Bei der Landtagswahl erreichte Schwerd im Landtagswahlkreis Köln III, in dem er zudem als Direktkandidat nominiert war, mit 12,1 % das landesweit beste Zweitstimmenergebnis seiner Partei. Nachdem die Partei die Fünf-Prozent-Hürde bei der Wahl verfehlt hatte, schied er mit Ablauf der 16. Legislaturperiode aus dem Landtag aus.

Schwerds Schwerpunkte liegen im Bereich der Netz- und Medienpolitik, der Digitalisierung aller Lebensbereiche, Privatsphäre, Datenschutz und Demokratie sowie dem Kampf gegen Überwachung. Schwerd veröffentlicht regelmäßig politische Gastkommentare, beispielsweise im Handelsblatt, Neues Deutschland, der Freitag, haGalil, Carta oder politik-digital.de.

Politische Positionen

Vorratsdatenspeicherung
Nachdem die innenpolitischen Sprecher von CDU/CSU in Bund und Ländern am 9. Mai 2014 in einem als "Erfurter Erklärung" bezeichneten Positionspapier ein Gesetz zur Vorratsdatenspeicherung gefordert hatten, äußerte Schwerd: "Der Glaube an die Notwendigkeit und Wirksamkeit der Vorratsdatenspeicherung hat esoterische Züge". Schwerd lehnte die Forderung nach einer neuen gesetzlichen Grundlage für die Wiedereinführung einer Vorratsdatenspeicherung mit der Begründung ab, dass für den Zeitraum vom 1. Januar 2008 bis 2. März 2010, in dem es eine Vorratsdatenspeicherung in Deutschland gegeben hatte, kein Anstieg der Aufklärungsquote von Straftaten, die mit dem Tatmittel Internet begangen wurden, nachgewiesen werden konnte. Schwerd bezeichnete die Vorratsdatenspeicherung als "gefährlich für unsere Freiheit und unsere Demokratie".

Netzneutralität
Nach Äußerungen von Bundeskanzlerin Merkel zur Netzneutralität kritisierte er, dass in der Debatte fehlerhafte Argumente verwendet würden. Weder fahrerlose Autos noch Telemedizin würden Ausnahmen von der Netzneutralität erfordern. Selbstfahrende Autos, die nur mit stabiler Internetverbindung sicher navigieren können, wären "mehr als fahrlässig", lebenswichtige Operationen über eine herkömmliche Internetverbindung ohne dedizierte ausfallgesicherte Leitungen "Körperverletzung". Nur wenn alle Nutzer davon profitierten, sei es gerechtfertigt, bestimmte Datenpakete im Internet zu bevorzugen. Spezialdienste dürften keine Ausrede sein, "auf den dringend notwendigen Netzausbau zu verzichten", so Schwerd. "Ausgliederung eines Teils von Internetdiensten" sei immer "eine Verletzung der Netzneutralität".

Störerhaftung
An dem Risiko der Störerhaftung, welches Betreiber offener WLANs bedroht, übte Schwerd deutliche Kritik. Es sei "vollkommen unbewiesen, dass offene WLAN-Zugänge eine nennenswerte Auswirkung auf illegales Filesharing haben". Eine Pflicht zur Verschlüsselung oder zur Belehrung der Nutzer des Netzwerkes lehnt er ab. Eine "Dauerbelehrung, die Gesetze einzuhalten" habe "keinen sittlichen Nährwert". Die Anforderung an Betreiber der Netzwerke, alle Nutzer namentlich zu kennen, sei nicht realisierbar. Solche Forderungen stellen "Einfallstor für neue Abmahnwellen und Quell neuer Rechtsunsicherheit" dar, der Freifunk-Bewegung offener drahtloser Bürgernetzwerke würde "der Todesstoß versetzt" und die Bemühungen würden konterkariert, bessere Internetversorgung im Land zu schaffen, so Schwerd.

Sampling und Urheberrechte
Die Entscheidung des Bundesverfassungsgerichts, Sampling unter gewissen Voraussetzungen zu erlauben, begrüßte Schwerd. Es sei "ein Sieg für die Remix-Kultur und die moderne Pop- und Dance-Musik, die stark von Samples lebt". "Wir alle stehen auf den Schultern von Giganten", so Schwerd. Jede Erfindung, jedes Werk bediene sich gewisser Ideen, Teile und Konzepte von Erfindungen und Werken zuvor, da sei es nötig, dass ein Künstler "in einen künstlerischen Dialog mit vorhandenen Werken treten" könne. Dies müsse er fair tun und den kommerziellen Erfolg des Vorgängers damit nicht behindern. Im Licht dieser Entscheidung stehe aber auch das Leistungsschutzrecht für Presseverleger auf "wackligen Beinen".

Verfassungsschutz
Den Verfassungsschutzbericht des Landes NRW bezeichnete Schwerd 2016 als "Zeugnis organisierten Staatsversagens". Während Straftaten von rechts zunähmen, würde suggeriert, es gäbe eine "annähernd große Gefahr von links". Das sei "Bullshit". Fallzahlen linker Kriminalität würden "hochgejazzt", "alltäglicher Rechtsterrorismus verharmlost". Auch an der Beobachtung von Teilen der Linken und von kurdischen Vereinen übte er Kritik. Die Wirtschaftsspionage befreundeter Geheimdienste sei ebenso noch kein Thema, für die "digitalen Angriffsarsenale von NSA und GCHQ" fühle man sich immer noch nicht verantwortlich, kritisierte er. Es sei "Zeit, Verfassungsschutz bundesweit aufzulösen" und die "Aufgaben, die in einer modernen Demokratie tatsächlich unerlässlich sind, auf eine neue Behörde zu übertragen, die von Grund auf einer demokratischen Kontrolle unterworfen ist", schrieb er im Neuen Deutschland.

Bedingungsloses Grundeinkommen
Schwerd stellt eine Verbindung zwischen den Veränderungen in der Arbeitswelt durch Arbeit 4.0 und Industrie 4.0 und dem Bedingungslosem Grundeinkommen her. Nicht alle Menschen würden ihren Platz in der neuen Arbeitswelt finden, daher brauche es ein "Recht auf lebenslange und kostenlose Bildung und Weiterbildung" und eine Arbeitszeitverkürzung "durch kürzere Wochen- und Lebensarbeitszeiten". Die Rationalisierungsdividende der Digitalisierung könne dafür "Spielräume eröffnen". Darüber hinaus benötige es ein "sanktionsfreies Existenz- und Teilhabeminimum": Das Bedingungslose Grundeinkommen "sichert die materielle Existenz und ermöglicht Teilhabe in allen gesellschaftlichen Bereichen", formulierte Schwerd. Neben einem fairen Steuersystem, Erbschafts- und Vermögenssteuer sollen Roboter und Algorithmen ihren Beitrag zur Finanzierung leisten: "Wenn sie Arbeit von Menschen übernehmen, sollen sie auch mit für deren Auskommen sorgen."

Netzwerkdurchsetzungsgesetz
Das Netzwerkdurchsetzungsgesetz (NetzDG) kritisierte Schwerd. Der angegebene Zweck – Hassbotschaften und Fake News im Internet zurückzudrängen – würde verfehlt. Hingegen würden zahlreiche schädliche Nebenwirkungen auftreten: Die Social-Media-Betreiber würden aufgrund der drohenden Bußgelder im Zweifel "lieber einmal mehr als einmal zu wenig" löschen. Um das Wiederauftreten einmal gelöschter Nachrichten zu verhindern, würden Social-Media-Unternehmen automatische Filter installieren, "mit allen bekannten Nachteilen von Fehlfilterung und Overblocking". Staatliche oder privatwirtschaftliche Vorabkontrolle von Nachrichten jedenfalls berge "die unmittelbare Gefahr von Zensur". Es sei gut, wenn jeder Diensteanbieter "eine standardisierte Möglichkeit anbieten müsste, wie Betroffene falsche Nachrichten oder Hass melden können", sowie "anschließend über die weitere Bearbeitung transparent informieren" müsse. Zudem forderte er die Stärkung von Medienkompetenz, insbesondere Medienkritik: "der kritische Umgang mit Medien und Inhalten".

Veröffentlichungen
 Daniel Schwerd: Politik aus Notwehr: Das Erbe der Piratenpartei. BOD – Books on Demand, Norderstedt 2016, ISBN 978-3-8423-3642-1.

Weblinks

 Website von Daniel Schwerd

 Schwerds Mikroblog
 Schwerds Profil im PIRATEN-Wiki
 "Eine fatale Entwicklung in unserer Gesellschaft" – Antisemitismus

Einzelnachweise

Landtagsabgeordneter (Nordrhein-Westfalen)
Politiker (Köln)
Politiker (21. Jahrhundert)
Mitglied der Piratenpartei Deutschland
Die-Linke-Mitglied
Deutscher
Geboren 1966
Mann
Person (Fernuniversität in Hagen)

Daniel Schwerd


Simon Lucas Baker (born 30 July 1969) is an Australian actor in television and film, as well as a director. He is known for his lead roles in the CBS television series The Mentalist as Patrick Jane and The Guardian as Nicholas Fallin and has starred in several Hollywood films.

Early life
Baker was born in Launceston, Tasmania. His father, Larry, was a mechanic and school caretaker, and his mother, Liz, was a high school English teacher. He has an older sister, two half-brothers and a half-sister. Baker's family moved to New Guinea when Baker was nine months old. His parents' marriage ended when he was two and his father did not get in touch until Baker was an adult. His mother remarried to Tom Denny, a butcher, but Baker did not get on well with his stepfather. His mother and stepfather later divorced.

Baker spent part of his childhood living in the suburbs of Sydney but he mainly grew up in the Northern Rivers coastal town of Lennox Head, New South Wales. He attended high school at Ballina High School and Trinity Catholic College. Baker has been an avid surfer since his youth and he considers surfing and the relationships with his surfing friends an important part of his upbringing.

Career
Baker's first acting role was in a commercial. He got the role while waiting for a friend to audition when he himself was asked to audition for it. Before working in Hollywood, he acted in various Australian television shows such as E Street (as Sam Farrel: 1992–1993), Home and Away (as James Hudson: 1993–1994), and Heartbreak High (as Tom Summers: 1996). In 1993, Baker won the Logie Award for Most Popular New Talent.

Baker relocated to the United States in the mid-90s. In 1997, Baker appeared as Matt Reynolds in L.A. Confidential.

He is known for his portrayal of Patrick Jane in the television series The Mentalist, and Nick Fallin in The Guardian.

In 2010, he was earning US$350,000 per episode of The Mentalist. Shortly after, he signed a contract that delivered a payment of US$30 million for his role as Patrick Jane.

In film, he is known for his roles as Max Rourke in the remake of the Japanese horror film The Ring Two, Riley Denbo in Land of the Dead and Christian Thompson in the film adaptation of The Devil Wears Prada.

Baker made his directorial debut with the 2017 film Breath, which he also starred in, co-wrote and co-produced. The film is based on Tim Winton's novel of the same title.

Honours
In June 2012, Baker was invited to join the Academy of Motion Picture Arts and Sciences along with 175 other individuals.

On 14 February 2013, Baker was honoured with a star on the Hollywood Walk of Fame for his contribution to the entertainment industry. Baker's star can be found at 6352 Hollywood Blvd.

Personal life
On 2 October 1998, Baker married Australian actress Rebecca Rigg after five years of living together. Baker told The Ellen Degeneres Show that one of their two weddings was held on the beach at Carmel. They have a daughter and two sons: Stella (b. 1993), Claude (b. 1998), and Harry (b. 2001). Baker and Rigg separated in April 2020.

In July 2009, Baker told PopMatters that he was raised Catholic, but is now agnostic.

Filmography

Film

Television

Awards and nominations

References

External links

 Simon Baker interview The Guardian Femail Magazine
 Simon Baker The Guardian The Age
 Simon Baker interview Land of the Dead Femail Magazine

Living people
1969 births
20th-century Australian male actors
21st-century Australian male actors
Australian agnostics
Australian expatriate male actors in the United States
Australian male film actors
Australian male television actors
Australian people of English descent
Australian people of Irish descent
Australian television directors
Logie Award winners
Male actors from New South Wales
Male actors from Tasmania
People from Launceston, Tasmania
People with acquired American citizenship
Male actors from Sydney
Former Roman Catholics

Simon Baker


අනුරාධපුර දිස්ත්‍රික්කය තුළ පිහිටි ගල්නෑව ප්‍රාෙද්ශීය සභාව මඟින් ගල්නෑව පුස්තකාල නැණසල පවත්වාෙගන යනු ලබයි.

ගල්නෑව පුස්තකාල නැණසල


Arveprins Hans Albrecht til Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg (Hans Albrecht Viktor Alexander Friedrich Ernst Gottfried August Heinrich Waldemar; , Louisenlund, Slesvig-Holsten – 10. august 1944, Zedlinsk, Polen) var en tysk prins, der var arving til titlen som hertug af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg med titel af arveprins.

Hans Albrecht var den ældste søn af hertug Frederik 2. af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg og prinsesse Marie Melita af Hohenlohe-Langenburg. Han kæmpede i Anden Verdenskrig, hvor han døde i 1944 nær Zedlinsk i Polen.

Biografi

Prins Hans Albrecht blev født den  på Louisenlund i Slesvig-Holsten. Han var den ældste søn af arveprins Frederik af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg og prinsesse Marie Melita af Hohenlohe-Langenburg. Hans far var den eneste søn af og arving til Hertug Frederik Ferdinand af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg i hans ægteskab med Prinsesse Caroline Mathilde af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg. Hans mor var datter af Fyrst Ernst 2. af Hohenlohe-Langenburg i hans ægteskab med Prinsesse Alexandra af Sachsen-Coburg og Gotha, der selv var barnebarn af Dronning Victoria af Storbritannien og Tsar Aleksandr 2. af Rusland.

Farfaderen mistede dog sin titel, da monarkierne blev afskaffet i Tyskland ved Novemberrevolutionen i 1918. Uofficielt fortsatte brugen af hertugtitlen dog, også efter 1918. I 1931 blev faderen endvidere overhovede for det Oldenborgske hus og tronprætendent i Slesvig-Holsten, da den augustenborgske gren af fyrstehuset uddøde dette år.

Prins Hans Albrechts bedstefar, Hertug Frederik Ferdinand døde den 21. januar 1934, hvorefter faren blev familieoverhovede, mens Hans Albrecht selv blev arving til titlen som hertug af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg med titel af arveprins.

Han kæmpede i Anden Verdenskrig, hvor han faldt den 10. august 1944 nær Zedlinsk i Polen. Titlen som arveprins overgik derefter til Hans Albrechts lillebror, Prins Peter.

Titler
  1917 – 1934: Hans Højhed Prins Hans Albrecht til Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg
  1934 – 1944: Hans Højhed Arveprins Hans Albrecht til Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg

Anetavle

Eksterne henvisninger

 Hans den Yngres efterkommere

Huset Glücksburg
Sønderborgske fyrstelige
Arveprinser
Tronfølgere som aldrig tiltrådte
Personer fra Slesvig-Holsten
Tyskere i 1900-tallet

Hans Albrecht af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Glücksborg


An Polystachya thomensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Victor Samuel Summerhayes. An Polystachya thomensis in nahilalakip ha genus nga Polystachya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha S�o Tom�. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polystachya

Polystachya thomensis


ماتسويا  هي شركة تدير مجمعات تسوق لها نفس الاسم (ماتسويا) في طوكيو. يقع اثنان من هذه المجمعات في غينزا، والثالث في أساكوسا. تأسست الشركة عام 1919.

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لشركة ماتسويا.

تأسيسات سنة 1869 في اليابان
شركات تجارة التجزئة أسست في 1869
شركات تجارة التجزئة مقرها في طوكيو
شركات مدرجة في بورصة طوكيو
شركات يابانية أسست في 1869
غينزا
مبان ومنشآت في تشوأو (طوكيو)

ماتسويا


Gara Abrud este o stație de cale ferată care deservește Abrud, județul Alba, România. Aceasta este folosita ca gara Mocănitei Abrud-Câmpeni. Înainte de 2001, aceasta a funcționat și ca gara Mocănitei Abrud-Turda,dar în acel an Mocănita Abrud-Turda a fost desființata.

Note

Abrud

Gara Abrud


Hop Station (Hop stasjon) var en jernbanestation på Vossebanen, der lå i kvarteret Hop i Bergen i Norge.

Stationen åbnede som trinbræt, da banen blev taget i brug 11. juli 1883. De blev opgraderet til holdeplads 10. maj 1885 og til station 1. juni 1930. 1. august 1964 omlagdes fjerntrafikken på strækningen mellem Tunestveit og Bergen, hvor stationen ligger, til en ny, i forbindelse med at Ulrikstunnelen blev taget i brug. Lokaltrafikken på den gamle strækning mellem Bergen og Nesttun fortsatte dog, så Hop fik umiddelbart lov til at overleve som trinbræt. Lokaltrafikken blev indstillet 31. januar 1965, hvorved stationen blev nedlagt. Sporforbindelsen forsvandt, da banen mellem Minde og Midttun blev nedlagt 1. marts 1980 og efterfølgende fjernet.

Den første stationsbygning blev opført i 1883 efter tegninger af Balthazar Lange. Den blev flyttet til Ål i Hallingdal i 1913 og benyttet som bolig. Samme år opførtes en ny stationsbygning i Hop efter tegninger af Erlend Tryti. Efter at stationen blev nedlagt, blev den benyttet som postkontor og af kunstgalleriet Galleri Stasjonen. I 1979 overtog Hordaland Vegkontor bygningen, der stadig står ved Troldhaugveien.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Vossebanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Jernbanestationer i Bergen
Etableret i 1883
Ophørt i 1965

Hop Station


Buckfast is a village near Buckfastleigh, Teignbridge, Devon, England

Buckfast may also refer to:
 Buckfast Abbey a Benedictine monastery at Buckfast
 Buckfast Tonic Wine, a fortified wine
 Buckfast bee, a bee breed originally developed at Buckfast Abbey, then bred by members of the Federation of European Buckfast Beekeepers
 Buckfastleigh, a town in Devon, England

Buckfast (disambiguation)


المصرف الاستثماري هو شركة خدمات مالية أو قسم في شركة، يشارك في معاملات مالية قائمة على الاستشارات نيابةً عن الأفراد أو الشركات أو الحكومات. ترتبط هذه المصارف عادة بتمويل الشركات، لتساعد في زيادة رأس المال بالتوقيع أو التصرّف بالوكالة عن العميل في إصدار السندات. قد يساعد المصرف الاستثماري أيضًا الشركات التي تتّحد بشركات أخرى أو تستحوذ عليها، ويقدم خدمات إضافية مثل صناعة الأسواق وتجارة المشتقات وسندات الحصص وخدمات أدوات الدخل الثابت والعملات والسلع). تحافظ معظم المصارف الاستثمارية على أقسامها للسمسرة وإدارة الأصول مقترنة بشركاتها لبحث الاستثمارات. تنقسم هذه الصناعة إلى ثلاث طبقات: الفئة العليا، والفئة الوسطى (للشركات متوسطة الحجم)، وفئة المتاجر الصغيرة (للشركات المتخصصة).

خلافًا للمصارف التجارية والاستهلاكية، لا تقبل المصارف الاستثمارية الودائع. منذ إقرار قانون غلاس ستيغول في 1933 إلى إلغائه في 1999 بموجب قانون غرام ليتش بليلي، حافظت الولايات المتحدة على فصل بين المصارف الاستثمارية والمصارف التجارية. أما الدول الصناعية الأخرى مثل دول مجموعة G7، فلم تحافظ تاريخيًّا على هذا الفصل. في جزء من إصلاح دود فرانك لوول ستريت ومن قانون حماية المستهلك الصادر عام 2010 (قانون دود وفرانك عام 2010)، أكّد قانون فولكر على الفصل المؤسسي بين خدمات المصرفية الاستثمارية وخدمات المصرفية التجارية.

كل النشاط المصرفي الاستثماري يصنَّف إمّا في «جانب البيع» وإما في «جانب الشراء». «جانب البيع» يشمل بيع سندات مقابل نقد أو سندات أخرى (على سبيل المثال: تسهيل المعاملات، صناعة السوق)، أو ترويج سندات (الاكتتاب والبحث وغيرها مثلًا). «جانب الشراء» يشمل تقديم المشورة للمؤسسات لتشتري خدمات استثمارية. أشيَع أنواع عناصر جانب الشراء هي صناديق الحصص الخاصة، والصناديق المشتركة، وشركات التأمين على الحياة، وصناديق الوحدات، وصناديق التحوّط.

يمكن أن يقسَّم المصرف الاستثماري إلى عناصره الخاصة وعناصره العامة، ويكون بينهما حاجز يمنع المعلومات من العبور. المجال الخاص للمصرف يتعامل مع المعلومات الخاصة الداخلية للمصرف التي لا يمكن كشفها للعموم، أما المجال العام كتحليل سوق الأسهم، فيتعامل مع المعلومات العامة. يجب على المستشار الذي يقدم خدمات مصرفية استثمارية في الولايات المتحدة أن يستصدر رخصة سمسار، وهو خاضع لهيئة الأوراق المالية والبورصات الأمريكية، ولتشريعات سلطة الصناعة المالية التشريعية.

التاريخ

التاريخ المبكر
مهمٌّ أن نلاحظ أنه من مطلع القرن السابع عشر إلى أواسط القرن الثامن عشر، كان اقتصاد الجمهورية الهولندية بأنظمته المالية والعملية أكثر الاقتصادات تقدّمًا وإتقانًا في التاريخ. كانت شركة إيست إنديا الهولندية أول شركة تصدر أسهمًا وحصصًا للعموم. كانت هذه الشركة أول شركة يُتاجر بأسهمها تجارة عامة، وأول شركة تُدرَج في سوق أسهم رسمي. ساعد الهولنديون كذلك في وضع قواعد المصرفية الاستثمارية الحديثة.

تطوّرات لاحقة
تغيّرت المصرفية الاستثمارية مع مرور السنين، إذ بدأت كشركة تركّز على اكتتاب السندات وإصدارها، أي بالعروض العامة الأولية، وبالعروض السوقية الثانوية، وبالسمسرة وإدماج الشركات وشائها، ثم تطورت إلى مجال «خدمة كاملة» يشمل البحث في السندات، والتجارة المالكية وإدارة الاستثمارات. في القرن الواحد والعشرين، شملت ملفّات هيئة الأوراق والبورصات الأمريكية للمصارف الاستثمارية المستقلة مثل غولدمان ساكس ومورغان ستانلي ثلاثة أقسام للمنتجات:

 المصرفية المركزية (الإدماجات والحيازات، وخدمات المشورة واكتتاب السندات)،
 إدارة الأصول (صناديق الاستثمار المموّلة)،
 التجارة والاستثمارات الأصلية (نشاطات السمسرة، وتشمل التجارة المالكية (تعاملات «التجار»، وتعاملات «الوسطاء»)).

في الولايات المتحدة، فُصلت المصرفية الاستثمارية عن المصرفية التجارية بموجب قانون غلاس ستيغال، الذي أُلغي بعد ذلك عام 1999. أدّى إلغاء القانون إلى تقديم مزيد من «المصارف العامة» مجالات أوسع من الخدمات. طوّر كثير من المصارف التجارية الكبيرة بعد ذلك أقسامًا للخدمات المصرفية الاستثمارية بالحيازات والتوظيف. من المصارف الكبيرة التي تحوي خدمات مصرفية استثمارية: دجي بي مورغان تشيس، وبنك أمريكا، وسيتيغروب، وكريديت سويس، ودوتشه بانك، ويو بي إس، وباركليس.

بعد الأزمة المالية في عام 2007–08، وإقرار قانون دود فرانك عام 2010، حدّت التشريعات بعض عمليات المصرفية الاستثمارية، لا سيما بتقييدات قانون فولكر على التجارة المالكية.

تراجعت خدمة الاكتتاب على السندات من حيث نسبة العوائد. منذ عام 1960، كان 70% من عوائد ميريل لينش تأتي من عمولات البيع، أما «خدمات المصرفية الاستثمارية التقليدية» فلم تبلغ إلا 5%. ولكن ميريل لينش كان «مهتمًّا بالتجّار الصغار» نسبيًّا وكان لديه شبكة سمسرة واسعة.

البنية التنظيمية

أنشطة المصرفية الاستثمارية الأساسية
تنقسم الخدمات المصرفية الاستثمارية إلى أنشطة المكتب الأمامي، والمكتب الأوسط، والمكتب الخلفي. تقدّم المصارف الاستثمارية الكبيرة كل أنواع الأنشطة، التي في «جانب البيع» وفي «جانب الشراء»، أما شركات الاستثمار الأصغر مثل مصارف المتاجر الاستثمارية، والسماسرة الصغيرون فيركزون على المصرفية الاستثمارية والمبيعات والتجارة والبحث، على الترتيب.

تقدّم المصارف الاستثمارية خدماتها للشركات المصدرة للسندات وللمستثمرين المشترين للسندات. تقدم المصارف الاستثمارية للشركات معلومات عن زمان وكيفية إطلاق السندات في السوق المفتوحة، وهي خدمة مهمة لسمعة المصرف الاستثماري. لذا، تلعب المصارف الاستثمارية دورًا مهمًّا في إصدار عروض السندات الجديدة.

المكتب الأمامي
يُوصف المكتب الأمامي عادة بأن دوره هو جرّ العوائد. وللمكتب الأمامي مجالان: المصرفية الاستثمارية والأسواق.

 تشمل المصرفية الاستثمارية تقديم المشورة للمنظمات بشأن الإدماجات والحيازات، وكذلك طيفًا واسعًا من وسائل إنماء رؤوس المال.
 تقسّم الأسواق إلى «المبيعات والتجارة» و«البحث».

التمويل المشترك
التمويل المشترك هو جانب من المصرف الاستثماري يشمل مساعدة العملاء على الحصول على المال في أسواق رأس المال، وتقديم المشورة لهم بشأن الإدماجات والحيازات، وقد يشمل هذا إشراك المستثمرين في إصدار سند، أو التنسيق مع المناقصين، أو مفاوضة هدف للإدماج. يُنشأ كتاب ترويج يحوي معلومات مالية لترويج المصرف لعملاء الحيازة والإدماج المحتملين، فإذا نجح الكتاب، ينظّم المصرف الصفقة للعميل.

ينقسم قسم المصرفية الاستثمارية عادة إلى مجموعات تغطية الصناعة ومجموعات تغطية المنتج. تركز مجموعات تغطية الصناعة على صناعة معينة — كالرعاية الصحية، والتمويل العام (الحكومات) ومجموعات المؤسسات المالية، وأصحاب الصناعات وشركات التقانة والإعلام والتواصل، وشركات الطاقة والمستهلكين والأطعمة والأشربة، والدفاع المشترك والحوكمة، وتحافظ على علاقاتها مع الشركات في الصناعة لتأتي بعمل للمصرف. تركّز مجموعات تغطية المنتج على المنتجات المالية، كالإدماجات والحيازات والتمويل الرفعي والتمويل العامل وتمويل الأصول والتأجير والتمويل البنيوي وإعادة الهيكلة وإصدار الحصص والديون.

المكتب الأوسط
يشمل هذا القسم إدارة الخزينة المصرفية، والرقابة الداخلية، والخطط الداخلية للشركة.

خزينة الشركة هي المسؤولة عن تمويل المصرف الاستثماري، وإدارة بنية رأس المال، ومراقبة خطر التسييل، وهي مسؤولة أو مشاركة في المسؤولية عن إطار تسعير نقل الأموال في المصرف.

يراقب قسم الرقابة الداخلية ويحلل تدفقات رؤوس المال إلى الشركة، والقسم المالي هو المُشير الأساسي لكبير الإداريين في المجالات الأساسية كالتحكم في تعرّض الشركة العام للخطر، وربحية أعمال الشركة المختلفة وبنيتها، من خلال فرق مراقبة منتجات مكتب التداول. في الولايات المتحدة والمملكة المتحدة، مراقب الحسابات منصب كبير، يخضع عادة للمدير المالي مباشرة.

المكتب الخلفي
يتحقق المكتب الخلفي من بيانات التجارات التي جرت، ويضمن أنها ليست خاطئة، ويُتمّ التحويلات اللازمة. يستعين كثير من المصارف على جهات خارجية لهذا الشأن. لكنه مع ذلك جزء أساسي من المصرف.

المصادر

اختراعات هولندية
استحداثات القرن 17
بنوك استثمارية
تمويل
مصطلحات مصرفية

مصرف استثماري


Triton je bio ratni brik austrijske ratne mornarice.

Karakteristike
Triton je bio drveni jedrenjak vrste brik, dužine oko 30 m, a širine oko 9 metara. Zabilježeno je u službeni podatcima austrijskog admiraliteta da je bio 500 tona istisnine. Naoružanje su činila dvanaest teških opsadnih topova od 24 funte (1 funta = oko 13,5 kg). Kalibar topova bio je 14,7 cm, dužina cijevi 3,3 m i težina 2.755 kg. Ovakva vrsta brikova imala je i 4 manja obrambena topa od 9 funta.

Povijest
Za Triton se zna da je postojao još 1849. godine. Kad je Habsburška Monarhija pobijedila Pijemont kod Custozze, zauzela je čitavu Lombardiju. Tad je car Franjo Josip I. po drugi put ušao u Mletke. Među sedam nađenih brikova u mletačkoj luci bio je i brik Triton.

Doplovljavanje
Godine 1859. Habsburška Monarhija bila je u ratu s Francuskom pod carem Napoleonom III. koja je bila u savezu s Pijemontom (Sardinijom) oko Lombardije.
Triton je u luku Gruž uplovio sredinom travnja 1859. godine, skupa s brodovima Diana i Husar. Druga dva broda dobila su zadaću da za trajanja rata s Francuskom i Pijemontom ostanu i bdiju nad ulazom u grušku luku. Triton je dobio zadaću odmah otploviti i usidriti se pred Lokrumom, da bdije nad zaljevom od Župe i nad prolazom kroz kanal. Ispred Lokruma je doplovio 4. svibnja.

Eksplozija i potonuće
Kobne večeri mornari su pušteni u grad na izlazak. Malo po povratku užgala se brodska barutana i uskoro je eksplodirala, a Dubrovnik je zatutnjio od siline eksplozije. Smatralo se da je počinitelj mornar Fiala, češkog podrijetla, navodno radi osvete časniku Zenkoviću. Ali u osveti su stradala još devedeset i trojica nevinih ljudi. Čini se da je uzrok ipak bila nesmotrenost. Na spomen-križu poginulima piše "kad se slučajno zapalio barut".

Brod je nakon eksplozije potonuo 9. svibnja 1859. godine oko 20.00 na sidrištu pred Lokrumom. Eksplozija i potonuće su odnijeli živote 85 članova posade. Okolnosti spašavanja bile su vrlo nepovoljne, s obzirom na to da je pala noć. Lučka kapetanija i dvadesetak dubrovčana u svojim brodicama uključilo se u akciju traganja i spašavanja. Trud se isplatio. Spašeni su životi deset članova posade, a nalaženjem tijela pronađenih desetorih mrtvih omogućen je dostojan ukop umjesto rastakanja u pomorskim uvjetima. Od 107 mornara, mnogo je bilo Dalmatinaca i Istrana. Preživjela su šestorica od osmorice časnika te 17-orica od 107 mornara, od čega su petorica bila na straži na Lokrumu, a ostali preživjeli u gradskoj luci čekali zapovjednika u brodici radi prijevoza na brod. Zapovjednik Alfred vit. Barry u trenutku eksplozije nije bio na brodu, nego na Pilama, pred Birimišinom kavanom. Poslije je kao zapovjednik broda Prinz Eugen sudjelovao 1866. godine u Viškom ratu, sukobu austrijske i talijanske mornarice. Nevjerojatna je sudbina i jedinog mornara s broda, Stumfa, koji je zbog kazne bio privezan uz pramčani jarbol s okovima na rukama i nogama. Spasitelji su ga nakon tjeda dana našli svezanih ruku i nogu pri komadu velikog komada drva na Lokrumu. Potraga za preživjelima i tijelima poginulih potrajala je. Sprovod poginulima održan je 11. svibnja. Tijela poginulih pronalažena su sve do 10. lipnja. Mornari koji su nađeni poslije svečanog sprovoda odmah su pokopani na današnjem Domobranskom groblju, ondašnjem Vojničkom groblju. Tijela su nađena od Orsule do Koločepa, Mljeta i sve do Korčulanskog kanala.

Razasuta oprema i ostatci broda koji je raznijela eksplozija potonuli su na pjeskovitom i muljevitom dnu. Lučka kapetanija izvijestila je da je podrtina oko 12 koraka pod morskom razinom, a 100 koraka daleko od obale. Pramac je bio pod morem, glavni jarbol virio je iznad morske površine. Krma je završila u komadićima, jer u njoj je bila barutana koja je eksplodirala. Više od jednog stoljeća ostatci broda ostali su gotovo nedirnuti.

Brat cara Franje Josipa Ferdinand Maksimilijan, budući meksički car, često je boravio na Lokrumu. Kada je poginula posada broda, posjetio je otok i otkupio ga, benediktinski samostan preuredio u ljetnikovac, a samostanski vrt u raskošan botanički vrt. U znak uspomena na tužni dan, dao je podignuti veliki kameni križ kraj Skale na sjevernoj strani Lokruma, udaljen od Portoča otprilike 2 km, i na njemu dao uklesati imena svih poginulih.

Spašavanje opreme
Nije poznato, premda je moguće da je austrijska mornarica pokušala spasiti dio opreme s broda, pri čemu je ograničenje bilo da je onodobna ronilačka tehnologija dopuštala sigurni zaron do 50 metara. Pouzdane informacije imamo iz 1960-ih kad je DPDS poduzeo akciju vađenja topova, uz pomoć dizalice Dinara. Dio ih bio pronađen već na 21 metar dubine.

Izvađeni topovi kojima je bio naoružan težili su od 1300 do 1500 kilograma. Izloženi su u Pomorskom muzeju. Sada su na dubrovačkim zidinama, jedan ispred ulaza u Pomorski muzej, a drugi na terasi tvrđave sv. Ivana. Treći je top tvrđe ostao ukopan u dno, pa je vađenje ostavljeno za poslije.

Izvori

Austrougarska ratna mornarica
Jedrenjaci

Triton (ratni brik)


Min Jibalina is one of the best-known songs of the Algerian War of Independence (1954–62).

Lyrics

References

Algerian music
Algerian War

Min Jibalina


Afropanameño es el término que se refiere a los descendientes de africanos que llegaron a Panamá durante la conquista y la colonización española, a partir del , y a la población descendiente de los afrocaribeños que arribaron como mano de obra durante el  para la construcción del Ferrocarril de Panamá y luego el Canal en el .

Los afropanameños representan el 20% de la población total panameña. Sin embargo, en su gran mayoría se encuentra mestizada destacando los mulatos con un 24% y los zambos con un 12%. Por ende, podría decirse que el 56% de la población panameña es afrodescendiente o tiene algún antepasado africano.

Los afropanameños geográficamente hablando se encuentran concentrados principalmente en las provincias de Panamá, Colón, Darién, Bocas del Toro y provincia de Panamá Oeste.

Historia

La mayoría de los esclavizados africanos introducidos al istmo de Panamá eran oriundos de la región llamada Guinea y de la región entre el sur del río Senegal y el norte de Angola.

Presencia africana en Panamá previa a la llegada de los españoles

Existe un interesante punto de vista que indica que los negros africanos estaban presentes en Panamá desde antes de la llegada de los españoles, esto es recogido con la versión del Dr. Iván Van Sertima, en su seminario "Early América Revisited" donde apuntó que el historiador Peter Martyr incluyó en sus escritos que unos africanos habían naufragado en el área cerca de la costa de la Provincia de Darién y que los mismos se habían refugiado en las montañas. Martyr se refirió a los hombres como "piratas etíopes", en el pasado "Congo, Guinea, y Etiopía" eran sinónimos del continente Africano. López de Gomara también describió a los negros precoloniales que los europeos habían sido vistos por primera vez en Panamá. "Esta gente era idéntica a los negros que hemos visto en Guinea". El historiador y etnólogo Francés Charles de Bourbourg reportó la existencia de dos tribus aborígenes de Panamá, los mandingas (de piel negra) y los Tule (de piel roja). Esto va en concordancia con unas figuras indígenas enterradas en las montañas de Chiriquí (cerca de la frontera con Costa Rica) elaboradas por la cultura "Barriles" (fechada entre 300 y 600 d.c) donde existen estatuillas de  cerámicas que tienen forma de negros africanos con labios pronunciados, nariz ancha, diferentes fenotípicamente al resto de las estatuillas indígenas presente en el sitio arqueológico.

Introducción de los negros esclavos al istmo de Panamá

Los primeros esclavos negros llegaron al istmo de Panamá en la expedición del Gobernador Diego de Nicuesa quienes trabajaron en levantar Nombre de Dios, fundada en 1510.

Un esclavo negro llamado Ñuflo de Olano, acompañó a Vasco Núñez de Balboa en la expedición que descubre el Océano Pacífico en 1513. Asimismo, cuando Pedro Arias Dávila fundó la ciudad de Panamá el 15 de agosto de 1519, utilizó a esclavos negros para levantar los primeros edificios de la misma.

Los esclavos africanos fueron introducidos de manera temprana a Panamá y con ellos su cultura.

Panamá, por su posición geográfica privilegiada se convierte en un centro de distribución de esclavos en América, la ruta acostumbrada era la llegada de los esclavos al puerto de la ciudad de Portobelo en el Caribe panameño, donde eran llevados por tierra por el camino real que atravesaba el Istmo hasta llegar a la ciudad de Panamá, donde eran embarcados nuevamente para trabajar en las ciudades y la colonización de la vertiente del pacífico de Sudamérica.

La rebelión de los esclavos africanos y el cimarronaje

La primera sublevación de los esclavos africanos se dio en la ciudad panameña de Acla en 1530, se volvería repetir en 1533 y finalmente en 1579, los negros sublevados firmarían un tratado de paz en la ciudad de Portobelo donde se le otorgaría libertad colectiva, siendo el primer precedente de libertad esclavista en América.

El cimarronaje en Panamá tuvo mucha fuerza, en 1548 ocurre una fuga de esclavos negros, quienes organizaron un gobierno y reconocieron como rey a un esclavo llamado Bayano. De la misma manera, otro grupo en 1549, el cual era encabezado por Felipillo, se organizó en el Golfo de San Miguel.

Las autoridades coloniales a cargo del Capitán Francisco Carreño, combatieron a los cimarrones, infringiéndoles graves e inhumanos castigos a los que lograban capturar.

A la llegada a Panamá del Marqués de Cañete, virrey del Perú, se dispuso enfrentar el peligro que representaba el alzamiento de los negros cimarrones.  Para ello, se encomendó al Capitán Gil Sánchez dirigir una fuerza a la región de Chepo donde se encontraba Bayano, quien logra derrotar al representante del Virrey.

El Capitán Carreño termina apresando a Bayano, a quien conduce a Nombre de Dios, donde Álvaro de Sosa, Presidente de la Real Audiencia de Panamá intenta atraer a los cimarrones a la autoridad realista, para lo cual firman un convenio. Una vez libre, Bayano continuó su enfrentamiento con los españoles. En esta oportunidad con el Capitán Pedro de Ursua, al mando de una expedición de 200 hombres, enfrenta a los esclavos alzados, a quienes logra vencer. Bayano es capturado y enviado a Sevilla, donde se le asigna una renta por parte de la Corona.

Los cimarrones colaboraron como guías de los piratas y corsarios que llegaron a Panamá durante la época colonial.

En recuerdo de las célebres luchas de los cimarrones en las márgenes de Coquira o Chepo, se le dio el nombre de Bayano al  río que afluye en el área.

A raíz de este fenómeno se fundaron los llamados Palenques, principalmente en la costa Caribe panameña, en la cuenca del actual Canal de Panamá y en el distrito de Chepo en la Provincia de Panamá, donde aún residen los descendientes de los cimarrones rebeldes.

Introducción de los afroantillanos a Panamá

La primera migración de afro-antillanos a Panamá ocurre a mediados del . La Fiebre del oro de California inicia en 1849, y la consecuente atracción de su riqueza puso en evidencia la necesidad de facilitar los viajes  entre la costa este y oeste de los Estados Unidos. Esto plantea la urgencia de construir una vía férrea interoceánica en Panamá por ser el punto más angosto del continente americano, pero el problema que enfrentaron los ingenieros de la empresa ferroviaria fue que Panamá no tenía la cantidad de población activa para aportar trabajadores para la construcción del ferrocarril. Va a ser justamente por la misma época que se da una crisis de sobrepoblación en el Caribe lo que provoca escasez de trabajo. Estas dos situaciones combinadas la necesidad de trabajadores en Panamá y el desempleo en las Antillas explican la afluencia de afro-antillanos a esta zona del Istmo.

Después de 1880 se expandió el cultivo de banana en Centroamérica y se estableció The United Fruit Company en Bocas del Toro (Panamá) y Puerto Limón (Costa Rica), así como la Chiriqui Land Company. Esto planteó nuevamente la necesidad de traer mano de obra del Caribe.

El tercer evento que provoca la inmigración afro-antillana a Panamá será la construcción del canal por los franceses. Los afro-antillanos habían demostrado tener resistencia física y ser buenos trabajadores en la construcción del ferrocarril transístmico y los proyectos de Bocas del Toro y Puerto Limón. Por esto la compañía francesa regresó al Caribe a reclutar trabajadores.

En 1904 cuando la construcción del Canal de Panamá pasó a manos de los Estados Unidos por el fracaso de la compañía francesa, nuevamente se va a recurrir al trabajador antillano. Aunque entre 1904 y 1914 la gran mayoría de los afroantillanos que llegaron a Panamá lo hicieron con un contrato por un año y con la idea de regresar a sus islas de origen una vez terminado el proyecto marítimo, después de la construcción del canal muchos afroantillanos se quedaron en Panamá.

De los afroantillanos que permanecieron en Panamá varios obtuvieron empleos en la Zona del Canal y se convirtieron en el grupo de inmigrantes más grande de Panamá. Sobre el tema del afroantillano en Panamá, Leslie B. Rout dice que cuando el canal fue abierto en 1914, unos 20.000 afroantillanos permanecieron en Panamá.

La presencia ahora permanente del afroantillano en Panamá causó cierto resentimiento en la población panameña que ya había sentido la discriminación racial ejercida por los norteamericanos.

La disconformidad panameña se manifestó en una serie de reacciones negativas contra los afroantillanos y sus descendientes en Panamá, principalmente en el racismo, los negros descendientes de los esclavos introducidos por los españoles idearon el término "Chombo"  para referirse a los afroantillanos angloparlantes, así mismo se les humilló por no hablar español, situación que los obligó a evitar a hablar en público en su idioma natal.  Actualmente, el término coloquial chombo/a se refiere a personas de raza negra en general pero debe evitarse su uso ya que continúa siendo un término despectivo con capacidad de ofender según quién lo dice, cómo lo dice y en qué tono lo dice.

La peor reacción en contra de este grupo humano aparece en la constitución de 1941, que negaba la nacionalidad panameña a los descendientes de afroantillanos de habla inglesa.

Con el pasar de los años, los problemas entre los panameños y los afroantillanos y sus descendientes disminuyeron drásticamente sobre todo con el nuevo mestizaje que se dio entre ambos grupos humanos.

Cultura

La idiosincrasia del panameño es caribeña, José Luis Rodríguez Pittí. El Caribe en la literatura panameña. La Habana, 2012.  producto de los intercambios culturales entre esa región y el país, así mismo en el diario hablar panameño existen muchísimas palabras de origen africana y antillana.

Musicalmente hablando los afrodescendientes le han legado a la música panameña, prácticamente la base rítmica de la mayoría de los géneros musicales folclóricos del país: En los que destacan el tamborito, congo, bullerengue, bunde y la cumbia.

Así mismo los afroantillanos panameños introdujeron sus ritmos como el calipso, soca, kompa haitiano y el reggae, siendo sobre la base de este último el desarrollo del reguetón en la ciudad de Colón.

Entre el gran número de músicos afropanameños, es destacable en la historia la figura de Luis Russell, uno de los pioneros de la música jazz, director de orquesta, pianista y compositor.

En cuanto a la gastronomía destacan platos de origen antillano como el saus o souce, enyucado, cou cou, pescado en escabeche, bon, bun entre otros.

Política

Los Afrodescendientes han tenido influencia en la política panameña desde el , donde se aglutinaban principalmente en el partido liberal en contraste con el partido conservador que era predominantemente de la clase alta panameña criolla.

Presidentes panameños

En la historia Panameña nunca una persona de raza negra ha ocupado la presidencia de Panamá, sin embargo si lo han hecho mestizos y mulatos con ascendencia Africana.

Deporte
Los Afropanameños han sido, durante toda la historia republicana de Panamá, grandes deportistas que le han dado mucha gloria al país, principalmente en el Baseball, Atletismo y Boxeo.

Bibliografía

 Conniff, Michael L., 1985: Black Labor on a White Canal: Panamá, 1904-1981. Pittsburgh: University of Pittsburgh Pres

Referencias

Afroamericanos
Cultura de Panamá
Inmigración en Panamá
Esclavitud en América
Afrocentroamericanos

Afropanameño


Taranto Körfezi İtalya'nın güneyinde Yanya Denizi'ne açılan körfez.

Neredeyse kare biçimindedir. Genişliği ve uzunluğu 140 kilometredir. Körfezdeki başlıca şehirler Taranto ve Gallipoli'dir.

Kaynakça

İyonya Denizi'ndeki körfezler
İtalya'daki körfezler

Taranto Körfezi


Jamal Naji (în ; ) a fost un romancier iordanian de origine palestiniană care s-a remarcat prin operele sale cu un profund caracter social, concentrându-se pe conflicte și probleme ce au avut un impact major asupra populațiilor din Orientul Mijlociu. Pe lângă romanele distinse cu numeroase premii de-a lungul anilor, Jamal Naji și-a câștigat locul printre autorii de seamă ai lumii arabe prin intermediul povestirilor pe care le-a scris, având astfel o contribuție semnificativă în ceea ce privește dezvoltarea literaturii arabe contemporane.  Jamal Naji este de asemenea recunoscut pentru scenariile redactate în timpul carierei sale, care au fost destinate unor emisiuni televizate.

Biografie

Jamal Naji Mohammad Esmail, cunoscut în literatură sub numele de Jamal Naji, s-a născut în anul 1954 într-o tabără de refugiați, Aqabat Jaber, aflată în guvernoratul Jericho, în estul Cisiordaniei. Copilăria a petrecut-o în locul natal însă, în anul 1967, ca urmare a Războiului de Șase Zile, Jamal Naji se mută în Amman, Regatul Hașemit al Iordaniei, unde  studiază artele frumoase în cadrul Centrului de Instruire din Amman (Amman Trainig Center), fiindu-i acordată și o diplomă în acest domeniu.

Jamal Naji și-a început cariera în a doua jumătate a anilor '70, lucrând ca profesor într-un sat din Arabia Saudită. Tot acolo a redactat primul rău roman, Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ (Drumul către Balharith), publicat la începutul anilor '80. Până la finalul vieții a continuat să scrie, cu precădere romane și povestiri în limba arabă, fiind ulterior traduse în diverse alte limbi precum engleză, franceză, bulgară, turcă, rusă.

Pe tot parcusul vieții sale, Jamal Naji a încurajat evoluția pe plan cultural și intelectual atât în Iordania, cât și pe teritoriul altor țări din Orientul Mijlociu, ocupând diverse funcții importante în vederea sprijinirii acestui demers. A fost Președintele și Cofondatorul Asociației Scriitorilor Iordanieni (Jordanian Writers' Association) și redactor-șef al revistei culturale Al-Awraq (Al-Awraq Cultural Magazine) din anul 2001 până în 2003, directorul Centrului pentru Studii Intelectuale și Politice (Center for Intellectual and Political Studies) din anul 1995 până în 2004, dar și Președintele Centrului Cultural Arab din Amman (Arab Cultural Center) din anul 2009 până în 2016. A fost membrul unor varii asociații culturale, participând, în același timp, la numeroase conferințe cu dezbateri pe diverse teme literare și intelectuale.

Jamal Naji moare în data de 6 mai 2018 la vârsta de 63 de ani în urma unui infarct în Amman, capitala Regatului Hașemit al Iordaniei, lăsând în urmă capodopere de o importanță incontestabilă pentru literatura arabă contemporană.

Opera

Opera lui Jamal Naji este inspirată din realitățile prezente în Orientul Mijlociu, alegând să ilustreze prin intermediul scrierilor sale aspecte preponderent referitoare la Palestina și Iordania de după cea de-a doua jumătate a secolului XX. Autorul optează pentru tematici ce au ca element central societatea, punând in evidență ipostaze ce țin de ierarhizarea societății iordaniene și trecerea de la o clasă socială la alta. Dintre scriitorii care au exercitat o influență asupra operelor sale se numără Feodor Dostoievski, Gabriel Garcia Marquez, Herman Hesse, Naguib Mahfouz, Alberto Moravia, Gunter Grass, Erskine Caldwell, Samuel Beckett, Marcel Proust, Edgar Allan Poe.

Într-unul dintre interviuri, în anul 2010, Jamal Naji povestește despre dificulțățile cu care s-a confruntat în ceea ce privește manifestarea sinelui creator și evoluția pe care a resimți-o odată cu trecerea timpulul, căpătând o ușurință când vine vorba de transpunerea ideilor sale pe hârtie.

Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ

Primul său roman, Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ (Drumul către Balharith), a fost publicat în anul 1982 de către Asociația Scriitorilor Iordanieni (Jordanian Writers' Association) și poate fi considerat o expresie a alienării, dat fiind faptul că personajele principale sunt nevoite să își părăsească locul de proveniență cu scopul căutării unor oportunități de muncă, obținând un câștig ce le-ar putea contura un trai decent, eliberându-se astfel de condițiile aspre de viață cu care se confruntă. Sunt prezentate, de asemenea, aspecte ce țin de conviețuirea membrilor comunității nou-formate, iar pe lângă toate acestea, este conturată imaginea protagoniștilor în rolul de martori la prăbușiriea propriilor vise, ca urmare a obstacolelor vieții dificil de surmontat.

Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ (Drumul către Balharith) a fost primul roman publicat în Iordania în anii '80. Acesta s-a bucurat de apreciere la scară largă, venită atât din partea cercurilor literare iordaniene, cât si a celor din întreaga lume arabă, fiind o operă ce a stat la baza formării unui nou tip de roman iordanian.

'Indama Tašyiḫu Al-Ḏiʾāb

Una dintre cele mai elogiate opere ale lui Jamal Naji, decorată cu varii premii de-a lungul anilor, este intitulată 'Indama Tašyiḫu Al-Ḏiʾāb (Când îmbătrânesc lupii) și a fost publicată de către Ministerul Culturii (Ministry of Culture Publications) din Amman în anul 2008.

Autorul realizează portretul unor personaje care fac parte din clasa de jos, ducându-și traiul în suburbiile sărace ale capitalei, Amman, dar care reușesc să facă un salt colosal în ierarhia socială, câștigând un statut important prin funcția de conducere pe care o ocupă și resursele materiale de care încep să dispună. Însă, în mod evident, o astfel de ascensiune rapidă nu poate fi dobândită decât prin mijloace fără de principii morale, care au la bază înșelătoria pe toate planurile: social, politic, intelectual, religios, matrimonial, moral. Așadar, Jamal Naji construiește în romanul său o lume fondată pe trădare în care personajele acționează ca lupii: fără pic de integritate, recurgând la orice modalitate pentru a-și îndeplini scopul.

Tematicile pe care Jamal Naji le abordează în propria operă sunt considerate a fi controversate și tabu pentru societatea arabă, însă autorul nu găsește vreun impediment în expunerea unor astfel de aspecte referitoare la religie, sex sau politică. Autorul depășește limita dintre ce e bine și ce e rău, ce e permis și ce este interzis intr-o societate arabă, ilustrând probleme precum corupția în plan politic - obținerea unor libertăți folosind drept scut de protecție o funcție politică, pierderea integrității unei familii, atunci când iubirea, tentația și dorința preiau controlul în defavoarea gândirii logice, trasarea propriului destin și recurgerea la orice fel de mijloace cu scopul urmăririi propriului interes. Deși toate personajele se confruntă cu un conflict interior pe care autorul îl expune cititorilor săi, acestea nu par să aibă mustrări ce ar susține o conduită principială, mai ales când toate nelegiuirile făcute îi afectează pe cei nevinovați, păcăliți fiind de aparențele înșelătoare și devenind victime ale fărădelegilor celor răi și ale corupției morale.

Jamal Naji impresionează prin tehnica pe care o alege în vederea construirii romanului său, aceasta fiind cunoscută sub denumirea de polifonie sau utilizarea unor voci multiple, în care opera este împărțită pe mai multe capitole, fiecărui capitol atribuindu-i-se numele unui personaj care joacă și rolul de narator în acea secvență de roman. Astfel, Jamal Naji se depărtează de varianta clasică în care naratorul este omniscient și omniprezent, opera sa având multipli naratori. Ca o consecință a acestui fapt, se remacă diferențele dintre personaje, mediul diferit din care provin, totul datorită modului variat de exprimare pe parcursul capitolelor, dar și a vocabularului întrebuințat.

În același interviu dat în anul 2010, Jamal Naji vorbește despre această tactică pe care a ales-o de construire a romanului său, punând în evidență complexitatea și efortul asiduu pe care un scriitor îl depune pentru obținerea unui astfel de rezultat.

În ceea ce privește traducerea romanului într-o limbă străină, în cazul de față engleză, Wafa Abu Hatab prezintă dificultatea acestui proces datorită specificității conținutului operei lui Jamal Naji, a acestor chestiuni strict caracteristice societății arabe și contextului cultural iordanian. Un prim obstacol al procesului de traducerea este găsirea unor repere culturale care să redea cât mai precis semnificația unor evenimente descrise în textul sursă. Ca de exmplu, romanul ilustrează perioada de urbanizare și industrializare a Iordaniei, astfel, aspectele tipic iordaniene descrise în operă surpind foarte bine această tranziție de la perioada rural-agricolă prin particularitățile culturale care stau la baza lor și care înglobează esența societății iordaniene. De asemenea, stilul sofisticat de redactare al autorului, traducerea expresiilor lingvistice, dar și modalitatea de transfer din arabă a unor referințe culturale precum toponimele sau numele personajelor impun dificultate datorită preciziei cu care acestea trebuie redate, în lipsa unor echivalente în limba de traducere, în vederea conservării valorii estetice ilustrate în opera sursă.

Datorită problematicii pe care o abordează, a structurii particulare și a modalității de redactare, romanul s-a bucurat de aprecieri la scară largă și ca urmare a acestui fapt, Jamal Naji a fost selectat drept canditat pe listele finale la Premiul Internațional pentru Ficțiune Arabă (International Prize for Arabic Fiction) din anul 2010.

Mawsim Al-Hūriyyat

Ultimul roman pe care Jamal Naji l-a publicat este intitulat Mawsim Al-Hūriyyat (Sezonul Nimfelor) și a apărut în anul 2015 la editura Bloomsbury Qatar Foundation Publishing. Acțiunea romanului este adânc înrădăcinată în realitățile curente, ale secolului XXI, astfel, prin intermediul operei sale, scriitorul încearcă să tragă un semnal de alarmă în ceea ce privește actele de terorism care au luat amploare în ultimii ani, condamnând astfel de evenimente extremiste. Firul narativ poartă cititorul pe teritoriul mai multor țări, printre care Iordania, Franța, Siria, Irak, Afganistan, India și sunt prezentate în cadrul romanului repercusiuni ale Primăverii Arabe și fapte care au dus la apariția războaielor conduse de membrii unor secte, dar și a războaielor în numele religiei.

Romanul lui Jamal Naji oferă o perspectivă a raționamentului după care se ghidează acești instigatori ai actelor de terorism, judecata lor aflându-se în conformitate cu anumite principii, cu intențiile și obiectivele politice pentru care militează. Așa cum este ilustrat și în operă, tehnica celor care provoacă acete evenimente extremiste, cunoscuți sub denumirea de jihadiști, este de a ademeni tineri musulmani pentru a-i îndemna să dea naștere la războaie în numele religiei. Astfel, acești tineri omoară potrivit credinței impuse de jihadiști și a cauzelor în favoarea cărora aceștia pledează, considerând violența ca o modalitate ce aduce schimbarea, pregătindu-se așa pentru viața de apoi.

Prin urmare, titlul romanului face la referire la stereotipul pe care islamiștii radicali îl atribuie tinerilor recruți, aceștia fiind considerați nimfe care se metamorfozează în urma crimelor pe care le comit în numele religiei. Și unul dintre personajele romanului trece prin etape similare, tânăr care se înrolează într-o astfel de comunitate jihadistă ce provoacă nenumărate conflicte, lăsând în urmă râuri de sânge, crime și distrugeri, conform idologiilor după care se ghidează. El duce o viață grea, astfel, mânat de motivația de natură psihilogică, alături de starea de alienare resimtiță ca răspuns la dificultățile cu care se confruntă, decide să intre în rândul jihadiștilor și să se alăture activităților extremiste puse la cale de aceștia.

Asemenea romanului 'Indama Tašyiḫu Al-Ḏiʾāb (Când îmbătrânesc lupii), tehnica pe care Jamal Naji o folosește este cea a vocilor multiple, care alternează pe parcursul firului narativ. Astfel, situațiile sunt prezentate din mai multe perspective, dând naștere unor monologuri interioare și a fluxului de amintiri, opera impresionând prin complexitatea limbajului, a narațiunii și modalităților de construire a personajelor.

Bibliografie

Romane

•	Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ (Drumul către Balharith), Asociația Scriitorilor Iordanieni (Jordanian Writers' Association), 1982

•	Waqt (Timp), Dar Ibn Rushd, 1985

•	Muḫallafāt Al-Zawābi' Al-ʾaḫīra (Rămășițele ultimelor furtuni), Institutul Arab pentru Studii și Publicații (The Arab Institute for Studies and Publications), 1988

•	Al-Ḥayāt 'Alā Ḏimmat Al-Mawt (Viața în pragul morții), Institutul Arab pentru Studii și Publicații (The Arab Institute for Studies and Publications), 1993

•	Layla Al-Rīš (Penajul de noapte), Fundația Arabă pentru Studii și Publicații (The Arab Foundation for Studies and Publications), 2004

•	'Indama Tašyiḫu Al-Ḏiʾāb (Când îmbătrânesc lupii), Ministerul Culturii din Amman (Ministry of Culture Publications), 2008

•	Ġarīb Al-Nahr (Străinul râului), Dar Arab Science Publishers, 2012

•	Mawsim Al-Hūriyyat (Sezonul nimfelor), Bloomsbury Qatar Foundation Publishing, 2015

Povestiri

•	Rağul Ḫālī Al-Ḏihn (Om fără De judecată), Dar al-Carmel, 1989

•	Rağul Bilā Tafāṣīl (Om fără detalii), Asociația Scriitorilor Iordanieni (Jordanian Writers' Association), 1994

•	Mā  Ğarā  Yawm Al-Ḫamīs (Ce s-a întâmplat joi), Dar Al - Arab Publishers, 2006

•	Al-Mustahdaf (Ținta), Space House, 2011

Scenarii pentru emisiuni televizate

•	Jamal Naji este recunoscut și pentru scenariile redactate în timpul carierei sale, care au fost destinate unor emisiuni televizate, cel mai cunoscut fiind Wādī Al-Ġağar (Valea țiganilor) din anul 2006, bazat pe unul dintre cele mai vândute romane ale sale, Muḫallafāt Al-Zawābi' Al-ʾaḫīra (Rămășițele ultimelor furtuni).

Premii

•	A câștigat premiul Best Book pentru romanul Waqt (Timp) în anul 1985.

•	A obținut premiul venit din partea Asociației Scriitorilor Iordanieni (Jordanian Writers' Association) în anul 1991.

•	A câștigat preimul pentru creativitate din partea Ministerului de Cultură Iordanian în anul 2007.

•	A fost selectat drept canditat pe listele finale la Premiul Internațional pentru Ficțiune Arabă (International Prize for Arabic Fiction) din anul 2010.

•	A fost selectat drept canditat pe listele finale la Premiul Sheikh Zayed (Sheikh Zayed Prize) din anul 2014.

•	A obținut Prize of the Jordanian State în anul 2015 pentru scrierile sale narative.

•	A câștigat premiul King Abdullah II pentru creativitate literară în anul 2016.

Note

Referințe

   Abu Ghanima, Hoda. Comunicarea dintre lucrarea de literatură și preferințele publicului în Mawsim Al-Hūriyyat (Sezonul nimfelor) de Jamal Naji. Revista Culturală Oud Al-Nad. Nr. 110. 2010.
	Abu Hatab, Wafa. Translation across Time and Space. Cambridge Scholars Publishing. ISBN(10): 1-4438-1274-9. ISBN(13): 1-4438-1274-0. 2017.
   Al-Mu'aini, Ahmed Hassan. Când vor fi descoperiți lupii? Prezentare a romanului 'Indama Tašyiḫu Al-Ḏiʾāb (Când îmbătrânesc lupii). Blog Akthar Min Hayat .Februarie, 2010.
   Aty, Mohamed. Jamal Naji, a Jordanian author. Blog Ahlan World. Ianuarie, 2019.
   El Din, Ahmed Zein. Destinul proiectează dezamăgirile eroului în Mawsim Al-Hūriyyat (Sezonul nimfelor) . Ziarul Al-Hayat.  Mai, 2015.
   Ezzeddine, Nima. Poeții părăsesc tărâmul poeziilor și navighează spre lumea romanului. Ziarul Erem News. Aprilie, 2016.
   Rifai, Naima. 'Indama Tašyiḫu Al-Ḏiʾāb (Când îmbătrânesc lupii) - Săracia și Egoismul așa cum sunt portretizate de Jamal Naji. Ziarul Al-Qafilah. 2018.
   Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ (Drumul către Balharith) de Jamal Naji în cea de-a șasea ediție. Ziarul Al-Rai. Februarie, 2009.
   Cea de-a șasea ediție a romanului lui Jamal Naji, Aṭ-ṭariq ʾilā Balḥāriṯ (Drumul către Balharith). Ziarul Al-Ghad. Iulie, 2011.
   Jordanian novelist Jamal Naji dies aged 64. Ziarul Roya News. Mai, 2018.
   Jordanian Novelist Jamal Naji, 1954-2018. Blog ArabLit - Arabic Literature and Translation. Mai, 2018.
   When the Wolves Grow Old. Pagină web - International Prize For Arabic Fiction. 2010.

Limba arabă
Cisiordania
Literatură
Scriitori iordanieni
Orient
Terorism
Literatură arabă
Iordania
Nașteri în 1954

Jamal Naji


Pseudochthonius ramalho est une espèce de pseudoscorpions de la famille des Chthoniidae.

Distribution
Cette espèce est endémique de Bahia au Brésil. Elle se rencontre dans la Serra do Ramalho à Serra do Ramalho dans la grotte Gruna do Vandercir.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, Serra do Ramalho.

Publication originale
 Assis, Schimonsky & Bichuette, 2021 : « The first troglobitic Pseudochthonius Balzan, 1892 (Pseudoscorpiones, Chthoniidae) from the karst area of Serra do Ramalho, Brazil: a threatened species. » Subterranean Biology, ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Chthoniidae
Espèce de pseudoscorpions (nom scientifique)
Faune endémique de Bahia

Pseudochthonius ramalho


Resistência Lula da Silva, ou simplesmente Resistência, é uma cadela sem raça definida (CRAND) pertencente ao Presidente do Brasil, Luiz Inácio Lula da Silva e a Primeira-Dama,Rosângela da Silva. Foi o primeiro animal a subir a rampa do Palácio do Planalto durante a cerimônia de posse de um Presidente do Brasil. Resistência é Embaixadora Canina de Adoção Animal, recebeu o título em 2022 durante o Dia Nacional dos Direitos Animais.

História

A história da cadelinha Resistência tem início durante a vigília no acampamento Lula Livre em Curitiba, durante os dias que Lula ficou preso, onde ela perambulava entre as barracas. Anteriormente andando por entre carros na região da Superintendência da Polícia Federal, Resistência foi acolhida por dois metalúrgicos, Marquinho e Cabelo, e passou a viver com os manifestantes.

Após adoecer, foi adotada por Janja, a então namorada de Lula. Lula só passou a conhecer Resistência após ser liberto.

Inspiradora do movimento pró-direitos dos animais no Partido dos Trabalhadores, recebeu aceno político com a criação de um setor para direitos animais dentro do partido.

Em primeiro de janeiro de 2023, Resistência subiu a rampa na posse do presidente Lula, junto com representantes da sociedade civil, uma vez que Jair Bolsonaro não passou a faixa para o próximo presidente como é o costume.

Em uma publicação nas redes sociais em 1 de janeiro de 2023, Janja disse: "Vem, Paris! Bora comemorar que o papai assinou a lei que proíbe testes em animais", numa foto com a Cadela Paris e Resistência. A lei referida, assinada por Lula, refere-se à proibição do uso de animais em testes de produtos de higiene, perfumes e cosméticos.

Ver também
Bo (cão)
Champ e Major
Loukanikos
Negro Matapacos

Ligações externas
Resistência sobe a rampa - Revista Piauí

Cães famosos
Luiz Inácio Lula da Silva
Animais de estimação
Animais na política

Resistência (cadela)


Activ Prahova Ploiești este o echipă de handbal feminin din Ploiești, România, secție a clubului polisportiv CS Activ Prahova Ploiești. Echipa a evoluat în Divizia A până în 2020, când a promovat în Liga Națională. La sfârșitul sezonului 2020-2021 Activ Prahova Ploiești a retrogradat în Divizia A.

A fost înființată în anul 2019, prin preluarea echipei de senioare HC Activ CSO Plopeni de către noul club CS Activ Prahova Ploiești, persoană juridică de drept public, instituție publică de interes județean, aflată în subordinea Consiliul Județean Prahova. Activ Prahova Ploiești își desfășoară meciurile de pe teren propriu în Sala Sporturilor Olimpia. Culorile oficiale ale clubului sunt alb-negru-verde.

Sezoane recente

<div id="1">✳ Sezonul 2019-2020 al Diviziei A s-a încheiat, din cauza pandemiei de coronaviroză cauzată de noul coronavirus 2019-nCoV (SARS-CoV-2), fără a se mai disputa ultimele etape, cu rămânerea în vigoare a clasamentului valabil la data de 11 martie 2020, când s-a desfășurat ultimul meci, aplicându-se criteriile de departajare finală, iar promovarea în Liga Națională ar fi urmat să se facă în urma disputării unui turneu final, la care participau 8 echipe cel mai bine clasate în seriile Diviziei A. După ce mai multe echipe au renunțat la participarea la turneul final de promovare, în cursă au rămas doar patru echipe care concurau pentru patru locuri de promovare, făcând inutilă organizarea unui turneu. Pentru a decide locul de promovare ocupat de cele patru echipe, FRH a ales tragerea la sorți, care a avut loc pe 21 septembrie 2020.

Lotul de jucătoare 2022/23
Conform paginii oficiale și a presei:

Portari
  Diana Diaconu
  Maria Dumitriu
  Ioana Paraschiv
Extreme
Extreme stânga
  Gabriela Moldoveanu
  Cătălina Savu
Extreme dreapta
  Ramona Gavrilă
  Cristiana Nica
  Adina Panaite
  Diana Spirea
Pivoți
  Mara Arvatu
  Anamaria Dumitrașcu

Centri
  Ada Arvatu
  Zsófia Csavar
  Daria Grădișteanu
  Anna Ivanenko
Intermediari
Intermediari stânga
  Carla Profirescu
  Larisa Tămaș
Intermediari dreapta
  Elena Andrița
  Florina Popescu
  Patricia Vizitiu

Banca tehnică și conducerea administrativă
Conform paginii oficiale și a presei:

Marcatoare în competițiile naționale

Cele mai bune marcatoare în Liga Națională

Cele mai bune marcatoare în Cupa României

Note

Cluburi românești de handbal
Handbal în Ploiești
Fondări în 2019

CS Activ Prahova Ploiești (handbal feminin)


La Ligue des nations d'Europe de hockey sur gazon est une compétition organisée par la Fédération européenne de hockey pour les équipes nationales européennes de hockey sur gazon. Les divisions IV et III précèdent l'actuelle division II, qui elle-même précède la division I. Les équipes peuvent obtenir une promotion et une relégation de leurs divisions en fonction de leur classement final.

Masculin

Euro

Euro II

(ancien Trophée jusqu'en 2010)

Euro III

(ancien Challenge I jusqu'en 2010)

Euro IV

(ancien Challenge II jusqu'en 2010)

Féminin

Euro

Euro II

(ancien Trophée jusqu'en 2010)

Euro III

(ancien Challenge I jusqu'en 2010)

Performances des équipes par saison
Légende
 : Vainqueur
 : Finaliste
 : Troisième
4 : Quatrième
 : Promotion
 : Maintien
* : Maintien après qualifications (Euro I → Euro II, Euro II → Euro III, Euro III → Euro IV)
 : Relégation
* : Relégation après qualifications (Euro I → Euro II, Euro II → Euro III, Euro III → Euro IV)
BR : Admission aux qualifications (Euro I → Euro II, Euro II → Euro III, Euro III → Euro IV)
Le bord rouge indique que les pays sont hôtes des compétitions (Euro I → Euro II, Euro II → Euro III, Euro III → Euro IV)

Hommes

Années 2000

Années 2010

Années 2020

Femmes

Références

Compétition de hockey sur gazon


Nancy Bédard est une infirmière et syndicaliste québécoise. Elle pratique comme infirmière au Centre hospitalier universitaire de Québec à partir de 1991. Elle est présidente de la Fédération interprofessionnelle de la santé du Québec de 2017 à 2021.

Implication syndicale
Elle participe à la grève des infirmières de 1999 durant laquelle le gouvernement de Lucien Bouchard imposera d'importantes sanctions aux infirmières et leurs syndicats.

Elle est présidente du Syndicat interprofessionnel du CHU de Québec jusqu'en 2014, lorsqu'elle rejoint le comité exécutif de la FIQ. En 2017, elle succède ensuite à Régine Laurent à la présidence de la FIQ. Son premier mandat est marqué par des projets-pilotes pour l'implantation de ratios infirmière-patients, sans toutefois parvenir à obtenir une loi. Elle mène aussi la charge contre le temps supplémentaire obligatoire.

Dans le tumulte de la pandémie mondiale de Covid-19 et de la fin des négociations du secteur public, elle est réélue pour un deuxième mandat en juin 2021.

Elle quitte ses fonctions à la suite d'un vote de confiance trois mois plus tard en octobre 2021.

Notes et références

Infirmière québécoise
Syndicaliste québécois

Nancy Bédard


Saklambaç, bir tür çocuk oyunudur. Ayrıca şu anlamlara gelebilir,
 Saklambaç - Hide and Seek adlı 2005 yapımı film.
 Saklambaç - Sibel Can, Talat Bulut ve Yıldız Kenter'i buluşturan 2005 yapımı atv'de yayımlanan Türk televizyon dizisi. 30. bölümü ile sona erdi.

Saklambaç (anlam ayrımı)


Mattersburg (; formerly Mattersdorf, , Croatian: Matrštof) is a town in Burgenland, Austria. It is the administrative center of the District of Mattersburg and was home to former Bundesliga football team, SV Mattersburg.

Location
Mattersburg lies in the northern part of Burgenland, east of Wiener Neustadt in the Wulka River Valley, in a rural region of the country.

Mattersburg is reachable by road using the Burgenland Highway S31 from Eisenstadt and Oberpullendorf or the Mattersburg Highway S4 from Wiener Neustadt.

Mattersburg is connected by rail with Wiener Neustadt and Sopron by the Mattersburg Railway.

Mattersburg's two boroughs are Mattersburg and Walbersdorf.

History
The site of Mattersburg was already populated in antiquity based on excavations of Roman and Longobard graveyards.
The town was first mentioned in writing as Villa Martini in 1202, when it was a property of the Nagymartoni family of Aragonese origin. Its Hungarian name (Nagymarton) also refers to the church consecrated to Martin of Tours. Originally the German name was Mattersdorf and it was renamed to Mattersburg in 1924. Matter originated from Martin and also refers to St. Martin of Tours, while Dorf means "village" and Burg means "castle".

The area's original fortress had already been torn down by 1294.
Mattersburg was elevated to the status of a market town in 1354. The town was destroyed by fire in the year 1774 and again in 1856. The area's wealth increased when the railway began running from Wiener Neustadt to Mattersburg in 1847. During the 19th century, the town was the site of a ceramics factory founded by János Ziegler in 1815 or 1818, producing yellow coloured wares following the style of Vienna porcelain.

The town was one of the Burgenland Siebengemeinden. The first Jews to settle in the town arrived in the 16th century, having been expelled from Sopron, and their presence in the town increased greatly over the following years. In 1671, the Jews were forced to abandon the town by the order of Leopold I. They were allowed to return to Mattersdorf, as it was then called, in 1678, although they were forced to buy back their own possessions. The self-governing Jewish community was merged with the rest of the town in 1902/03.

As with the rest of Burgenland, Mattersburg belonged to the Kingdom of Hungary until 1920 and it was the seat of the Nagymarton district in Sopron county. In late 1918, Mattersburg locals rebelled against Hungarian rule to create the short-lived Republic of Heinzenland aimed at unifying with Austria. After the end of the First World War, German West-Hungary was given to Austria in the Treaties of St. Germain and Trianon; there it formed the new province of Burgenland. Mattersburg kept the official name of Mattersdorf until June 14, 1924; on July 2, 1926, it received town privileges.  In 1978, Mattersburg incorporated the village of Walbersdorf.

After the Anschluss in February 1938, the Jewish population of Mattersburg was expelled and dispossessed, so that already in the autumn of 1938, there were no more Jews in Mattersburg. In the course of the war, more than two hundred of the town's residents were missing or killed. Approximately one hundred of its Jewish residents were murdered in the Holocaust.

Politics
The Mayor of Mattersburg is Ingrid Salamon of the Social Democratic Party (SPÖ); there are two Vice-Mayors: the first is Klaus Leitgeb of the Austrian People's Party (ÖVP) and the second Josef Reisner of the SPÖ. The District Mayor of the Borough of Walbersdorf is Hubert Lang of the SPÖ and Johann Wallner is the Chief Officer.

Mattersburg's municipal council has 25 seats with party mandates as follows: 9 ÖVP, 14 SPÖ, 1 Freedom Party (FPÖ), 1 Grüne, other lists 0.

Sport
Mattersburg was home to the former Austrian Bundesliga team, SV Mattersburg until its dissolution in 2020, and is the home of the Sports table football Subbuteo team, TFC Mattersburg.

Economy
One of the largest businesses in the area is the food company Felix Austria, who have their main headquarters in Mattersburg.

Notable residents
 Pál Kitaibel, born here
 Áron Chorin, born in Bohemia, studied here
 Akiva Eger (aka Akiva Güns), born in Eisenstadt, studied here
 Akiva Ehrenfeld, Orthodox rabbi, born here
 Shmuel Ehrenfeld, the Mattersdorfer Rav, born here
 Moses Sofer, born in Germany, was a rabbi here
 Simcha Bunim of Peshischa, born in Poland, studied here
 Jeremiah Mattersdorf, served as Chief Rabbi

See also
 Kiryat Mattersdorf
 Forchtenstein

References

External links

  SV Mattersburg Official Site
  SV Mattersburg Fan Portal
  Pictures and Information about Mattersburg

Cities and towns in Mattersburg District
Mattersdorf
Holocaust locations in Austria

Mattersburg


Competición de penitentes () es una serie de televisión turca de tipo reality en la que un rabino, un monje budista, un sacerdote de la Iglesia ortodoxa griega y un imam islámico intentan convertir a un grupo de diez personas ateas cada semana.

Su emisión estaba prevista para septiembre de 2009 en el "Kanal T" en Turquía, pero su inicio se pospuso deliberadamente hasta el final del Ramadán.

El director de Kanal T, Ahmet Özdemir afirmó que el show está pensado para convertir a personas no creyentes en creyentes, aunque deberían elegir cual de los dioses sería el que más les conviene o mejor se adapta a su forma de ser. También pensó que podría ser útil para aquellas personas interesadas en aprender sobre otras religiones. A cada persona que se convertía se le regalaba una peregrinación gratuita a uno de los cuatro lugares sagrados: La Meca, Jerusalén, la Ciudad del Vaticano o el Tíbet. A los conversos les seguiría permanentemente un equipo de grabación para asegurarse de que el peregrinaje no se convierte en unas vacaciones. Hasta el 5 de julio de 2009 se habían apuntado 200 personas ateas y se había preseleccionado al equipo de 8 teólogos que probarían que estas personas eran ateas y no estaban buscando únicamente fama o fortuna

Referencias

Ateísmo
Programas de televisión de Turquía
Reality shows

Competición de penitentes


Iran a nominalizat filme pentru Premiul Academiei pentru cel mai bun film străin începând cu anul 1994. Înainte de Revoluția islamică din 1979, Iranul a trimis o singură propunere, în 1977.

Lista filmelor

Note

Cinematografia iraniană
Iran

Lista filmelor iraniene propuse la Oscar pentru cel mai bun film străin


Samuel H. "Sam" Williams (Detroit, Míchigan; ) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó dos temporadas en la NBA. Con 1,90 metros de estatura, jugaba en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Tras pasar dos años en el Community College de Burlington, jugó durante dos temporadas con los Hawkeyes de la Universidad de Iowa, en las que promedió 24,0 puntos y 10,2 rebotes por partido. Posee hoy en día el mejor promedio de anotación de la historia de la universidad. Fue elegido en sus dos temporadas en el mejor quinteto de la Big Ten Conference, y en su último año mejor jugador, tras promediar 25,3 puntos y 10,9 rebotes. Fue además incluido en 1968 en el tercer quinteto All-American.

Profesional
Fue elegido en la trigésimo quinta posición del Draft de la NBA de 1968 por Milwaukee Bucks, y también por los Minnesota Pipers en el Draft de la ABA, fichando por los primeros. En su primera temporada, siendo uno de los jugadores menos utilizados por su entrenador, Larry Costello, promedió 4,1 puntos y 2,0 rebotes por partido.

Mediada la temporada siguiente fue traspasado a Los Angeles Lakers, quienes finalmente decidieron descartarlo, regresando a los Bucks, retirándose del baloncesto en activo al término de la misma.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

Baloncestistas de Míchigan
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Iowa Hawkeyes
Baloncestistas de los Milwaukee Bucks
Nacidos en Detroit

Sam Williams (baloncestista de 1945)


Jörfavíðir (salix hookeriana) er víðir sem ættaður er frá vesturhluta N-Ameríku, allt frá Kaliforníu til Alaska. Hann verður oftast um 3-5 metrar en getur farið í 10 metra. Hann vex þar í sendnum jarðvegi og við strönd.

Lauf eru áþekk og á alaskavíði en neðri hluti þeirra er ekki eins ljós og á honum.

Latneska nafn víðisins er í höfuðið á enska grasafræðingnum sir. William Hooker (1785-1865), sem eitt sinn var yfirmaður Kew Gardens.

Á Íslandi er jörfavíði fjölgað yfirleitt með græðlingum. Hann hefur reynst saltþolinn við ströndina.

Tenglar
Umfjöllun á Kjarnaskógur.is
Gróðrarstöðin Þöll

Víðir
Víðisætt

Jörfavíðir


La liste des épisodes de Prince du tennis décrite ci-dessous est un complément d'information concernant l'anime Prince du tennis.

Génériques

Début

Fin

Liste des épisodes

Prince du tennis

Liste des épisodes de Prince du tennis


Último Assalto é um romance gráfico brasileiro escrito por Daniel Esteves e desenhado por Alex Rodrigues, publicado pela Zapata Edições em 2019.

O livro conta a história de Kevin Silva, um jovem negro talentoso e esforçado que treina em uma academia simples, em São Paulo. Ao mesmo tempo em que precisa cuidar de um parente doente e sobreviver com falta de dinheiro, ainda sofre com a desconfiança das pessoas por ter ficado internado na Fundação CASA, instituição onde adolescentes com até 18 anos incompletos que tenham cometido crimes ficam em reclusão até, no máximo, atingirem 21 anos. Tudo fica ainda mais complicado quando um amigo da época em que Kevin cometia crimes reaparece com algumas propostas ilegais.

Os autores desenvolveram diversos temas sociais no livro, usando o boxe como metáfora da desigualdade social, especialmente pelo fato de que Kevin, mesmo sendo um lutador acima da média, sofre diversos obstáculos comuns aos jovens da periferia, como preconceito, subemprego e exploração dos poderosos.

Último Assalto foi financiado pelo Programa de Ação Cultural (ProAc) da Secretaria da Cultura do Governo do Estado de São Paulo e teve seu lançamento realizado durante a 1ª PerifaCon, evento de cultura pop realizado em Capão Redondo, na região sudoeste do município de São Paulo.

Em 2020, Último Assalto ganhou o Troféu HQ Mix de melhor publicação independente edição única e seu roteirista, Daniel Esteves, ganhou como melhor roteirista nacional, empatado com Fefê Torquato.

Romances gráficos do Brasil
Obras ganhadoras do Troféu HQ Mix
Histórias em quadrinhos sobre boxe

Último Assalto


Vodene bebe (Paakniwat, Pa'oha'a, Pā'ōna, Paohmaa, Pangam kiktam, Pa'-nawi-s, Pa-nugis, Para Ub, s'o:lmexw; Water Babies), Vodene bebe su tajanstveni i opasni vodeni duhovi iz folklora Kalifornije i drugih zapadnih indijanskih plemena. Vodene bebe navodno nastanjuju izvore, a ponekad i bare ili potoke. One obično poprimaju oblik prekrasne ljudske dojenčadi (iako u nekim plemenima imaju riblje repove ili se pojavljuju kao gmazovska bića koja samo plaču nalik ljudskim bebama.) U mnogim plemenskim tradicijama, plač vodene bebe predznak je smrti. U drugima, reagiranje na plač vodene bebe tako da je podignu rezultira katastrofom. O vodenim bebama govore plemena Paiute, Shoshone, Washoe, Achomawi, Cahuilla, Cupeño, Luiseño, Serrano, Yokuts, Salish

Izvori

Luiseño mitologija
Achomawi mitologija
Washo
Cahuilla
Luiseño
Cupeño
Shoshoni
Mariposan
Pajuti
Indijanska mitologija (vodeni duhovi)
Indijanska mitologija (Mali ljudi)

Vodene bebe


William, Willie, Will or Bill Boyd may refer to:

Academics
 William Boyd (educator) (1874–1962), Scottish educator
 William Boyd (pathologist) (1885–1979), Scottish-Canadian professor and author
 William Alexander Jenyns Boyd (1842–1928), Australian journalist and schoolmaster
 William Beaty Boyd (1923–2020), American university administrator

Arts and entertainment
 Bill Boyd (musician) (1910–1977), American musician, leader of the band Bill Boyd and the Cowboy Ramblers
 William Boyd (actor) (1895–1972), American actor, better known as "Hopalong Cassidy"
 William "Stage" Boyd (1889–1935), American actor
 William Boyd (writer) (born 1952), Scottish novelist and screenwriter

Sports
 Bill Boyd (baseball) (1852–1912), American baseball player
 Bill Boyd (poker player) (1906–1997), American poker player
 William Robert Boyd (1930–2015), American basketball player and coach
 Willie Boyd (born 1958), Scottish footballer

Others
 Bill Boyd (Canadian politician) (born 1956), Canadian politician, Saskatchewan Party MLA for Kindersley
 William Boyd, 3rd Earl of Kilmarnock (died 1717), Scottish nobleman
 William Boyd, 4th Earl of Kilmarnock (1704–1746), Scottish nobleman
 William Boyd (1774–1840), American silversmith
 William Boyd (colonel) (fl. 1940s), US Army Air Forces base commander, referenced in Freeman Field mutiny
 William Boyd (minister) (died 1772), Irish Presbyterian minister
 William Boyd (priest) (1726–1795), Irish Anglican priest
 William C. Boyd (1903–1983), American immunologist
 William Boyd III (born 1968 or 1969), New Hampshire state representative

See also
Billy Boyd (disambiguation)
Will Boyd (disambiguation)
William Boyde (born 1953), British actor
Will Boyde (born 1994), Welsh rugby union player
Bill and Boyd, New Zealand musical group

William Boyd


Jimmy Dunne, né le  à Dundalk en Irlande, est un footballeur irlandais qui évolue au poste de défenseur central au Queens Park Rangers.

Biographie

En club
Né à Dundalk en Irlande, Jimmy Dunne commence le football avec le club local du  avant de rejoindre Manchester United à l'âge de 10 ans, il y fait la majeure partie de sa formation. Non conservé par le club mancunien à l'été 2016, il s'engage au Burnley FC en juillet 2016 pour y poursuivre sa formation.

Le  il est prêté au Barrow AFC, club évoluant en National League.

Le , Dunne est cette fois prêté au club écossais de Heart of Midlothian. En  il est prêté au Sunderland AFC jusqu'à la fin de la saison.

Après de nombreux prêts, Jimmy Dunne joue finalement son premier match avec l'équipe première de Burnley le 17 septembre 2020, à l'occasion d'une rencontre de coupe de la Ligue anglaise contre Sheffield United. Il est titularisé et son équipe s'impose au bout d'une séance de tirs au but. Il fait ses débuts en Premier League trois jours plus tard face à Leicester City. Il est titularisé et se fait remarquer en inscrivant son premier but mais son équipe s'incline par quatre buts à deux.

Le  Jimmy Dunne rejoint le Queens Park Rangers, où il signe un contrat de trois ans.

Dunne inscrit son premier but pour QPR le 2 octobre 2021, lors d'une rencontre de championnat face au Preston North End FC. Il est titularisé et participe à la victoire de son équipe par trois buts à deux.

En sélection
Le , Jimmy Dunne joue son premier match avec l'équipe d'Irlande espoirs contre l'Islande. Il entre en jeu et son équipe s'impose par trois buts à un.

En novembre 2018, Dunne est convoqué pour la première fois avec l'équipe nationale d'Irlande, par le sélectionneur Martin O'Neill. Il ne joue toutefois aucun match, puis il est à nouveau convoqué en mars 2019, par le nouveau sélectionneur, Mick McCarthy.

Notes et références

Liens externes

Footballeur irlandais
Joueur du Barrow AFC
Joueur de l'Accrington Stanley FC
Joueur du Heart of Midlothian FC
Joueur du Sunderland AFC
Joueur du Fleetwood Town FC
Joueur du Burnley FC
Joueur du Queens Park Rangers FC
Naissance en octobre 1997
Naissance à Dundalk

Jimmy Dunne (football, 1997)


d'Alexandrie fut patriarche melkite d'Alexandrie de 963 au .

Notes et références

Bibliographie

Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du Xe siècle
Date de décès non renseignée (Xe siècle)
Patriarche du Xe siècle
Personnalité du haut Moyen Âge par nom

Élie Ier d'Alexandrie


Finntroll is a Finnish metal band from Helsinki that combines elements of black metal and folk metal. Finntroll's lyrics are mostly in Swedish, the only exception being the song "Madon Laulu" on Visor om slutet. Finntroll's original singer, Katla, decided to use Swedish over Finnish since he was part of a Swedish-speaking minority in Finland and the sound of the language seemed to better suit the band's "trollish" outfit. Despite several vocalist changes, this tradition has continued.

According to band members Vreth and Skrymer, they took their name from an old Finnish legend where Swedish priests coming to Finland had an encounter with a wild-looking man who killed most of their party. The survivors came back bearing the tale of the Finn-Troll.

Finntroll's lyrics mainly deal with legends and tales revolving around the fictional troll-king "Rivfader" and the trolls fighting against the Christians who entered their lands and spread their beliefs. A recurring theme is the story of two priests named "Aamund" and "Kettil": the first three full-length albums feature a rather short but fierce song about the two men who constantly get themselves into trouble with the trolls, only to get beaten up and mutilated over and over again by the wrathful followers of Rivfader.

To date, the band's discography includes seven full-length albums, a live album and three EPs. Their newest studio album Vredesvävd was released in 2020.

History

Finntroll was founded in 1997 with a line-up which included guitarist Teemu "Somnium" Raimoranta and vocalist/lyricist Jan "Katla" Jämsen. A year later they were joined by guitarist Samuli "Skrymer" Ponsimaa, drummer Samu "Beast Dominator" Ruotsalainen, keyboardist Henri "Trollhorn" Sorvali and bassist Sami "Tundra" Uusitalo, creating the first stable line-up of the band. The band's first demo, Rivfader, released the same year.

Their second album, Jaktens Tid, was released in 2001. The following summer, the band had their first time playing festivals in Finland and other countries. The album features yoiking by then Shaman vocalist Jonne Järvelä, later known as vocalist and guitarist for fellow folk metal band Korpiklaani.

The year after the release of the album Jaktens Tid proved to be a misfortune for Finntroll: some tours had to be cancelled, and vocalist Jämsen had to retire from the band due to a viral-based tumor in his vocal cords which could not be removed surgically; he retired after the release of the EP Visor om slutet. The EP was recorded in early January 2003, in a forest cabin near Helsinki. It was an "acoustical experiment", where Jämsen and the new vocalist Tapio Wilska (of Sethian and Lyijykomppania) shared the singing duties among them. Visor om slutet was released as a mid-price EP and held rank on the Finnish midprice chart for several weeks.

On 16 March 2003, shortly before the release of Visor om slutet, guitarist Teemu Raimoranta died when he fell off a bridge in Hakaniemi, Helsinki. Although they had lost their last remaining founding members in this tragic event, the band did not dissolve, but after some time decided to go on, touring Europe for two weeks, supported by the band Katatonia. Guitarist Mikael Karlbom was hired as a replacement for Raimoranta.

In 2004, the band released an EP, Trollhammaren ("The Trollhammer"), a prequel to the soon to follow album Nattfödd ("Nightborn"). Also in 2004, Trollhorn stopped touring with the band, prompting touring musicians to be hired to fill the void left in his absence. Aleksi "Virta" Virta joined the band in an official capacity as second keyboardist in 2005.

On 29 January 2006, Tapio Wilska, vocalist of the band since 2003, was fired from the band. In a statement issued on the band's website, Wilska stated that he would like to keep the reason for his dismissal private.

Following Wilska's parting with the band, they decided to take on Mathias "Vreth" Lillmåns of Chthonian and Twilight Moon as a full-time member on vocals.

A new album, titled Ur jordens djup ("From the Depths of the Earth"), was released March 2007. This fourth album put more emphasis on epic keyboard riffs with very loud but melodic guitar. Former vocalist Katla was brought in to write the lyrics for this album, and continues in this capacity with the band. The last song contains an acoustic hidden track entitled Trollvisan which can be heard at 11:03 minutes. It is commonly believed to be the installment's "Aamund och Kettil song", yet there is no mention of the two priests in the lyrics, the song rather refers to "de kristna" ("the Christians") in general.

The band has recorded a live performance for its upcoming first live DVD. A release date is yet to be confirmed. They have released their fifth album, titled Nifelvind ("Underworld's Winds"), and Katla has again written the lyrics. The progress on the album was recorded by Trollhorn in a studio diary.  On 15 January 2010 Finntroll released a music video for the new song "Solsagan" on their MySpace page in preparation for the album release. The new album was then released in February 2010.

The band's sixth studio album Blodsvept was released on 25 March 2013.

On 13 May 2014, drummer Samu Ruotsalainen revealed that he would be departing the band in July of that year; the parting was confirmed to be amicable by the band. He was replaced by Heikki "Mörkö" Saari.

In June 2014, the band released a live album, Natten med de Levande Finntroll ("Night of the Living Finntroll"). Thomas Woroniak of RockRevolt Magazine stated "Natten Med De Levande Finntroll is a must-have for any dedicated Finntroll fan. Followers of the group have been waiting a long time for a live recording...the music is unique and vibrant in color and tonality, and the performance is exceptional."

On 25 June 2020, the band announced that their next album, titled Vredesvävd, would be released on 18 September.

Members

Current members
 Samuli "Skrymer" Ponsimaa – guitar (1998–present)
 Henri "Trollhorn" Sorvali – keyboards, guitars (1998–present; studio-only from 2004)
 Sami "Tundra" Uusitalo – bass (1998–present)
 Mikael "Routa" Karlbom – guitar (2003–present)
 Aleksi Virta - keyboards (2005–present)
 Mathias "Vreth" Lillmåns – vocals (2006–present)
 Heikki "Mörkö" Saari – drums (2014–present)

Current touring musicians
 Felipe Muñoz – keyboards (2016–present)

Former members
 Mikael "Ancient Lord" Harju – bass (1997–1998)
 Jan "Katla" Jämsen – vocals (1997–2003), keyboards (1997–1998), lyrics (1997–2003, 2006–present)
 Rauno "Nattvind" Raimoranta – drums, keyboards (1997–1998)
 Teemu "Somnium" Raimoranta – guitar (1997–2003; died 2003)
 Tomi "Grönt Helvetes Kungen" Ullgren – guitar (1997–1998)
 Samu "Beast Dominator" Ruotsalainen – drums (1998–2014)
 Tapio Wilska – vocals, lyrics (2003–2006)

Former touring musicians
 Meiju Enho – keyboards (2004–2005; toured in place of Trollhorn)
 Brandon Ellis (Arsis) - guitars 2013–2014; toured in place of Skrymer)

Timeline

Discography

Studio albums

EPs

Live albums

Music videos

References

External links

Official MySpace page

Finnish heavy metal musical groups
Finnish folk metal musical groups
Musical groups established in 1997
Musical groups from Helsinki
Swedish-speaking population of Finland
Century Media Records artists
Spinefarm Records artists

Finntroll


Sophie Duker (née en 1990) est une humoriste et écrivain britannique.

Sophie Duker est née à Londres de parents originaires d'Afrique de l'Ouest. Sa mère est camerounaise et son père ghanéen. Elle a étudié le français et l'anglais au Wadham College d'Oxford. Elle a rejoint les diablotins d'Oxford lors de sa première année à l'université.

Carrière
Ancienne élève de la Pleasance Comedy Reserve, Sophie a été présélectionnée pour le prix Funny Women en 2015. Elle a fondé et animé le spectacle "Manic Pixie Dream Girls" dans le cadre du Free Festival d'Edimbourg en 2016 et 2017.

Elle a écrit pour le Huffington Post.

Sophie a été assistante productrice pour New World Order de Frankie Boyle et chercheur pour 8 Out of 10 Cats Does Countdown . En 2019, elle est apparue dans 8 Out of 10 Cats, Frankie Boyle's New World Order, Dave Gorman: Terms and Conditions Apply, et Mock the Week, et en 2020 dans 8 Out of 10 Cats Does Countdown.

En 2017, elle est apparu dans un court métrage de Turtle Canyon intitulé "The Dates", qui explore la culture des rencontres bisexuelles.

En 2018, Sophie Duker a mis en place la soirée comique "Wacky Racists", qui a actuellement une résidence mensuelle au 2Northdown à Kings Cross, Londres, et présente des spectacles dérivés dans des festivals et événements à travers le Royaume-Uni. En décembre 2019, le Soho Theatre a organisé une spéciale saisonnière de Noël "Wacky Racists".

Duker a partagé la vedette dans le pilote d'une émission de sketchs en caméra cachée sur Channel 4 appelée Riot Girls  ainsi que dans l'émission humoristique Comedy Central UK What I Wish I'd Said en 2018.

Son premier spectacle de stand-up, "Diet Woke", a été créé en 2018. Elle a emmené son spectacle de 2019, "Venus", au Brighton Fringe  et au Edinburgh Fringe, se produisant au Edinburgh Pleasance du 31 juillet au 25 août 2019.

En septembre 2020, lors d'une des apparitions de Sophie dans le New World Order de Frankie Boyle, l'animateur Frankie Boyle a proposé la motion « Black Lives Matter Glosses Over The Complexities Of A World Where We All Need To Come Together And Kill Whitey ». Un clip de Duker faisant une blague qui répétait l'expression "kill whitey" - une expression pré-approuvée par la BBC, selon Duker - a été largement diffusé en ligne. Duker a plaisanté sur la phrase dans le contexte de la discussion de son point de vue sur la blancheur et le capitalisme en réponse à un clip des années 1970 de James Baldwin parlant du pouvoir noir . Elle a décrit que "les blogs d'extrême droite aux tabloïds grand public" ont commencé à couvrir l'histoire six jours après la diffusion de l'épisode, avec Sarah Vine du Daily Mail critiquant les commentaires comme  un dogme haineux", après quoi 1 300 des plaintes ont été déposées auprès de la BBC . La BBC a répondu que le contenu était "dans les attentes du public pour un programme post-tournant, d'actualité et satirique d'un comédien dont le style et le ton sont bien établis", rejetant plus tard les plaintes. Une enquête sur les crimes de haine de la police du Grand Manchester a été ouverte après un rapport début janvier et fermée une semaine plus tard sans action. Duker a fait l'objet de harcèlement raciste sur les réseaux sociaux à cause des commentaires.

En 2021, elle a été embauchée par Rumpus Media pour co-présenter une nouvelle émission thématique dirigée par des femmes sur Comedy Central  intitulée Yesterday, Today and The Day Before  aux côtés de ses collègues comédiens Suzi Ruffell et Maisie Adam. Cependant, elle a démissionné après le premier épisode pour protester contre les coupures de son monologue sur le conflit entre Israël et la Palestine, la productrice adjointe Saima Ferdows et le comédien Kemah Bob ayant également quitté la série à ses côtés.

Le premier concert de Sophie Duker après le confinement était une collecte de fonds pour Reclaim These Streets.

Filmographie

Télévision
 2019–2021 : Le nouvel ordre mondial de Frankie Boyle
 2019–2020 : Se moquer de la semaine
 2019–2020 : 8 chats sur 10
 2019 : Le chien a mangé mes devoirs
 2019 : Ne détestez pas le Playaz
 2019 : Dave Gorman : les termes et conditions s'appliquent
 2020 : Bataille rôtie
 2020 : 8 chats sur 10 font un compte à rebours
 2020 : Soirée jeu comique
 2020 : Le Comedy Club de Jonathan Ross
 2020 : Désolé, je ne savais pas
 2021 : La science (ish) des choses étranges
 2021 : La dernière étape
 2021 : La maison des jeux de Richard Osman
 2021 : Hier, aujourd'hui et avant-hier
 2021 : Joe Lycett vous soutient
 2022 : Tyran
 2022 : Le génie des célébrités

Références

Liens externes

Naissance en 1990
Humoriste britannique
Étudiant de Wadham College
Pages avec des traductions non relues

Sophie Duker


Fritz Sigfried Möckel (* 16. Februar 1923 in Jauer, Niederschlesien; † 7. Oktober 1987 in Eisenach) war ein deutscher Funktionär der DDR-Blockpartei LDPD und von 1961 bis 1974 Bürgermeister in Eisenach.

Leben
Möckel wurde als Sohn des kaufmännischen Angestellten Fritz Möckel und dessen Frau Margarete (geb. Ludwig) in Jauer, Niederschlesien geboren. Während des Zweiten Weltkrieges wurde er schwer verwundet. Nach einer Ausbildung zum Industriekaufmann studierte er ab 1957 Staatsrecht und Ökonomie im Fernstudium.
Möckel war von 1945 bis zu seinem Tod verheiratet und hatte fünf Kinder.

Politischer Werdegang
Möckel wurde 1947 Mitglied der LDPD und war in dieser unter anderem im Zentralvorstand sowie hauptamtlich im Sekretariat tätig.
Von 1952 bis 1953 war Möckel Angestellter beim Rat des Kreises Geithain, ab 1953 stellvertretender Vorsitzender des Rates des Kreises Borna und ab 1954 stellvertretender Vorsitzender beim Rat der Stadt Leipzig.

1961 wurde er zum Bürgermeister der Stadt Eisenach berufen. Das 1967 begangene Dreifach-Jubiläum "900 Jahre Wartburg", "450 Jahre Reformation" und "150 Jahre Burschenschaftstreffen" war der Höhepunkt seiner Amtszeit; für seine Verdienste bei Vorbereitung und Durchführung erhielt er den Vaterländischen Verdienstorden in Bronze. Sein Amt musste er 1974 aus gesundheitlichen Gründen niederlegen. Nachfolger wurde Joachim Klapczynski.

Von 1962 bis 1979 war Möckel Vizepräsident des Deutschen Städte- und Gemeindetages.

Weblinks

LDPD-Funktionär
Bürgermeister (Eisenach)
Träger des Vaterländischen Verdienstordens in Bronze
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1923
Gestorben 1987
Mann

Sigfried Möckel


Avustralya Grand Prix Avustralya'nın Melbourne kentinde düzenlenen Formula 1 yarışıdır. 1985 yılında takvime dahil edilen yarış o tarihten bu yana kadar kesintisiz olarak düzenlenmiştir.

Kazananlar

Yıl bazında
Pembe ile boyanmış yıllarda Grand Prix Formula 1 Şampiyonasına dahil değildi.

Birden çok kazanan sürücüler

Birden çok kazanan markalar

Kaynakça

Avustralya Grand Prix


Khaltmaagijn Battulga (; født 3. marts 1963) er en mongolsk politiker fra Det Demokratiske Parti og var Mongoliets femte præsident. Han overtog posten 10. juli 2017 efter valget samme år og sad, til Ukhnaagijn Khürelsükh overtog posten 25. juni 2021.

Han sad i den Store National-Khural (landets parlament) fra 2004 til hans indsættelse som præsident, og han var minister 2008-14.

Før sin politiske karriere var Battulga eliteudøver af sambobrydning.

Referencer

Mongoliets præsidenter

Khaltmaagijn Battulga


PG 0052+251 ou LEDA 3235 est une galaxie spirale de Seyfert. Cette galaxie est responsable d'une multi-émission qui a permis de théoriser la présence d'un blazar en son centre. Elle se situe dans la constellation du Poissons à 1.4 milliard d'années-lumière.

Découverte
La galaxie PG 0052+251 a été découverte par une équipe de l'Université d'Harvard travaillant avec le télescope spatial Chandra, découverte faite dans le domaine des rayons X lors d'une étude d'un signal détecté premièrement par le XMM-Newton.

Caractéristiques
PG 0052+251 contient un quasar ou un blazar central hyperactif et très lumineux dans le domaine des rayons X et des ondes radio. Ce quasar émet aussi dans le domaine des ultraviolets et des infrarouges.

Cette multi-émission et due à une source très compacte (d'où la théorie du blazar). Cette sources est arrivée polarisée dans l'étude du télescope spatial Hubble. Lorsque le signal émis par un objet est polarisé cela signifie que l'objet polarise le vide ; une polarisation du vide nécessite un champ magnétique extrêmement puissant. Le champ magnétique du blazar de PG 0052+251 serait supérieur à 1015 teslas.

Ce blazar central est en train de consumer sa galaxie spirale, les étoiles et les gaz de sa galaxie tombent vers le centre là où siège le blazar, au vu de l'accélération des gaz de la galaxie le taux d'ionisation des atomes est à plus de 97 à 99%. Avec un tel taux d'ionisation des gaz le blazar émet des électrons avec des niveaux d'énergie proches de ceux que l'on trouve près d'évènements comme le "Big Bang", les électrons ont un niveau d'énergie d'environ 1000 MeV.

Références

Quasar
Trou noir supermassif

PG 0052+251


Kuzmice este o comună slovacă, aflată în districtul Topoľčany din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 703 locuitori.

Istoric
Localitatea Kuzmice este atestată documentar din 1390.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kuzmice, Topoľčany


محمد الفيتوري (14 أبريل 1925 - 10 أبريل 2006) محامي وسياسي ودبلوماسي تونسي تولى مسؤوليات وزارية في حكومة الهادي نويرة في عهد الرئيس الحبيب بورقيبة.

سيرته
درس الفيتوري الحقوق وامتهن المحاماة منذ بداية الستينات. انتخب في سبتمبر 1969 نائبا في مجلس الأمة عن دائرة القيروان الثانية وأُعيد انتخابه عامي 1974 و 1979. دخل الحكومة لأول مرة في 6 نوفمبر 1970 كوزير للعدل وبقي في المنصب إلى 29 أكتوبر 1971 تاريخ تعيينه وزيرا للمالية خلفا لعبد الرزاق الرصاع. كلّف في 26 ديسمبر 1977 بحقيبة وزارة الخارجية مكان الحبيب الشطي المستقيل وبقي في المنصب إلى 15 أبريل 1980 تاريخ انسحاب الهادي نويرة من الوزارة الأولى. شهدت فترة توليه المنصب انتقال مقر جامعة الدول العربية إلى تونس وانتخاب الشاذلي القليبي أمينا عاما.

روابط خارجية

مراجع

دبلوماسيون تونسيون
سياسيون تونسيون
محامون تونسيون
مواليد 1343 هـ
مواليد 1925
مواليد رمضان
مواليد في القيروان
وزراء خارجية تونس
وزراء عدل تونس
وزراء مالية تونسيون
وفيات 1427 هـ
وفيات 2006

محمد الفيتوري


Eyrarfjall getur átt við:
Eyrarfjall í Kjós.
Eyrarfjall í Önundarfirði.

Aðgreiningarsíður

Eyrarfjall