Ballwin ist eine Stadt im St. Louis County im US-amerikanischen Bundesstaat Missouri. Das U.S. Census Bureau hat bei der Volkszählung 2020 eine Einwohnerzahl von 31.103 ermittelt.

Geographie
Ballwin liegt auf 38° 35′ 41″ nördlicher Breite und 90° 32′ 54″ westlicher Länge. Das Zentrum der Großstadt St. Louis befindet sich 25 Kilometer entfernt im Osten. Die Autobahnen Interstate 44 und Interstate 64 verlaufen nur wenige Kilometer von der Stadt entfernt.

Geschichte
Um 1797 oder 1798 kam der von irischen Vorfahren abstammende John Ball in die Gegend und kaufte dort Land. Da zu diesem Zeitpunkt noch spanisches Landrecht anzuwenden war, dauerte es einige Jahre, bis die Besitzverhältnisse zu seinen Gunsten entschieden wurden. Nachdem sich im Jahre 1826 Jefferson City als neuer Verwaltungssitz des Staates Missouri etabliert hatte, wurde von dort eine Hauptverkehrsstraße nach St. Louis angelegt, die direkt am Landbesitz von John Ball vorbeiführte. Daraufhin gründete er die Stadt "Ballshow", die er aber kurz danach bereits in "Ballwin" umbenannte. Überlieferten Erzählungen zufolge basierte die Namensänderung auf der Rivalität mit dem benachbarten Manchester. John Ball glaubte, gegenüber der Konkurrenzstadt in Bezug auf Wachstum und Ansehen in der Zukunft zu gewinnen (engl. win), weshalb er das "win" seinem Namen anfügte. Tatsächlich wuchs die Stadt stetig und ist heute eine beliebte Wohngegend mit über 30.000 Einwohnern.

Demografische Daten
Im Jahre 2010 wurde eine Einwohnerzahl von 30.404 Personen ermittelt, was einen Rückgang um 2,8 % gegenüber dem Jahre 2000 bedeutet. Das Durchschnittsalter der Einwohner betrug 2010 41,2 Jahre.

Die Vorfahren der heutigen Bewohner der Stadt gehen zu 39,7 % auf Einwanderer aus Deutschland zurück, 21,3 % kamen aus Irland, 13 % aus England, 7,7 % aus Italien, 5 % aus den Vereinigten Staaten und 4,4 % aus Polen. Aus diversen weiteren Ländern stammten insgesamt weitere 8,9 % ab.

Einzelnachweise

Weblinks

city-data City Data

Ballwin


La selección de fútbol playa de Omán es el equipo representativo del país en competiciones oficiales, y depende de la Federación de Fútbol de Omán, el órgano rector del fútbol en ese país. En 2015 la selección se coronó campeona del Campeonato de Asia de Fútbol Playa 2015.

Estadísticas

Copa Mundial de Fútbol Playa FIFA

Copa Asiática de Fútbol Playa

Jugadores

Equipo 2019

Referencias

Enlaces externos

Fútbol en Omán
Oman
Futbol playa

Selección de fútbol playa de Omán


Olena Shekhovtsova Bobrovnyk (transliteração em ucraniano: ОленаШеховцова Бобровник, Kiev, 31 de maio de 1972) é uma atleta de salto em distância ucraniana. Representou a Ucrânia em duas edições dos Jogos Olímpicos: 1996 e 2000.

Biografia
Olena nasceu em Kiev, no ano de 1972, ainda no contexto da República Socialista Soviética da Ucrânia, momento em que a Ucrânia era parte integrante da União Soviética.

A atleta integrou a equipe ucraniana que representou o país nos Jogos Olímpicos de Verão de 1996, realizados em Atalanta nos Estados Unidos.   Na edição, disputou na categoria de salto em distância, onde alcançou a marca de 6.70m na fase qualificatórias e na fase final, 6.97m o que garantiu a Shekhovtsova o quinto lugar da competição.

No ano seguinte, participou de duas competições. No Campeonato Mundial de Atletismo de 1997, realizado em Atenas, na Grécia, alcançou o décimo quarto lugar na competição após saltar 6.52 m. Também em 1997, conseguiu a consagração no Universíada de Verão realizado em Catania, na Itália. Na competição alcançou 6.78m superando a também ucraniana Viktoriya Vershynina e a romena Cristina Nicolau.

Em 1998, retornou ao Campeonato da Europa de Atletismo, realizado em Budapeste na Hungria. Na edição, alcançou 6.46m na fase qualificatória, não avançando para a fase final, vindo a ocupar o décimo sexto lugar.

Shekhovtsova novamente viveu a consagração no Universíada de Verão, dessa vez na edição de 1999, realizada na cidade de Palma de Maiorca, na Espanha. Na edição, a atleta venceu após atingir a marca de 6.92m de distância superando a estadunidense Adrien Sawyer e a brasileira Maurren Maggi. No mesmo ano, participou do  Campeonato Mundial de Atletismo de 1999, realizado em Sevilha, na Espanha. Shekhovtsova atingiu a marca de 6.39m na fase classificatória, não conseguindo avançar a fase final.

No ano de 2000, integrou novamente a delegação sueca para os Jogos Olímpicos de Verão realizados em Sydney, na Austrália. Após alcançar a marca de 6.65m, classificou-se em oitavo lugar na fase de classificatória. Na competição final, terminou a competição em décimo primeiro lugar  alcançando a marca de 6.37m. Nesse mesmo ano, ficou em sétimo lugar no Campeonato Europeu de Atletismo em Pista Coberta realizado na Bélgica.

No Campeonato Mundial de Atletismo em Pista Coberta de 2001, realizado em Lisboa, terminou a competição em sétimo lugar com 6.56m.

De acordo com o perfil da atleta no World Athletics, a última competição disputada por Shekhovtsova, ocorreu no ano de 2008 em um campeonato local da Ucrânia realizado em Kiev, capital ucraniana, onde alcançou o quarto lugar após saltar 6.31m.

Quadro de medalhas

Nascidos em 1972
Naturais de Kiev
Atletas da Ucrânia
Saltadores da Ucrânia
Atletas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1996
Atletas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2000
Saltadores olímpicos da Ucrânia

Olena Shekhovtsova


مجزرة مسجد إبراهيم المقادمة هي مجزرة نفذتها القوات الإسرائيلية بتاريخ 3 يناير 2009 أثناء هجومها على غزة في نهاية سنة 2008 وبداية سنة 2009. حيث استهدفت طائرات إسرائيلية مسجد الشهيد إبراهيم المقادمة في بيت لاهيا أثناء إقامة صلاة المغرب شهود عيان أفادوا وجود ما لا يقل عن 200 مصلي فيه أسفر هذا الهجوم عن سقوط أكثر من عشرة شهداء بينهم طفلان وإصابة أكثر من عشرين آخرين بجروح.

المراجع

قطاع غزة في 2009
انتهاك حقوق الإنسان
أحداث يناير 2009
أحداث يناير 2009 في آسيا
جرائم حرب إسرائيلية
ضربات جوية خلال الحرب على غزة 2008–09
مجازر ارتكبها يهود
مجازر إسرائيلية
مجازر ضد المسلمين
مذابح ضد الفلسطينيين
مذابح في 2009
مذابح في أماكن عبادة
هجمات على المساجد
قتل جماعي في غزة

مجزرة مسجد إبراهيم المقادمة


El pinchaflor ventrirrufo,  diglosa pechirrufa, picaflor pechirrufo o diglosa gloriosísima (Diglossa gloriosissima) es una especie de ave paseriforme de la familia Thraupidae, perteneciente al numeroso género Diglossa. Es endémica de los Andes de Colombia.

Distribución y hábitat
Se distribuye de forma muy fragmentada y local por los Andes occidentales de Colombia, desde Antioquia hasta Cauca.

Esta especie es muy localizada en sus hábitats naturales; el bosque enano y los matorrales húmedos o semihúmedos, cerca del borde del páramo, en altitudes entre los 3000 y 3800 m.

Estado de conservación
Hasta el año 2017, el pinchaflor ventrirrufo era calificado como amenazado de extinción por la Unión Internacional para la Conservación de la Naturaleza (IUCN); sin embargo, después de no haber sido observado por 40 años, ha sido redescubierto, con registros en varias nuevas localidades. Su población es reducida, estimada entre 1800 y 10 000 individuos maduros, y su zona de distribución conocida es pequeña y con la calidad del hábitat en declinio. A pesar de eses factores, la especie parece tolerar alguna degradación del hábitat y no hay evidencias de decadencia de la población, por lo tanto se lo ha re-calificado como casi amenazado.

Descripción
Mide en promedio 15 cm de longitud. El pico es negro y tiene punta en forma de gancho. Los ojos son oscuros. La mayoría del plumaje de las partes superiores, las alas, y la garganta, es negro brillante; el pecho y el vientre son de color castaño rojizo rufo. En el macho los hombros son de color azul grisáceo y la grupa está teñida de color gris pizarra; en la hembra la grupa es de color azul grisáceo , mientras que los parches de hombro son más grises.

Alimentación
Se alimenta del néctar de flores de Melastomataceae y Ericaceae, incluso de corola estrecha, a las cuales perfora lateralmente.

Sistemática

Descripción original
La especie D. gloriosissima fue descrita por primera vez por el ornitólogo estadounidense Frank Michler Chapman en 1912 bajo el mismo nombre científico; su localidad tipo es: «Andes, a oeste de Popayán, 10,340 pies [c. 3150 m], Cauca, Colombia», el holotipo se encuentra depositado en el Museo Americano de Historia Natural bajo el número AMNH 110078.

Etimología
El nombre genérico femenino Diglossa proviene del griego «diglōssos» que significa de lengua doble, que habla dos idiomas; y el nombre de la especie «gloriosissima» proviene del latín  «gloriosissimus»: la más gloriosa, superlativo de «gloriosus»: gloriosa.

Taxonomía
Es monotípica. Los amplios estudios filogenéticos recientes demuestran que la presente especie es hermana de Diglossa lafresnayii, y el par formado por ambas es hermano de Diglossa mystacalis.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Diglossa gloriosissima en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Diglossa gloriosissima en xeno-canto.

gloriosissima
Aves endémicas de Colombia
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Frank Chapman
Animales descritos en 1912

Diglossa gloriosissima


Gheorghe Eremia (n. 12 octombrie 1871 - d. ?) a fost unul dintre ofițerii Armatei României, care a exercitat comanda unor mari unități și unități militare, pe timp de război, în perioada Primului Război Mondial și operațiilor militare postbelice.

A îndeplinit funcția de comandant de brigadă în anul 1918.

Cariera militară
Gheorghe Eremia a ocupat diferite poziții în cadrul unităților de infanterie ale armatei române, avansând până în anul 1910 la gradul de maior. A fost locotenent-colonel în 1914, colonel în 1917 și general de brigadă în 1918

În perioada Primului Război Mondial a îndeplinit funcția de Șef de Stat Major al Corpul IV Armată, comandant al Divizia 2 Artilerie Grea și comandant al Brigăzii 12 Artilerie

În cadrul acțiunilor militare postbelice, a fost șef de stat major al comandamentului trupelor din Transilvania, în timpul "Bătăliei de pe Tisa".

Decorații
  Ordinul "Coroana României", în grad de ofițer (1910)

Note

Bibliografie
 Drăgănescu Constantin, Campaniile din 1848/1849 și 1919 în Transilvania și Ungaria, Tipografia "Isvorul", București, 1930
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Mărdărescu Gheorghe, Campania pentru desrobirea Ardealului și ocuparea Budapestei (1918-1920), Editura Cartea Românească, București, 1921
 Preda Dumitru; Alexandrescu Vasile; Prodan Costică, În apărarea României Mari. Campania armatei române din 1918-1919, Editura Enciclopedică, București, 1994

Vezi și
Ordinea de bătaie a Armatei României în Transilvania, iulie 1919

Nașteri în 1871
Comandanți români din operațiile militare postbelice (1918-1920)
Decorați cu Ordinul Coroana României
Generali români din Primul Război Mondial

Gheorghe Eremia


An Olyra buchtienii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Hackel. An Olyra buchtienii in nahilalakip ha genus nga Olyra, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Olyra (Poaceae)

Olyra buchtienii


سانية بركيك هي جماعة قروية مغربية في غرب المغرب. تقع سانية بركيك في وسط سهل دكالة بإقليم سيدي بنور الساحلي جنوبي الدار البيضاء، بعد أن كانت تابعة لإقليم الجديدة فيما سبق. تصل مساحتها 188 كلم² و عدد سكانها يناهز 30.286 نسمة (إحصاء 2004).

مراجع

وصلات خارجية
  إحصائيات إقليم الجديدة على موقع World Gazetter

أماكن مأهولة في إقليم سيدي بنور
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم سيدي بنور
جماعات قروية في جهة الدار البيضاء سطات

سانية بركيك


මුද්දර නිවේදන අංකය 816

අම්බලන්ගොඩ ධර්මාශෝක විද්‍යාලයේ සියවස සැපිරීම නිමිත්තෙන් රුපියල් 5.00 ක වටිනාකමින් යුත් නව තැපල් මුද්දරයක් තැපැල් දෙපාර්තුමේන්තුවේ මුද්දර කාර්යාංශය විසින් 2013 මැයි මස 04 වැනි දින නිකුත් කරනු ලැබේ.

1913 මුල් කාර්තුවේ දිනෙක අම්බලන්ගොඩ ප්‍රදේශවාසී බොදු දරුවන් සදහා නව ඉංග්‍රිසි පාසලක් නගරයේ දුම්රියපොළ මංසන්දිය අසල නිවසක සිසුන් 15 දෙනෙකුගෙන් ආරම්භ කරන ලදුව ධර්මාශෝක විද්‍යාලය නැතහොත් ධර්මාශෝක කොලීජිය යනුවෙන් නම් කෙරිනි. එවකට රාජ්‍ය සේවයේ ඉසිඹු ලබා සිටි ලංකාවේ මුල්ම සිංහල උපාධිධාරීන් අතුරින් අයෙකුවූ සන්තියාගු තෝමස් ද සිල්වා ශ්‍රීමතානෝ මෙම විද්‍යාලයේ ආදි කර්තෘ ලෙස සලකනු ලබයි.

මෙම විද්‍යාලය 1913 මැයි මසදී වර්තමානයේ ධර්මාශෝක විද්‍යාලය පිහිටි පියසට ගෙන එනු ලැබූ අතර, එවකට අම්බලන්ගොඩ සුගත ශාසනෝදය සමිතිය විසින් පවත්වාගෙන යනු ලැබූ බුඩිස්ට් ඉංග්ෂ් හයි ස්කූල් සමග 1914 පෙබරවාරි 02 දින ඒකාබද්ධ කරන ලදී.

ස්වකීය ශ්‍රමය, කාලය දැනුම හා ධනය නොමසුරුව පරිත්‍යාග කරමින් මෙම විද්‍යාලය ගොඩ නැගූ එස්. තෝමස් ද සිල්වා මැතිතුමා 1913 සිට 1919 දක්වා මෙහි පළමු විදුහල්පතිවරයා ලෙස ද 1913 සිට 1929 දක්වා එතුමාගේ අභාවය වන තෙක් විද්‍යාලයේ කළමනාකරු ලෙසද ක්‍රියාකර තිබේ.  ආදි කර්තෘතුමන්ගේ අභාවයෙන් පසුව සුගත ශාසනෝදය සමිතිය විසින් ඩබ්. ජේ. ද සිල්වා මහතා (1929-1932) ජේ. පී. එස්. ද සිල්වා මහතා (1932-1936) පී. ද එස්. කුලරත්න මහතා (1936-1948) දොස්තර එම්. එච්. සද්ධාසේන මහතා (1948-1954) එල්. සී. ද සිල්වා මහතා (1954-1960) යන කළමනාකරුවන් යටතේ ධර්මාශෝක විද්‍යාලය පාලනය වී ඇත. 1960 දෙසැම්බර් 01 දින සුගත ශාසනෝදය සමිතිය විසින් සිය කැමැත්තෙන්ම ධර්මාශෝක විද්‍යාලය රජයට පවරා දෙන ලදී.

ධර්මාශෝක විද්‍යාලයේ සියවස වනතෙක් විදුහල්පතිවරුන් 29 දෙනෙකු මෙහෙයවනු ලැබ තිබේ. එස්. තෝමස් ද සිල්වා මහතා (1913-1917) අබේසීල ගිනිගේ මහතා (1917-1921) ජේ. ආර්. නැතනියල්ස් මහතා (1921-1923) ජී. එම්. ද සිල්වා මහතා (1923-1927) ඊ. ඒ. විජේසූරිය මහතා (1928-1933) එෆ්. ආර්. ජයසූරිය මහතා (1934-1938) ඩී. ටී. විජේරත්න මහතා (1938-1947 සහ 1953-1961) පී. ද එස්. ජසෙන්තුලියන මහතා (1947-1957) කේ. කේ. වී. එස්. ද සිල්වා මහතා (1962-1967) එම්. ඩී. විමලසූරිය මහතා (1967-1975) ඊ. එන්. ප්‍රනාන්දු මහතා (1975-1980) පී. ඩබ්. විල්ෆ්‍රඩ් ද සිල්වා මහතා (1980-1981) බී. එච්. එච්. විමලදාස මහතා (1982-1984) එච්. එස්. එන්. කේ. ප්‍රනාන්දු මහතා (1984-1986) ජී. ඒ. අයි. ද සිල්වා මහතා (1987-1998) එම්. ප්‍රේමසීල ද සිල්වා මහතා (1999-2001) ඩී. එම්. ජී. අනුර ජයලත් මහතා (2002-2004) කේ. එම්. ජී. බී. ජයසූරිය මහතා (2004-2006) එස්. ජේ. පී. විජේසිංහ මහතා (2007-2011) එම්. ජී. ඕ. පී. පණ්ඩිතරත්න මහතා (2011 සිට සියවස තෙක්) යන මෙම විදුහල්පතිවරුඅධ්‍යාපන, පරිපාලන හා කළමනාකරණ ක්ෂේත්‍රයන්හි විශිෂ්ට කුසලතා දැක්වූවෝ වෙති.
විදුහල් ගීතය නිර්මාණය කරන ලද්දේ ජාතික ගීයේ නිර්මාතෘ වාග්ගේයකාර ආනන්ද සමරකෝන් ශූරීන් විසිනි.

ධර්මාශෝක විද්‍යාලය සමස්ත ශ්‍රී ලංකා වාසී දරුවන්ටම විවර වූ මහා සරසවියක් බදු අධ්‍යාපන කේන්ද්‍රස්ථානයක් වන අතර එය හුදු විෂයධාරගත අධ්‍යාපනයට පමණක් සීමානොවී ක්‍රීඩා හා කලා ක්‍රියාකාරකම් මගින්ද ජයකෙහෙලි නංවමින් පිරිපුන් පුරවැසි පරපුරක් ජාතියට දායාද කරනු ලබන විශිෂ්ට ශාස්ත්‍රාලයක් ද වේ.

නිකුත් කරන දිනය - 2014 මැයි මස 04 වැනි දින.
වටිනාකම - රුපියල් 5.00.
සැලසුම්කරු - පී. ඉසුරු චතුරංග.
ප්‍රමාණය - මි. මී. 41 x මි. මී. 30.
හැඩය - තිරස්.
මුද්‍රණ ක්‍රමය - ඕෆ්සෙට් ලිතෝග්‍රැෆි.
පත් සැකැස්ම - පත්‍රිකාවක මුද්දර 100 බැගින්.
සිදුරු ප්‍රමාණය - 14 x 13 3/4.
මුද්‍රණකරුවෝ - රජයේ මුද්‍රණ දෙපාර්තුමේන්තුව, ශ්‍රී ලංකාව.
වර්ණ ( පාවිච්චි කළ ) - හතරයි.
කඩදාසි වර්ගය - 102 ජී. එස්. එම්. ආරක්ෂිත මුද්දර මුද්‍රණ කඩදාසි.
මැලියම් - පීවීඒ.
මුද්‍රණය කළ ප්‍රමාණය - 500,000.
අලෙවි කරන අවසන් දිනය - 2014.05.03.

අම්බලන්ගොඩ ධර්මාශෝක විද්‍යාලයේ සියවස තැපැල් මුද්දරය


Krzysztof Mączyński (n. 23 mai 1987 în Cracovia) este un fotbalist polonez care joacă ca mijlocaș pentru echipa poloneză Wisła Cracovia. A fost convocat de selecționerul Poloniei, Adam Nawałka, la Campionatul European de Fotbal din 2016.

Cariera

Club
El este un produs al centrului de copii și juniori al lui Wisła Cracovia. El a marcat primul său gol pentru Wisla în Cupa Ekstraklasa Górnik Zabrze la 28 noiembrie 2007. Mączyński a debutat în Ekstraklasa în meciul cu Górnik Zabrze pe 2 decembrie 2007.

În august 2011, a semnat cu Górnik Zabrze un contract pe doi ani.

Pe 8 ianuarie 2014 a semnat un contract cu Guizhou Renhe pentru o perioadă de trei ani, devenind în scurt timp căpitanul clubului. În 2015 s-a întors la clubul la care a debutat în fotbalul mare, Wisła Cracovia.

La națională
Pe 15 noiembrie 2013, Mączyński și-a făcut debutul pentru Echipa națională de fotbal a Poloniei într-un amical internațional împotriva Slovaciei, înlocuindu-l în minutul 76 pe Tomasz Jodłowiec.

Pe 14 octombrie 2014, a marcat pentru prima dată într-o competiție internațională, în calificările la Campionatul European din 2016, într-un meci cu Scoția din grupa D. A marcat primul gol al partidei în minutul 11, partidă ce s-a încheiat la egalitate, scor 2-2.

Este căsătorit cu Katarzyna cu care are o fiică, Victorię.

Titluri

Wisła Cracovia
 Ekstraklasa: 2007-08

Wisła Cracovia (ME)
 Młoda Ekstraklasa: 2007-08

ŁKS Łódź
 I Liga: 2010-11

Guizhou Renhe
 SuperCupa Chinei: 2014

Note

Legături externe

Nașteri în 1987
Fotbaliști ai Górnik Zabrze
Fotbaliști ai Legia Varșovia
Fotbaliști ai ŁKS Łódź
Fotbaliști ai Wisła Cracovia
Fotbaliști internaționali polonezi
Sportivi polonezi în viață

Krzysztof Mączyński


En etología, se llama comportamiento agonístico al comportamiento social relacionado con la lucha. El comportamiento agonístico es un concepto más general al de la conducta agresiva, pues incluye cualquier conducta de oposición a otros, como la competición, el enfrentamiento, la desobediencia y, por supuesto, la conducta agresiva.

Ayuda a los animales a asegurar necesidades esenciales como hábitat, territorio, alimentos y compañeros sexuales. Incluye dos componentes opuestos: el comportamiento agresivo y el defensivo. El primero puede implicar mostrar, amenazar o atacar. Los patrones típicos de comportamiento defensivo incluyen apaciguamiento, sumisión y la conducta de escape.

La agresión se divide en interespecífica e intraespecífica. La agresión intraespecífica está dirigida a individuos de la misma especie, mientras que la interespecífica apunta a la de otras especies. Incluye tácticas de depredación y de antidepredación y garantiza la subsistencia.

El control de la agresión
Las peleas suelen ir precedidas de alardes y conductas amenazantes. Una táctica común es hacer que el cuerpo se vea más grande, enderezándolo, levantado la cola y erizando la piel. Puede ir acompañado de señales acústicas, como gruñidos o rugidos. Si las amenazas dan lugar a una situación de conflicto, se producirá un ataque o una huida. Sin embargo, los pavoneos son generalmente suficientes para evitar el conflicto. Es menos probable que un animal más fuerte luche si el otro muestra un comportamiento sumiso como, por ejemplo, cuando perros y lobos bajan la cola. Las peleas graves suelen conducir a lesiones graves o a la muerte, mientras que las rituales, precedidas por manifestaciones de amenaza, tienden a causar, en el peor de los casos, lesiones de pequeña gravedad. Estas últimas tienen normas fijas y suelen llevarse a cabo para ayudar a mejorar la posición social de un animal.

Jerarquía animal
Muchos grupos de vertebrados se organizan por rango, determinado por las luchas entre rivales, lo que asegura que un animal líder fuerte y con experiencia guíe al grupo. El orden jerárquico impide en gran medida las medidas intraespecíficas por alimento, pareja, etc. Los animales de más alto rango suelen tener una mejor posibilidad reproductiva que los de bajo rango. Los rangos suelen ser dinámicos y se reorganizan después de peleas rituales.

Territorialidad
Esta es una forma de agresión en la que se defiende el territorio contra los congéneres. Los límites se fijan por marcas o señales ópticas o acústicas.

Véase también
 Agón (palabra)

Referencias
 Gran enciclopedia del saber, de National Geographic. Libro n.º6: El hombre.Pág. 56.

Enlaces externos

Etología
Agresión

Comportamiento agonístico


Luca Vanni (Castel del Piano, Italija, 4. lipnja 1985.) je talijanski tenisač. Vanni uglavnom nastupa na challengerima i futuresima a trener mu je Fabio Gorietti.

Najveći uspjeh na ATP Touru ostvario je 2015. godine kada je igrao finale Brasil Opena u kojem je poražen od umaškog pobjednika Pabla Cuevasa. Vanni je samim time postao senzacija turnira jer do te godine nije odigrao niti jedan dvoboj na glavnom ždrijebu Toura dok je u São Paulu najprije morao igrati kvalifikacije.

ATP finala

Pojedinačno (0:1)

Izvori

Vanjske poveznice
Profil tenisača na ATP World Tour.com

Talijanski tenisači

Luca Vanni


هورتن 229  هي طائرة تجريبية أنتجت في 1944 بألمانيا. كان أول طيران لها في 1 مارس 1944. صنع منها 3 طائرات.

ليست طائر (شبحية) بل طائرة عادية تجريبية، التي تقدر على التخفي عن الرادارات المضادة بدعة أمريكية. فقد كانت ألمانيا أول من صنع طائرة من هذا النوع.
وبدأ العمل في تصنيع الطائرة الشبح التجريبية الألمانية في عام 1943 بعدما تعاقبت هزائم ألمانيا أمام قوات التحالف المعادي لهتلر . وأصدر قائد ألمانيا النازية هتلر حينذاك أوامره بإيجاد قاذفة قنابل منقطعة النظير تساعد الجيوش الألمانية على استعادة تفوقها.

وقامت هذه الطائرة التي أطلق عليها اسم «هورتن هو-229» (نسبة إلى الأخوين هورتن مصممي الطائرة) برحلتها التجريبية الأولى في عام 1944. ولكن ألمانيا لم تتمكن من إطلاق الإنتاج الصناعي لطائراتها الخفية. وبعد استسلامها حصل الأمريكيون على الرسوم البيانية لهذه الطائرة وغيرها من المستندات التي مكنتهم من صنع طائرتهم الشبح /ف-117/ في الثمانينات من القرن الماضي.

واعترف الأمريكيون بأنهم استفادوا مما اخترعه العلماء الألمان حينما قرروا بعد مرور 64 سنة أن يصنعوا نسخة طبق الأصل للطائرة الخفية الألمانية.

المواصفات

مراجع

ألمانيا في 1944
أجنحة طائرة
اختراعات ألمانية
اختراعات ألمانية نازية
طائرات نفاثة ألمانية في الحرب العالمية الثانية
طائرات شبح
طائرات قامت بأول رحلة في عام 1944
طائرات مقاتلة ألمانية 1940–1949
طائرات نفاثة ثنائية المحركات
طائرات هورتن

هورتن 229


Nacionalni pečati Japana su sljedeći nacionalni pečati koji služe za autentikaciju japanskog cara i vlade Japana:

 Pečat Vlade Japana, koriste ga Kabinet Japana i Vlada Japana (Paulownijski pečati)
 Carski pečat Japana, grb Japana (Krizantemin pečat)
 Pečat cara Japana
 Pečat japanske države (Veliki pečat Japana)

Galeriija

Vidi
 Mon
 Popis japanskih zastava
 Japanske carske regalije
 Krizantemino prijestolje
 Japanski sustav odlikovanja

Vanjske poveznice
Car Showa potpisuje dokumente i služi se pečatom japanskog cara

Državni simboli Japana

Nacionalni pečati Japana


Clímax fue un grupo de rock de Bolivia, formado a finales de la década de 1970. consideraro uno de los pioneros e iniciadores grupos del rock boliviano.

Historia

Sus inicios

La banda se forma en 1968, después de que sus integrantes retornaron de un viaje a Estados Unidos, donde habían permanecido casi un año y habían recibido la influencia de las bandas y el movimiento del rock de esa época.

José "Pepe" Eguino y Javier Saldías se habían separado de los Blacks Birds para viajar a Estados Unidos en enero de ese año, junto al baterista Álvaro Córdoba que había dejado también su banda: Las Tortugas. A su retorno, conforman oficialmente Clímax, con el esquema de power trío (inspirados en Cream).

«Nacidos para ser salvajes»

A finales de 1968 y principios de 1969, graban en Discolandia Nacido para ser salvaje, EP que incluía versiones de las canciones "Born to be wild" de Steppenwolf, "Sunshine of your love" y "Tales of the brave Ulysses" de Cream, "Fire" de Jimi Hendrix.

En 1970, presentan su segundo EP, llamado Nacido para ser salvaje II, grabado en 1969, en el cual participa también Bob Hopkins, un marine estadounidense que se integra a la banda tocando la armónica y cantando. El segundo disco de la banda incluiría una nueva versión de la canción de Steppenwolf conocida como "Born to be wild (The second part)" y además sus primeras composiciones: "The seeker", "Ritmo de la vida" y "El abrigo café de piel de gallina", cantado por Hopkins, que se convertiría en un éxito para la banda.

«Gusano mecánico»

Luego de viajar por Estados Unidos y Argentina, Clímax lanza en 1974 el disco más representativo de la banda: Gusano mecánico que incluía entre otros los temas "Pachacutec (rey de oro)", "Gusano mecánico (a) Invasión, b) Dominio, c) Abandono)" y "Cristales soñadores". Gusano mecánico es uno de los primeros discos conceptuales y un álbum clásico del rock boliviano.

En 1975, los integrantes de la banda entran en una etapa (emulando a las estrellas inglesas del rock), en un periodo de búsqueda intelectual. Saldias, decide cambiar no solamente de rumbo, sino de integrantes. José Zapata (lead guitar) integra brevemente la banda junto a David Huet (†), que más tarde formaría en Estados Unidos el grupo Black Cream. De ese periodo nace la versión original de "Gusano Mecánico" en versión comercial.

Sería también el primer disco de larga duración de la banda, lanzado en vinilo en formato de álbum de tapa doble, basada en el grabado surrealista de M. C. Esher "Relativity", muestra un laberinto de escaleras al cual se le incorporaron gusanos aludiendo la mecanización de la humanidad.

La separación

Luego del éxito del Gusano Mecánico, el baterista, Álvaro Cordero deja la banda para viajar. Aunque Saldías y Eguino trataron de seguir con la banda realizando varias presentaciones junto a Nicolás Suárez en el teclado y Félix Chávez como segundo guitarrista, incluyendo una en Argentina; no tuvieron el mismo éxito que la conformación original.

En los años posteriores, se produjeron varios reencuentros, presentándose la conformación original del grupo en algunos festivales a principios de la década de 1990 y realizaron un concierto el año 2002, luego de que el baterista original retornara definitivamente a Bolivia.

Referencias

Enlaces externos

  "En el Climax de un Power trío"
  www.eldeber.com.bo

Tríos de música de Bolivia
Grupos de rock de Bolivia
Grupos de música blues
Grupos de hard rock de Bolivia
Grupos de rock progresivo de Bolivia
Grupos de música de los años 1960
Grupos de música de los años 1970
Grupos de música formados en 1968

Climax (banda boliviana)


Detlev Peukert (20 de setembro de 1950 em Gütersloh - 17 de maio de 1990 em Hamburgo) foi um historiador alemão, conhecido por seus estudos sobre a relação entre o que ele chamou de "espírito da ciência" e o Holocausto e na história social e a República de Weimar. Peukert ensinou história moderna na Universidade de Essen e atuou como diretor do Instituto de Pesquisa para a História do Período Nazista. Peukert foi membro do Partido Comunista Alemão até 1978, quando ingressou no Partido Social Democrata da Alemanha. Um historiador politicamente engajado, Peukert era conhecido por sua visão não convencional da história alemã moderna e, em um obituário, o historiador britânico Richard Bessel escreveu que foi uma grande perda que Peukert tenha morrido aos 39 anos como resultado da AIDS.

Trabalhos

 Ruhrarbeiter gegen den Faschismus Dokumentation über den Widerstand im Ruhrgebeit 1933–1945, Frankfurt am Main, 1976.
 Die Reihen fast geschlossen: Beiträge zur Geschichte des Alltags unterm Nationalsozialismus co-edited with Jürgen Reulecke & Adelheid Gräfin zu Castell Rudenhausen, Wuppertal : Hammer, 1981.
 Volksgenossen und Gemeinschaftsfremde: Anpassung, Ausmerze und Aufbegehren unter dem Nationalsozialismus Cologne: Bund Verlag, 1982, translated into English by Richard Deveson as Inside Nazi Germany: Conformity, Opposition and Racism in Everyday Life London : Batsford, 1987 .
 Die Weimarer Republik : Krisenjahre der Klassischen Moderne, Frankfurt am Main : Suhrkamp Verlag, 1987 translated into English as The Weimar Republic : the Crisis of Classical Modernity, New York : Hill and Wang, 1992 .
 "The Genesis of the `Final Solution' from the Spirit of Science" pages 234-252 from Reevaluating the Third Reich edited by Thomas Childers and Jane Caplan, New York: Holmes & Meier, 1994 .  The German original was published as "Die Genesis der 'Endloesung' aus dem Geist der Wissenschaft," in Max Webers Diagnose der Moderne, edited by Detlev Peukert (Goettingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1989), pages 102-21, .

Referências
Historiadores
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Detlev Peukert


His Majesty's Attorney General for England and Wales is the chief legal adviser to the sovereign and Government in affairs pertaining to England and Wales as well as the highest ranking amongst the law officers of the Crown. The attorney general is the leader of the Attorney General's Office and currently attends (but is not a member of) the Cabinet. Unlike in other countries employing the common law legal system, the attorney general does not govern the administration of justice; that function is carried out by the secretary of state for justice and lord chancellor. The incumbent is also concurrently advocate general for Northern Ireland.

The position of attorney general has existed since at least 1243, when records show a professional attorney was hired to represent the King's interests in court. The position first took on a political role in 1461 when the holder of the office was summoned to the House of Lords to advise the Government there on legal matters. In 1673, the attorney general officially became the Crown's adviser and representative in legal matters, although still specialising in litigation rather than advice. The beginning of the 20th century saw a shift away from litigation and more towards legal advice. Today, prosecutions are carried out by the Crown Prosecution Service and most legal advice to government departments is provided by the Government Legal Department, both under the supervision of the attorney general.

Additional duties include superintending the Serious Fraud Office, HM Crown Prosecution Service Inspectorate, Service Prosecuting Authority, and other government lawyers with the authority to prosecute cases. The attorney general advises the government, individual government departments, and individual government ministers on legal matters, answering questions in Parliament and bringing "unduly lenient" sentences and points of law to the Court of Appeal of England and Wales. As per the Law Officers Act 1997, duties can be delegated to the Solicitor General, and any actions are treated as if they came from the attorney general.

The corresponding shadow minister is the Shadow Attorney General for England and Wales, and the work of the attorney general is also scrutinised by the Justice Select Committee.

History
The origins of the office are unknown, but the earliest record of an "attorney of the crown" is from 1243, when a professional attorney named Laurence Del Brok was paid to prosecute cases for the king, who could not appear in courts where he had an interest. During the early days of the office the holder was largely concerned with representing the Crown in litigation, and held no political role or duties. Although a valuable position, the attorney general was expected to work incredibly hard; although Francis North (1637–1685) was earning £7,000 a year as attorney general he was pleased to give up the office and become Chief Justice of the Common Pleas because of the smaller workload, despite the heavily reduced pay. The office first took on a political element in 1461, when the holder was summoned by writ to the House of Lords to advise the government on legal matters. This was also the first time that the office was referred to as the office of the "Attorney General". The custom of summoning the attorney general to the Lords by writ when appointed continues unbroken to this day, although until the appointment of Lord Williams of Mostyn in 1999, no attorney general had sat in the Lords since 1700, and no attorney general had obeyed the writ since 1742.

During the 16th century, the attorney general was used to pass messages between the House of Lords and House of Commons, although he was viewed suspiciously by the Commons and seen as a tool of the Lords and the king. In 1673 the attorney general began to take up a seat in the House of Commons, and since then it has been convention to ensure that all attorneys general are members of the House of Commons or House of Lords, although there is no requirement that they be so. During the constitutional struggle centred on the Royal Declaration of Indulgence in 1672 and 1673 the attorney general officially became the Crown's representative in legal matters.

In 1890, the ability of an attorney general to continue practising privately was formally taken away, turning the office-holder into a dedicated representative of the government. Since the beginning of the twentieth century the role of the attorney general has moved away from representing the Crown and government directly in court, and it has become more of a political and ministerial post, with the attorney general serving as a legal adviser to both the government as a whole and individual government departments. Despite this change, until the passing of the Homicide Act 1957 the attorney general was bound to prosecute any and all poisoning cases.

However, in recent times the attorney general has exceptionally conducted litigation in person before the courts, for instance before the House of Lords in A and Others v Secretary of State for the Home Department, where the legality of the government's detention of terrorist suspects at Belmarsh was at issue.

Role and duties
The attorney general is currently not a Cabinet minister, but is designated as also attending Cabinet. The rule that no attorney general may be a cabinet minister is a political convention rather than a law, and for a short time the attorney general did sit in cabinet, starting with Sir Rufus Isaacs in 1912 and ending with Douglas Hogg in 1928. There is nothing that prohibits attorneys general from attending meetings of the Cabinet, and on occasion they have been asked to attend meetings to advise the government on the best course of action legally. Despite this it is considered preferable to exclude attorneys general from cabinet meetings so as to draw a distinct line between them and the political decisions on which they are giving legal advice. As a government minister, the attorney general is directly answerable to Parliament.

The attorney general is also the chief legal adviser of the Crown and its government, and has the primary role of advising the government on any legal repercussions of their actions, either orally at meetings or in writing. As well as the government as a whole, they also advise individual departments. Although the primary role is no longer one of litigation, the attorney general still represents the Crown and government in court in some select, particularly important cases, and chooses the Treasury Counsel who handle most government legal cases. By convention, they represent the government in every case in front of the International Court of Justice. The attorney general also superintends the Crown Prosecution Service and appoints its head, the Director of Public Prosecutions.  Decisions to prosecute are taken by the Crown Prosecution Service other than in exceptional cases i.e. where the attorney general's consent is required by statute or in cases relating to national security. An example of a consent case is the Campbell Case, which led to the fall of the first Labour government in 1924.

The attorney general also superintends the Government Legal Department and the Serious Fraud Office. The attorney general also has powers to bring "unduly lenient" sentences and points of law to the Court of Appeal, issue writs of nolle prosequi to cancel criminal prosecutions, supervise other prosecuting bodies (such as DEFRA) and advise individual ministers facing legal action as a result of their official actions. They are responsible for making applications to the court restraining vexatious litigants, and may intervene in litigation to represent the interests of charity, or the public interest in certain family law cases. They are also officially the leader of the Bar of England and Wales, although this is merely custom and has no duties or rights attached to it. The attorney general's duties have long been considered strenuous, with Sir Patrick Hastings saying that "to be a law officer is to be in hell". Since the passing of the Law Officers Act 1997, any duties of the attorney general can be delegated to the Solicitor General for England and Wales, and their actions are treated as coming from the attorney general.

List of attorneys general

13th century
William of Boneville (1277–1278)
William de Giselham (1278–1279)
Gilbert de Thornton (1279–1280)
Alanus of Walkingham (1280–1281)
John le Fawconer (1281–1284)
William of Selby (1284–1286)
Gilbert de Thornton (1286–1286)
William Inge (1286–1289)
John de Bosco (1289–1290), also called John de Boys
William Inge and Hugo de Louther (1291–1293)
John de Mutford (1293–1299)
Nicholas de Warwick (1299)

14th century
John de Cestria (1300–1301)
John de Mutford (1301–1308)
Matthew de Scacarrio (1308–1312)
John de Norton (1312–1315)
William de Langley (1315–1318)
Adam de Fyneham (1318–1320)
Galfridus de Scrope (1320–1322)
Galfridus de Fyngale (1322–1324)
Adam de Fyneham (1324–1327)
William of Merston (26 February 1327 – 1327)
Alexander de Hadenham and Adam de Fyneham (1327–1328)
Richard of Aldeburgh (1329–1334)
Simon of Trewythosa (c. 1334)
William of Hepton (1334–1338)
John of Lincoln (28 May 1338 – 4 August 1338)
John of Clone (4 August 1338 – 1338)
William of Merington (1338–1339)
John of Clone (1339–1342)
William of Thorpe (1342–1343)
John of Lincoln (1343–1343)
John of Clone (1343–1349)
Simon of Kegworth (1349–1353)
Henry of Greystok (1353–1356)
John of Gaunt (1356 – 4 May 1360)
Richard of Fryseby (4 May 1360 – 1362)
William (or possibly Robert) of Pleste (1362–1363)
William of Nessefield (1363 – 9 November 1366)
Thomas of Shardelow (9 November 1366 – 20 May 1367)
John of Ashwell (20 May 1367 – 1367)
Michael Skilling (1367–1378)
Thomas of Shardelow (1378–1381)
William Ellis (1381–1381)
Laurence Dru (1381–1384)
William of Horneby (1384–1386)
Edmund Brudnell (1386–1398)
Thomas Coveley (1398 – 30 September 1399)
William of Lodington (30 September 1399 – 1401)

15th century
Thomas Coveley (1401 – 13 July 1407)
Thomas Dereham (13 July 1407 – 17 August 1407)
Roger Hunt (17 August 1407 – 1410)
Thomas Tickhill (1410 – 16 January 1414)
William Babington (16 January 1414 – 1420)
William Babthorpe (1420 – 28 October 1429)
John Vampage (28 October 1429 – 30 June 1452)
William of Nottingham (30 June 1452 – 12 August 1461)
John Herbert (12 August 1461 – 1461)
Henry Sothill (1461 – 16 June 1471)
William Hussey (16 June 1471 – 7 May 1481)
William Huddesfield (7 May 1481 – 28 May 1483)
Morgan Kidwelly (28 May 1483 – 20 September 1485)
William Hody (20 September 1485 – 3 November 1486)
James Hobart (3 November 1486 – April 1509)

16th century
John Ernley (April 1509 – 26 January 1518)
John Fitz-James (26 January 1518 – February 1522)
John Roper (February 1522 – 1 April 1524)
Ralph Swillington (1 April 1524 – August 1525)
Richard Lyster (August 1525 – 3 June 1529)
Christopher Hales (3 June 1529 – 10 July 1535)
Sir John Baker (10 July 1535 – 8 November 1540)
William Whorwood (8 November 1540 – 8 June 1545)
Henry Bradshaw (8 June 1545 – 21 May 1552)
Edward Griffin (21 May 1552 – 22 January 1559)
Gilbert Gerard (22 January 1559 – 1 June 1581)
John Popham (1 June 1581 – 2 June 1592)
Thomas Egerton (2 June 1592 – 10 April 1594)
Edward Coke (10 April 1594 – 4 July 1606)

17th century
Henry Hobart (4 July 1606 – 27 October 1613)
Francis Bacon (27 October 1613 – 12 March 1617)
Henry Yelverton (12 March 1617 – 11 January 1621)
Thomas Coventry (11 January 1621 – 31 October 1625)
Robert Heath (31 October 1625 – 27 October 1631)
William Noy (27 October 1631 – 27 September 1634)
John Bankes (27 September 1634 – 29 January 1641)
Edward Herbert (29 January 1641 – 3 November 1645)
Thomas Gardiner (royalist) (3 November 1645 – 1649)
Oliver St John (parliamentary) (May 1644 – 10 January 1649)
William Steele (commonwealth) (10 January 1649 – 9 April 1649)
Edmund Prideaux (commonwealth) (9 April 1649 – 1659)
Robert Reynolds (commonwealth) (1659 – 31 May 1660)
Edward Herbert (in exile) (1649–1653)
Geoffrey Palmer (31 May 1660 – 10 May 1670)
Heneage Finch (10 May 1670 – 12 November 1673)
Francis North (12 November 1673 – 25 January 1675)
William Jones (25 January 1675 – 27 October 1679)
Creswell Levinz (27 October 1679 – 24 February 1681)
Robert Sawyer (24 February 1681 – 13 December 1687)
Thomas Powys (13 December 1687 – December 1688)
Henry Pollexfen (March 1689 – 4 May 1689)
George Treby (4 May 1689 – 3 May 1692)
John Somers (3 May 1692 – 30 March 1693)
Edward Ward (30 March 1693 – 8 June 1695)
Thomas Trevor (8 June 1695 – 28 June 1701)

18th century
Edward Northey (28 June 1701 – 26 April 1707)
Simon Harcourt (26 April 1707 – 22 October 1708)
James Montagu (22 October 1708 – 19 September 1710)
Simon Harcourt (19 September 1710 – 19 October 1710)
Edward Northey (19 October 1710 – 18 March 1718)
Nicholas Lechmere (18 March 1718 – 7 May 1720)
Robert Raymond (7 May 1720 – 1 February 1724)
Philip Yorke (1 February 1724 – January 1734)
John Willes (January 1734 – 28 January 1737)
Dudley Ryder (28 January 1737 – May 1754)
William Murray (May 1754 – 3 November 1756)
Robert Henley (3 November 1756 – 1 July 1757)
Charles Pratt (1 July 1757 – 25 January 1762)
Charles Yorke (25 January 1762 – 16 December 1763)
Fletcher Norton (16 December 1763 – 17 September 1765)
Charles Yorke (17 September 1765 – 6 August 1766)
William de Grey (6 August 1766 – 26 January 1771)
Edward Thurlow (26 January 1771 – 11 June 1778)
Alexander Wedderburn (11 June 1778 – 21 July 1780)
James Wallace (21 July 1780 – 18 April 1782)
Lloyd Kenyon (18 April 1782 – 2 May 1783)
James Wallace (2 May 1783 – November 1783) (died in office)
John Lee (22 November 1783 – 19 December 1783)
Lloyd Kenyon (26 December 1783 – 31 March 1784)
Richard Arden (31 March 1784 – 28 June 1788)
Archibald Macdonald (28 June 1788 – 14 February 1793)
John Scott (14 February 1793 – 18 July 1799)
John Mitford (18 July 1799 – 14 February 1801)

19th century
Colour key (for political parties):

Edward Law (14 February 1801 – 15 April 1802)
Spencer Perceval (15 April 1802 – 12 February 1806)
Arthur Piggott (12 February 1806 – 1 April 1807)
Vicary Gibbs (1 April 1807 – 26 June 1812)
Thomas Plumer (26 June 1812 – 4 May 1813)
William Garrow (4 May 1813 – 7 May 1817)
Samuel Shepherd (7 May 1817 – 24 July 1819)
Robert Gifford (24 July 1819 – 9 January 1824)
John Singleton Copley (9 January 1824 – 20 September 1826)
Charles Wetherell (20 September 1826 – 27 April 1827)
James Scarlett (27 April 1827 – 19 February 1828)
Charles Wetherell (19 February 1828 – 29 June 1829)
James Scarlett (29 June 1829 – 19 November 1830)
Thomas Denman (24 November 1830 – 26 November 1832)
William Horne (26 November 1832 – 1 March 1834)
John Campbell (1 March 1834 – 14 November 1834)
Frederick Pollock (17 December 1834 – 8 April 1835)
John Campbell (30 April 1835 – 3 July 1841)
Thomas Wilde (3 July 1841 – 30 August 1841)
Frederick Pollock (6 September 1841 – 15 April 1844)
 William Webb Follett (15 April 1844 – 29 June 1845)
 Frederic Thesiger (29 June 1845 – 27 June 1846)
 Thomas Wilde (7 July 1846 – 17 July 1846)
 John Jervis (17 July 1846 – 11 July 1850)
 John Romilly (11 July 1850 – 28 March 1851)
 Alexander Cockburn (28 March 1851 – 21 February 1852)
 Frederic Thesiger (27 February 1852 – 17 December 1852)
 Alexander Cockburn (28 December 1852 – 15 November 1856)
 Richard Bethell (15 November 1856 – 21 February 1858)
 Fitzroy Kelly (21 February 1858 – 11 June 1859)
 Richard Bethell (18 June 1859 – 4 July 1861)

20th century
Colour key (for political parties):

21st century
Colour key (for political parties):

See also

Solicitor General for England and Wales
Attorney General for Northern Ireland (held by Attorney General for England and Wales from 1972 to 2010)
Advocate General for Scotland
Attorney-General for Ireland

References

Works cited

External links

Law Officers of the Crown in the United Kingdom

Attorney General for England and Wales


الفُندون  (بالفالنسية:Fondó de les Neus), هي بلدية تقع في مقاطعة اليكانتي. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 2.501 نسمة.

مراجع

بلديات لقنت
بلديات مقاطعة بلنسية

إلفوندو دي ليس نيوس


වනජීවීන් සුරැකීම පිලිබඳව ප්‍රෞඩ ඉතිහාසයක් ලංකාවට ඇත. වසර 2200කට පෙර ලොව පලමු අභය භූමිය දේවානම්පිය තිස්ස  රජු විසින් මිහින්තලේ ප්‍රදේශයේ ස්ථාපනය කරන ලදී.එමෙන්ම මහා වංශයට අනුව දොලොස්වන සියවසේ රජකල නිස්සංකමල්ල රජු අනුරාධපුර නගරයේ සිට යොදන් 7කින් ආවරණය වන භූමි ප්‍රදේශයේ සතුන් මැරීම තහනම් කරමින් රාජාඥාවක් නිකුත්කල බව සඳහන් වේ.

ශ්‍රී ලංකාවේ රක්ෂිත වර්ග ගණනාවක් ඇත. මේවා වනජීවී සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව මගින් හා වන සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව මගින් පරිපාලනය වේ. Biodiversity Clearing House සංවිධානයට අනුව ලංකාවේ රක්ෂිත ප්‍රදේශ 501ක ප්‍රමාණයක් ඇත. වන සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව යටතේ රක්ෂිත වනාන්තර 32ක් නම්කොට ඇති අතර, ලෝක උරුමයක් ලෙස නම්කල සිංහරාජය හා රක්ෂිත වනයක් වන නකල්ස් රක්ෂත ප්‍රදේශයද වන සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව යටතේ පාලනය වේ.

ලංකාවේ රක්ෂිත දැඩි ස්වාභාවික රක්ෂිත, ජාතික වනෝද්‍යාන, ස්වාභාවික රක්ෂිත, වන පිවිසුම්, හා අභය භූමි ලෙස වර්ගකල හැකියි. මීට අමතරව සමුද්‍ර රක්ෂිත හා වන අලි කළමණාකරන පෙදෙස් යනුවෙන් අලුත් රක්ෂිත හඳුන්වාදී ඇත.

දැඩි ස්වාභාවික රක්ෂිත
සත්ව සහ ශාක විශේෂයන් අවම බලපෑමක් යටතේ බෝවීම මඟින් එම විශේෂිතයන් මිහිපිටින් වඳවී යාම තුරන් කිරීම සදහා ස්වභාවික පරිසරයක් සපයන විද්‍යාත්මක පර්යේෂණ සදහා යෝග්‍ය පහසුකම් ඇති භූමි දැඩි ස්වභාවික රක්ෂිත ලෙස ප්‍රකාශිතය. දැඩි ස්වභාවික රක්ෂිත පූර්ණ ස්වභාවික පද්ධති ලෙස ආරක්ෂා කෙරේ. එබැවින් දැඩි ස්වභාවික රක්ෂිත තුළ මිනිස් ක්‍රියාකාරකම් වලට අවසර ලබා නොදේ. එනමුත් වනජීවී සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුවේ පූර්ණ අධීක්ෂණය යටතේ පර්යේෂණ ක්‍රියාකාරකම් කිරීමට හැක. ශ්‍රී ලංකාවේ දැඩි රක්‍ෂිත ලෙස නම්කර ඇති ස්වාභාවික ප්‍රදේශ 3ක් ඇත.

ජාතික වනෝද්‍යාන
ජාතික වනෝද්‍යාන යනු ශ්‍රී ලංකාවේ ආරක්ෂා කල යුතු වන පංති වන අතර වනජීවී සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තුව විසින් පාලනය කරනු ලබයි. ජාතික වනෝද්‍යාන 1937 අංක 2 දරණ සත්ව හා වෘක්ෂලතා ආරක්ෂක ආඥාපනත මඟින් පාලනය කරනු ලබන අතර, අමාත්‍යංශ නියෝගයෙන් එය සෑදිම, සංශෝධනය හෝ අහෝසි කිරීම කළ හැක. ජාතික වනෝද්‍යාන තුළ ඇති මුළු භූමිය රාජ්‍ය අයිතිය යටත් වේ. ජාතික වනෝද්‍යාන තුළ තහනම් කර ඇති ක්‍රියාකාරකම් වන්නේ වන සතුන් දඩයම් කිරීම හෝ මරා දැමීම හෝ ඉවත් කිරීම, කුරුල්ලන් සහ උරගයන්ගේ බිත්තර හෝ කූඩු විනාශ කිරීම, වනසතුන්ට බාධා කිරීම, කිසිම සතෙකු බෝ කිරීමට මැදිහත් වීම, කිසියම් ශාකයක් විනාශ කිරීම හෝ හානි කිරීම, වගා හෝ පතල් හෝ වෙනත් අරමුණු සඳහා ඉඩම් කට්ටි කිරීම, වෙඩි තැබීම හෝ ගිනි තැබීම, සත්ව හා ශාක ජීවිත වලට හානි කිරීම සඳහා කිසියම් උගුලක් හෝ පුපුරන ද්‍රව්‍ය හෝ වස යෙදීම වේ. වෘක්ෂලතා හා සතුන් නිරීක්ෂණය කිරීම සඳහා ජාතික වනෝද්‍යාන වලට බලපත්‍රයක් ඇතුව අමුත්තන්ට පිවිසිය හැක. මේ වන විට දැනට ජාතික වනෝද්‍යාන 26 ක් වර්ග කිලෝමීටර 5,734 ක් ආවරණය කරයි.

ස්වාභාවික රක්ෂිත
ස්වභාවික රක්ෂිත හා දැඩි රක්ෂිත අතර ඇති වෙනස නම් පාරම්පරිකව එම ප්‍රදේශවල ජීවත්වන ජනතාවට සිය කටයුතු (යම් සීමා වලට යටත්ව) කරගෙන යාමට ඉඩ ලැබීමයි. ස්වභාව රක්ෂිතයන්හි වන ජීවීන් නැරඹීමට සහ අධ්‍යයනයට සාමාන්‍ය සංචාරකයන්ට අවසර ලබාදී නැත. එනමුත් වනජීවී සංරක්ෂණ දෙපාර්තමේන්තු අධීක්ෂණය යටතේ විද්‍යාත්මක අධ්‍යයන උනන්දු කෙරේ.  ශ්‍රී ලංකාවේ ආරක්ෂිත කලාප පද්ධතියට ස්වභාව රක්ෂිතද ඇතුළත්ය.

වන පිවිසුම
මිනිස් ක්‍රියාකරකම්, ගම්මාන, මහා මාර්ග හෝ ගොවිබිම් නිසා වෙන්ව ඇති වන අඩවි දෙකක සත්වයින්ට ආරක්ෂිතව එහා මෙහා යාම සඳහා පිහිටුවන ලද වන තීරුවකට වන පිවිසුමක් ලෙස හඳුන්වයි. ලංකාවේ ස්ථාපනය කර ඇති එකම වන පිවිසුම මින්නේරිය, කවුඩුල්ල වන පිවිසුම වන අතර එය කඩිනම් මහවැලි සංවර්ධන ව්‍යාපෘතිය යටතේ ස්ථාපනය කරන ලදී. මින්නේරිය ජාතික වනෝද‍යානය හා කවුඩුල්ල ජාතික වනෝද්‍යානය අතර අලි ඇතුන්ට ගමන් කිරීම සඳහා මෙම මින්නේරිය, කවුඩුල්ල වන පිවිසුම පිහිටුවන ලදී.

අභය භූමි
නූතන නීතිමය අර්ථදැක්වීමට අනුව අභයභූමියක් (sanctuary) වන-රක්ශිතයකින් (nature reserve) හෝ වනෝද්‍යානයකින් (national park) වෙනස්වනවා. අභයභූමියක සතුන්මැරීම, කැලෑ කැපීම තහනම් වුවත් මහජනතාවට එය තුල ජීවත්වීමේ අයිතිය තිබෙනවා. ශ්‍රී ලංකාවේ අභයභූමි 64ක් ප්‍රකාශයට පත්කොට තිබෙනවා.

මූලාශ්‍ර

ශ්‍රී ලංකාවේ රක්ෂිත වර්ග


Die Norton Commando ist ein Motorrad mit luftgekühltem Zweizylinder-Viertaktmotor des englischen Herstellers Norton-Villiers Ltd aus Andover (Hampshire) (ab 1972: Norton Villiers Triumph (NVT)). Anfangs als Norton Commando 750 mit 749-cm³-Motor angeboten, wurde der Hubraum bei der im Frühjahr 1973 präsentierten Commando 850 auf 828 cm³ vergrößert.

Einmalig ist der patentierte "Isolastic"-Rahmen, der mit dem zuvor von Norton langjährig verwendeten "Federbett"-Rahmen nichts mehr gemeinsam hat. Es handelt sich um einen Zentralrohrrahmen mit geschlossenen Unterzügen; Motor, Getriebe und Hinterradschwinge sind über einen Hilfsrahmen mit vibrationsdämpfenden Gummielementen in diesem Hauptrahmen aufgehängt. Der Rahmen war unter Leitung des deutschen Atomphysikers Dr. Stephan Bauer vom Norton-Entwicklungsteam völlig neu konstruiert worden.

Die ersten Fahrgestelle hatten starke Probleme mit häufigen Rahmenbrüchen am Oberrohr, diese konnten durch die Einführung eines zusätzlichen Versteifungsrohres unterhalb des Zentralrohrs abgestellt werden.

Um Produktionskosten zu sparen, wurden die Commando-Rahmen anfangs nicht von dem langjährigen Lieferanten der Featherbed-Fahrgestelle Reynolds hergestellt, sondern der Auftrag an den italienischen Hersteller Verlicchi vergeben. Verlicchi stellte zu dieser Zeit auch die Rahmen für die Ducati-Motorräder her, war demnach eine durchaus renommierte Adresse. Die Fertigungsqualität der bei Verlicchi hergestellten Rahmen war jedoch so schlecht, dass alle gelieferten Rahmen bei Reynolds nachgearbeitet werden mussten. Nach Aussage des für die Fertigung der Featherbed-Fahrgestelle zuständigen Ingenieurs Ken Sprayson verdiente Reynolds an diesen Nacharbeiten mehr als an der Herstellung eines Featherbed-Rahmens. Letztlich wurde nach einiger Zeit die Fertigung der Commando-Rahmen deswegen wieder von Verlicchi zu Reynolds zurück verlagert.

Der Motor der Commando basierte auf dem der Norton Atlas 750. Um einen niedrigeren Schwerpunkt zu erreichen und der Maschine ein moderneres Aussehen zu verleihen, wurde der Motor nach vorne geneigt im Rahmen eingebaut.
Da durch die Isolastic weniger Vibrationen vom Motor auf den Rahmen und damit den Fahrer übertragen wurden, wurden die Motoren sehr viel stärker gefordert als in den vergleichsweise sehr viel stärker vibrierenden Vorgängermodellen Norton Dominator 650 SS, Mercury oder Atlas. Dies führte in der Anfangszeit zu zahlreichen Motorschäden, da die Kurbelwellenlager der hohen Beanspruchung nicht gewachsen waren. Außerdem verschlissen die Fliehkraftversteller der Lucas-Zündanlage sehr schnell, die Steuerketten längten sich unverhältnismäßig stark und in der Kombination führten diese Faktoren zu einer sehr hohen Belastung der Kurbelwellenlager, weil sich die Leistungsabgabe des Motors unvorteilhaft so veränderte, dass er nur bei sehr hohen Drehzahlen zufriedenstellende Leistung abgab.
Die Motorvariante "750 Combat" mit schärferer Nockenwelle und dadurch bedingter nochmals stärkerer Beanspruchung der Steuerkette tat sich diesbezüglich besonders hervor.
Norton reagierte durch zahlreiche Konstruktionsänderungen des Kurbelgehäuses, der Kurbelwellenlager und der Kurbelwelle selbst.
Endgültig abgestellt werden konnten diese Mängel aber erst mit der Modellreihe 850 Mk2A und 850 MkIII mit einer steiferen Kurbelwelle, im Bereich der Hauptlagersitze versteiftem Kurbelgehäuse und vor allem vom Zulieferer FAG bezogenen Pendelrollenlagern (mit fassförmigen Rollen) als Kurbelwellen-Hauptlager, die Biegeschwingungen der Kurbelwelle ohne Defekt ertragen konnten.

Technik Commando 750 (850)
 quer eingebauter Zweizylinder-Reihenmotor (Gleichläufer-Parallel-Twin), 56 DIN-PS (41 kW) bei 6.750/min (Commando 850 ab 1973: 51 PS (37 kW) bei 6.250/min)
 749 cm³ (828 cm³) Hubraum,  eine kettengetriebene Nockenwelle,2 hängende Ventile pro Zylinder über Stoßstangen und Kipphebel betätigt
 frühe 750: je eine Trommelbremse vorn und hinten (Ø 175 mm; vorn als Duplexbremse). Bremspedal linksseitig.
 späte 750, alle 850 bis Mk2A: eine hydraulisch betätigte Scheibenbremse vorn (Ø 270 mm) mit Zange hinter dem Gabelholm, Trommelbremse hinten (Ø 175 mm). Bremspedal linksseitig.
 alle 850 MkIII eine hydraulisch betätigte Scheibenbremse vorn mit Zange vor dem Gabelholm und hinten (Ø 270 mm). Bremspedal rechtsseitig.
 2 Amal-Concentric-Vergaser Ø 30 mm (frühe 750) oder Ø 32 mm (750 Combat, späte 750, alle Commando 850). Alle 750 und 850 bis Mk2 mit Papierluftfilter im Metallgehäuse, ab 850 Mk2A mit Schaumstoffluftfilter und geräuschdämpfendem Luftfiltergehäuse aus Kunststoff.
 Zentralrohrrahmen mit geschlossenen Unterzügen, Hilfsrahmen für Aufnahme von Motor, Getriebe und Schwingenlager
 Kickstarter, bei 850 MkIII zusätzlicher elektrischer Anlasser
 Primärtrieb über Triplex-Rollenkette. Spannung der Kette bei allen 750 und bei 850 bis Mk2A durch Bewegung des Getriebes im Hilfsrahmen, bei 850 MkIII durch hydraulische Spannvorrichtung
 4-Gang-Getriebe, Hinterradantrieb über Einfach-Rollenkette 5/8" × 3/8". Schaltung bei allen 750 und bei 850 bis Mk2A rechts, bei 850 MkIII links
 2-in-2 Auspuffanlage in zahlreichen unterschiedlichen Ausführungen. Anfangs Konstruktion als reiner Tiefpass-Filter ohne eigentlichen Schalldämpfer ("straight through"), ab 850 Mk2A mit Dämpfereinsatz ("black cap", "Bohnendose"). Alle 750 ohne Interferenzrohr zwischen den Auspuffkrümmern, alle 850 mit Interferenzrohr vor dem Zylinderkopf
 Höchstgeschwindigkeit: 180 km/h (185 km/h), im Test der Zeitschrift MOTORRAD lief eine 850 Mk2 198,2 km/h.
 Beschleunigung: 0–100 km/h in 4,8 s (Testwert Commando 850)

Trivia
Im Film One Week – Das Abenteuer seines Lebens durchquert der Hauptdarsteller auf einer Norton Commando 850 Bj. 1973 Kanada, nachdem er zuvor die Nachricht erhalten hat, dass er an Krebs erkrankt ist und seine Überlebenschancen nur gering sind.

Literatur
 Das Motorrad: "Der letzte Insulaner", 10.000 km-Test Norton Commando 850 Interstate, Heft 3/74 vom 9. Februar 1974, Motor-Presse-Verlag Stuttgart

Weblinks

 Darstellung Isolastic-Rahmen (englisch)

Commando

Norton Commando


Der Kalksteinbruch am Lohlberg ist ein Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Gemeinde Jerxheim in der Samtgemeinde Heeseberg im Landkreis Helmstedt.

Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG BR 076 ist 4 Hektar groß. Es steht seit dem 18. November 1986 unter Naturschutz. Zuständige untere Naturschutzbehörde ist der Landkreis Helmstedt.

Das Naturschutzgebiet liegt westlich von Jerxheim und stellt einen stillgelegten Kalksteinbruch mit bis zu 20 Meter hohen Steilwänden unter Schutz. In der Sohle haben sich im westlichen Bereich temporäre Kleingewässer entwickelt bzw. wurden als Artenhilfsmaßnahme angelegt. Der Steinbruch ist ein wichtiges Rückzugsgebiet für bedrohte Amphibienarten, aber auch zahlreiche weitere Pflanzen- und Tierarten.

Weblinks

Naturschutzgebiet im Landkreis Helmstedt
Kalksteingrube
Jerxheim
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Steinbruch in Niedersachsen

Kalksteinbruch am Lohlberg


Le  (« Journal de la Société royale de Nouvelle-Zélande ») est une revue scientifique à comité de lecture.

Historique
La revue est fondée en 1867 sous le titre .

Champs d'étude
La revue est pluridisciplinaire. Parmi ses champs d'étude, elle compte notamment :

Classification parmi les revues scientifiques
La classification de la revue est effectuée sur plusieurs critères. Son facteur d'impact est de 2,75 en 2020, ce qui la place dans le premier quartile des revues les plus citées. Sur cinq ans, il est encore de 1,701. L'Indice h de la revue est de 39.

Administration et ligne éditoriale
En 2022, le rédacteur en chef de la revue est .

Notes et références

Liens externes

Presse écrite en Nouvelle-Zélande
Fondation en 1971

Journal of the Royal Society of New Zealand


Dualchi (sardisk: Duàrche) er en by og en kommune (comune) i provinsen Nuoro i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 321 meters højde og har 616 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 23,41 km² og grænser til kommunerne Aidomaggiore, Birori, Borore, Bortigali, Noragugume, Silanus og Sedilo.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Nuoro

Dualchi


Bin Gün Savaşı (1899-1902) yeni kurulan Kolombiya Cumhuriyeti'nde liberal ve muhafazakâr parti ile radikal gruplar arasında gerçekleşen bir iç savaştır.

1899 yılında iktidardaki muhafazakârlar iktadrı korumak için seçimlere hile karıştırmakla suçlanıyordu. Durum uluslararası piyasalarda kahve fiyatlarının düşmesi nedeniyle gerçekleşen ekonomik kriz yüzünden daha da kötüleşti ve liberal parti karşıtları iktidarı kaybetti.

Başlangıç
19. yüzyıl boyunca Kolambiya 1886'daki savaşın gerçekleşmesinin ana nedeni olan siyasal dengesizliklerle mücadele ediyordu. Aynı yıl 1863 anayasası değiştirilerek yerini daha mufazakar ve enternalist bir yapı ile değiştirdi. 1863 anayasası federal sistem yanlılarının aşırılıklarının bir sonucu olarak liberal radikallerin iktidarda oldukları süre içerinden eleştirildi.

Yenilenme ve 1886 anayasasının oluşturulması sürecinde merkezi yönetim sadece siyasi sorunların şiddetlenmesine yardımcı oldu. Bazı departmanlar çok geçmeden bu sorunlar hakkında merkezi hükûmete şikâyette bulunmaya başladı. Ekonomik alanda zayıf siyasi kararlar ekonomik sorunların baş göstermesine yol açtı.

Savaşı başlatan esas faktör basitçe liberal ve muhafazakâr partilerin kendi aralarında oldukları kadar, birbirleri ile olan anlaşmazlıklarına dayanır. Muhafazakârlarık iktidarda kalmak için seçimlerde hile yapması, muhalefet arasından aşırı öfkeye yol açtı. Başkan Manuel Antonio Sanclemente ülkeyi yönetemeyecek kadar hastaydı. Politik çevre ve giderek kötüleşem ekonomik durum, ülkeyi patlamak için çok az miktarda ateşe ihtiyacı olan bir barut fıçısı hâline getirdi.

Liberal Ayaklanma
Sivil savaşın 20 Ekim 1899'da başlaması planlanıyordu ancak 17 Ekimde başlamasını isteyen bazı liberal generalllerin tebbirsizlikleri nedeniyle ileri bir tarihe bırakıldı. Birçok liberalin tepkisi sayılarının yeterli olmadıklarına inandıklarından beri kuşkuluydu. Buna rağmen, Socorro belediyesinde isyan başladı ve Venezuela'dan askeri takviye beklediler. Muhafazakâr hükûmet bunlara rağmen tüm bu olaylar meydana gelirken basitçe rölantide beklemekteydiler. Santander'in başkenti olan Bucaramanga'ya gönderilmek üzere bir askeri kuvvet hazırladılar. Askeri birlik devletin ekonomik sıkıntılardan dolayı askerlerden bilet için para ödemesi ve askerlerin ödemeyi reddetmesi üzerine asla varış noktasına ulaşamadı. Kimse ülkeyi felakete sürükleyecek üç yıllık bir savaş beklemiyordu ve kimse buna hazırlıklı değildi. Zamanla savaş Kolombiya'nın her köşesine yayıldı.

Liberallerin muhafazakârlara karşı ilk yenilgisi 24 Ekim'de Magdalena Nehri'nde savaşın ilk yıllarında gerçekleşti. Muhafazakâr gup ülkeye düzen getirmek için çılgınca bir girişimle Tarihsel ve Ulusal olarak iki gruba ayrıldı. İlk olarak başkan Sanclemente'yi görevden aldılar ve yerine Jose Manuel Marroquin'i getirdiler. Karşılık olarak liberaller Gabriel Vargas Santos'u başkanlığa aday gösterdiler.

Savaşın ilerlemesi ile birlikte daha zalim ve baskıcı olmaya başladı. İktidarı ele geçirmek içi(kısa zamanda hayali olduğu ortaya çıktı) nüfus daha fanatik bir şekilde her iki taraftada yer almayı sürdürdü.
Hiç şüphesiz Peralonso vve Palonegro'nun Santander'deki çatışması, savaşın ülkeye verdiği büyük zararı gözler önüne serdi. Peralonso'daki savaşta liberaller Rafael Uribe Uribe'nin liderliği altında zafere ulaştılar. Palonegro'da 26 Mayıs 1990'da muhafazakârlar son derece kanlı bir karşılaşmadan sonra durduruldu.

Sonun Başlangıcı

Palonegro'dan sonra savaş partiler için anlamsız ve amaçtan yoksun olmaya başladı. Galibiyetlerinden sonra liberaller barışçılar ve savaş çığırtkanları olmak üzeri iki gruba ayrıldı. Muhafazakârların "Ulusal" tarafı savaşın sonuna gelindiğine inanıyorlardı ve Panama ili ile Karayip Denizi sahillerine odaklandılar.

Bu karar ile beraber Venezuela başkanı Cipriano Castro başkanının isteği doğrultusunda savaşın ulusallaştırılmasından vazgeçildi. Marroquín komutasındaki muhafazakâr güçleri yine bir muhafazakâr olan general Juan B. Tovar tarafından ağır yenilgilere uğratılan liberallere Venezuela'nın yardımını kesmeyi başardılar. General Uribe liberallerin muhafazakârlara karşı kazanamayacağını fark etti ve teslim olma eğilimindeydi.

Neerlandia ve Wisconsin Anlaşmaları
24 Ekim 1902'de Neerlandia fidanlığında imzalanan barış anlaşmasına rağmen savaş Panama'da o yılın Kasım ayına kadar devam etti. 1901'in sonlarından başlayarak Admiral Padilla(Liberal) ve Lautora(Şili donanmasına ait olan ve muhafazakârlara ödünç verilen) 20 Ocak 1902'de Lautaro'nın Panama Şehri önünde yenilmesine kadar savaştılar.

Daha sonraları Roosevelt yönetimindeki Amerikan Hükûmeti'nden Panama Kanalı'nın inşasındaki ABD'nin ilerideki çıkarları nedeniyle Amerikan donanmasından gözdağı geldi. General Benjamin Herrera yönetimi altındaki liberaller daha sonraları silahlarını bırakmaya zorlandılar.

Esas barış anlaşması 21 Kasım 1902 yılında Amerikan savaş gemisi Wisconsin üzerinde imzalandı. Liberaller Cauca ve Panama birleşik ordularının başındaki general Lucas Caballero Barrera ve general Benjemin Herrera'yı temsilen Colonel Eusebio A. Morales temsil etmiştir. Muahafazakar kısmı ise Panama bölgesi başkanı general Victor M. Salazar ve general Alfredo Vázquez Cobo temsil etmiştir. Her iki tarafın hükûmetleri tarafından savaşın sonunu getiren anlaşmayı imzaladılar.

Romanlar
Gabriel García Márquez One Hundred Years Of Solitude(Yalnızlığın Yüz Yılı) 1967 yılında yayınlandı.
Gabriel García Márquez'in son romanı olan Memories of My Melancholy Whores. (Melankolik Fahişelerimin Anıları)

Kaynakça

Güney Amerika'nın ülkeler ve halklarına göre iç savaşlar
Güney Amerika tarihi
Kolombiya askerî tarihi
Sanayi Çağında savaşlar
19. yüzyılda Kolombiya
20. yüzyılda Kolombiya
1890'larda çatışmalar
1900'lerde çatışmalar

Bin Günlük Savaş


Easy Allies (abreviado como EZA) é um site on-line de jogos eletrônicos que inclui cobertura de notícias, resenhas, vídeos de jogos dirigidos por personalidades e séries cômicas curtas, criado por um grupo de ex-funcionários da GameTrailers. Desde a aquisição de seu novo estúdio, o grupo está sediado em Culver City, Califórnia. O site foi considerado a 'Publicação mais confiável de 2016' pelo agregador de resenhas de jogos eletrônicos OpenCritic.

História
Após o fechamento da GameTrailers pela Defy Media em fevereiro de 2016, nove ex-funcionários em tempo integral, incluindo o cofundador da GameTrailers e o principal locutor Brandon Jones, se uniram para lançar um novo site que permitiria ao grupo "fazer o que [quisessem] fazer". O novo empreendimento, Easy Allies, foi lançado em 21 de março de 2016. Os custos operacionais são atendidos principalmente por meio de financiamento coletivo via Patreon, com apoio de patrocinadores chegando a 40 mil dólares por mês dentro de três meses após o lançamento.

Todas as marcas registradas e direitos autorais relevantes para a marca GameTrailers permaneceram sob propriedade da Defy Media após o fechamento do site. Isso significava que a Easy Allies, apesar de se posicionar como sucessora espiritual da GameTrailers, não conseguiu reutilizar os nomes dos programas estabelecidos enquanto estava sob a bandeira da GameTrailers. Este obstáculo foi reconhecido por Jones em uma entrevista para o Patreon em maio de 2016, onde ele comentou que seu discurso original para os patrocinadores era "você conhece o programa, nós vamos apenas mudar o título". A marca GameTrailers e todos os ativos associados foram adquiridos pela IGN em maio de 2016.

Em novembro de 2017, vários patrocinadores retiraram seu apoio ao Easy Allies após uma aparição de Jones no Fireside Chats, uma série no YouTube hospedada por Colin Moriarty, ex-jornalista da IGN. Moriarty enfrentou críticas no início daquele ano por causa de uma postagem que fez na rede social Twitter que muitos consideraram sexista.

Em dezembro de 2018, por atingirem uma meta definida de 50 mil dólares por mês no Patreon, eles anunciaram que haviam adquirido um estúdio. A Easy Allies transferiu a produção para o estúdio um mês depois, em 29 de janeiro de 2019. Em março de 2020, Kyle Bosman anunciou que estava deixando a empresa.

Em 21 de março de 2022, o sexto aniversário do lançamento da Easy Allies, Jones anunciou que se aposentaria do site e do jornalismo de jogos eletrônicos em maio do mesmo ano, embora ele continuasse a fornecer narrações para alguns de seus conteúdos de vídeo. A empresa também afirmou no Patreon que os cofundadores Isla Hinck e Daniel Bloodworth foram nomeados co-chefes da Easy Allies dois meses antes para criar uma estrutura de empresa mais solidificada.

Operações atuais
A Easy Allies opera na Califórnia, Estados Unidos. Além de publicar resenhas de jogos eletrônicos, a Easy Allies já produziu (entre outras coisas) podcasts com foco em jogos eletrônicos e filmes, uma série investigativa sobre mitos de jogos, um programa semanal de RPG de Dungeons & Dragons e uma websérie animada com a voz de Amanda Troop. A Easy Allies regularmente também realiza transmissões ao vivo de jogos na Twitch e tem utilizado isso para solicitar doações para caridade de seus fãs, ajudando a arrecadar mais de 12 mil dólares para a The AbleGamers Foundation em julho de 2018.

A Easy Allies atua como membro do júri votante do The Game Awards desde 2017, e participou como um dos jurados do Game Critics Awards de 2018 e 2019.

Ligações externas
 Página oficial

Websites dos Estados Unidos
Sites de jogos eletrônicos
Fóruns de discussão
Fundações em 2016

Easy Allies


ලාඩම් යනු පිටේ නැග හෝ කරත්ත වල බැඳ ප්‍රවාහන කටයුතු සඳහා මිනිසා විසින් යොදාගන්නා කුර සහිත සතුන්ගේ කුර ගෙවීම වැලැක්වීමට සතාගේ කුරයට සවිකරන පළඳනා වේ.

පාවහන්

ලාඩම්


Ann Allen Shockley (nascida em 21 de junho de 1927) é uma jornalista e autora americana, especializada em temas de amor lésbico inter-racial, especialmente a situação das lésbicas negras que vivem sob o que ela vê como a 'tripla opressão' do racismo, sexismo e homofobia. Ela também incentivou as bibliotecas a dar ênfase especial às coleções afro-americanas.

Vida e carreira
Shockley nasceu em 1927 em Louisville, Kentucky. Shockley foi encorajada a ler e escrever criativamente desde muito jovem e foi fortemente influenciado pelo conto de Richard Wright em Uncle Tom's Children. Sua professora da oitava série, Harriet La Forest, foi considerada a primeira mentora de Shockley e teve uma grande influência na escrita de Shockley. Ela começou a escrever para o público no colégio, onde trabalhava como editora do jornal da escola. Ela continuou a trabalhar como jornalista e redatora de colunas para vários jornais em seus estudos de graduação e mais tarde se formou como bacharel pela Fisk University em 1948. Shockley recebeu seu mestrado em biblioteconomia pela Case Western Reserve University em 1959.

Ela se casou com o professor William Shockley em 1948 e teve dois filhos chamados William Leslie Jr. e Tamara Ann. O casal se divorciou mais tarde, mas Shockley manteve o sobrenome de seu ex-marido.

Shockley trabalhou como bibliotecário no Delaware State College e na University of Maryland Eastern Shore, antes de trabalhar para a Special Negro Collection na Fisk University em 1969. Ela atuou como professora de biblioteconomia, arquivista universitária, bem como bibliotecária associada para coleções especiais na Fisk e fundou o Programa de História Oral Negra até se aposentar em 1988. Ao longo de sua carreira, Shockley publicou vários livros sobre biblioteconomia e coleções especiais, particularmente relacionadas a coleções afro-americanas. Ela se tornou escritora de mais de trinta contos, romances e artigos que abordam questões de racismo e homofobia.

Shockley escreveu numerosos artigos sobre a literatura da época, especialmente dentro dos círculos feministas negros e foi uma notável crítica literária e teórica feminista.

Shockley recebeu o Lee Lynch Classic Award por seu romance Loving Her, originalmente publicado em 1974 e republicado em 2014. O prêmio foi concedido em 2019 como parte do 15º Prêmio Literário Goldie Anual realizado pela única organização literária lésbica dos Estados Unidos, a Golden Crown Literary Society (GCLS).

Principais obras

Colunas de jornal
Ao longo de julho de 1945 a março de 1954, Shockley trabalhou como colunista de jornal freelance. Ela tem vários trabalhos em colunas de jornais documentadas no Louisville Defender, Fisk University Herald, Federalsburg [MD] Times e Bridgeville [DE] News, que se concentram principalmente em questões da comunidade afro-americana e da comunidade LGBT. Seus escritos podem ser encontrados em "Mostly Teen Talk", "Duffy's Corner" e "Ebony's Topics".

Contos
Shockley também tem muitos contos escritos, a maioria dos quais gira em torno de questões relacionadas à homossexualidade, ser afro-americana e ser mulher. Por meio desses contos, Shockley lança luz sobre as condições em que essas pessoas vivem e o impacto que essas condições têm em suas vidas. Alguns desses contos incluem "Holly Craft Isn't Gay" (1980), "A Meeting of Sapphic Daughters" (primavera de 1979), que pode ser encontrado em The Black and White of It (1980), bem como "The Eternal Triangle" (1948), "The Curse of Kapa" (1951) e "Monday Will Be Better" (1964), publicados em vários veículos, como Afro-American [Baltimore] e Negro Digest. A maioria dos contos de Shockley foram controversos na época de publicação.

Não-ficção

 A History of Public Library Services to Negroes in the South, 1900–1955 (1960)
 Um manual para a administração de coleções negras especiais (1970)
 Living Black American Authors: A Biographical Directory (comp. e ed. com Sue P. Chandler) (1973)
 A Handbook of Black Librarianship (comp. e ed., com EJ Josey) (1977)
 "The Black Lesbian in American Literature: An Overview" Home girls: A Black Feminist Anthology (ed. Por Barbara Smith) (1983)
 Escritoras afro-americanas, 1746–1933: uma antologia e um guia crítico (1988)

Ficção

 Não estar sozinho (romance inédito) (1950b)
 A World of Lonely Strangers (romance inédito) (1950b)
 Amando-a (1974)
 O preto e branco disso (1980)
 Diz Jesus e vem a mim (1982)
 Celebrando Hotchclaw (2005)

Principais temas em obras

Racismo, homofobia e sexismo
Ao longo da maioria dos escritos de Shockley, ela explora o racismo contemporâneo e as lutas diárias de ser afro-americano. Ela costuma escrever sobre mulheres LGBT+ que estão na comunidade afro-americana e enfrentam opressão tripla. Ao escrever sobre esses tópicos, Shockley esperava fazer com que as pessoas da comunidade afro-americana percebessem suas semelhanças e também suas diferenças.

Seu primeiro romance, Loving Her, foi o primeiro desse tipo, pois funcionou para validar o amor lésbico inter-racial. Foi também o primeiro romance a usar uma protagonista feminina afro-americana. Por meio de sua personagem Renay, que troca o marido abusivo por uma mulher branca e rica, Shockley explora como é ser afro-americana, mulher e homossexual na América do século XX, a quem ela tenta "normalizar". Em sua coleção de contos, The Black and White of It, Shockley também encena uma lésbica afro-americana como personagem principal, usando mulheres de sucesso que são profissionais e fortes por natureza, enfrentando lutas com a sexualidade. Em "Play It but Don't Say it", Shockley coloca uma deputada como protagonista, e em "Holly Craft Isn't Gay", a personagem, uma cantora de sucesso, chega a tentar ter um filho para aparecer em linha reta. Say Jesus and Come to Me trabalha também para enfrentar a homofobia, porém é em grande parte uma crítica à igreja, um tema ainda não explorado em Loving Her ou The Black and White of It. As obras de não-ficção de Shockley, como sua seção em Home Girls: A Black Feminist Anthology, editada por Barbara Smith, também confrontam essas mesmas questões que giram em torno da sexualidade na comunidade afro-americana.

Celebrando Hotchclaw olha para as faculdades historicamente negras para explorar relações de poder e conflitos dentro das comunidades negras, especialmente relacionadas a dificuldades financeiras e corrupção.

Crítica
The Black and White of It (1980), embora geralmente desconhecido, recebeu melhor resposta dos críticos, bem como sua coleção de contos Say Jesus and Come to Me (1982). Say Jesus and Come to Me em particular foi dito para apresentar e reconhecer um personagem que normalmente carece de representação e apareceu na lista de best-sellers da Christopher Street, no entanto, Shockley ainda foi criticada por seu estilo de escrita e falta de estrutura nas histórias. A coleção tem como foco a personagem Reverend Black, uma lésbica de quarenta anos que tenta esconder sua sexualidade. Shockley afirmou ter escrito a peça para lançar luz sobre a hipocrisia da igreja negra de envergonhar os homossexuais, mas participando de todos os outros atos considerados pecados.

Embora reconhecido por autores como Alice Walker, que elogiou Loving Her em sua crítica do romance em 1974, bem como Nellie McKay e Rita B. Dandridge, que reconheceram o escritor, as obras ficcionais de Shockley foram frequentemente ignoradas pelo massas, se não criticado. A própria Shockley atribui essa falta de reconhecimento ao assunto sobre o qual escreve. Ela afirma que trabalhos abordando temas lésbicos eram raros na época, já que a maioria dos editores não estava interessada e os escritores tinham muito medo de admitir sua própria sexualidade para pressionar pela publicação.

Publicações publicadas chegam ao ponto de dizer que Shockley complica o amor pelo mesmo gênero, bem como o problematiza por meio de suas caracterizações de afro-americanos que também são homossexuais. Junto com isso, alguns argumentam que Shockley usa muitas generalizações em seus textos, tem uma escolha estilística ruim e não funcionou para combater os estereótipos comuns sobre o lesbianismo negro. Em seu primeiro romance, Loving Her, a personagem principal, Renay, escolhe viver sua vida como lésbica, mas ainda apresenta noções estereotipadas heteronormativas sobre o romance, o que vai contra as supostas intenções de Shockley de expor como realmente é um relacionamento lésbico no final do século XX. -século. No entanto, como o primeiro romance que representa uma relação inter-racial entre duas mulheres, Loving Her não existe dentro de um quadro histórico em que pudesse servir como uma resposta satírica a, e por isso às vezes foi interpretado como um reforço ingênuo de heteronormativo e racista. ideias sobre relacionamentos queer e mulheres negras, ao invés de uma peça potencialmente autoconsciente. No entanto, o romance de ficção ainda é reconhecidamente um dos primeiros de seu tipo.

Veja também

 Literatura Lésbica Negra
 Literatura lésbica

Ligações externas

Afro-americanos do século XX

Afro-americanos do século XXI
Bibliotecários dos Estados Unidos
Alunos da Case Western Reserve University
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)

Ann Allen Shockley


Noventiq Holdings plc (früher bekannt als Softline Holding plc bzw. Softline International) ist ein IT-Unternehmen, das sich auf digitale Transformation und Cybersicherheit konzentriert. Das Unternehmen mit Hauptsitz in London und Sitz in Zypern ist in rund 60 Ländern in West- und Osteuropa, Zentral- und Südostasien, Lateinamerika, Indien und dem Nahen Osten tätig.

Geschichte
Das Unternehmen wurde 1993 von Igor Borowikow in Moskau unter dem Namen Softline als Anbieter von Wissenschafts-Software gegründet.

Ab 2002 expandierte das Unternehmen und eröffnete in den folgenden Jahren Niederlassungen in einer Reihe von Städten in Russland und der GUS. Zu diesem Zeitpunkt umfassten die Dienstleistungen IT-Outsourcing und Audit sowie SAP- und Microsoft-Dynamics-Beratung. Seit 2008 expandierte Softline in über 30 Länder außerhalb der GUS. Im Jahr 2009 gründete das Unternehmen eine Abteilung für Risikoinvestitionen. Im Jahr 2014 eröffnete es eine Tochtergesellschaft in Indien.

Im Jahr 2016 erhielt das Unternehmen Investitionen vom Fonds Da Vinci Capital. Mit Hilfe des 2016 gegründeten M&A-Teams, das in Moskau und London ansässig ist, hat das Unternehmen eine Reihe von Fusionen und Übernahmen durchgeführt.

Im Jahr 2020 verlagerte Softline seinen Hauptsitz nach London. Im selben Jahr überstieg der Jahresumsatz 1,8 Milliarden US-Dollar. Im Oktober 2021 führte Softline einen Börsengang an der LSE durch.

Nach der russischen Invasion in der Ukraine im Jahr 2022 stellte Softline im Oktober den Betrieb in Russland ein und verkaufte seine russischen Vermögenswerte an den Firmengründer Igor Borovikov. Am selben Tag gab das Unternehmen eine Umbenennung in Noventiq bekannt. Im April 2023 verkaufte Borovikov Softline Russland an einen lokalen Investor.

Fusionen und Übernahmen
Im Jahr 2020 erwarb das Unternehmen das indische IT-Unternehmen Embee, das Softwareentwicklungsunternehmen Aplana, und fusionierte mit dem deutschen Beratungsunternehmen Softline AG, das in Österreich, Belgien, den Niederlanden und Großbritannien tätig war. Im Jahr 2022 erwarb es die Softline Academy IT, die Mehrheitsbeteiligung an Softclub, Belitsoft, MMTR Technology, Umbrella Infocare, Seven Seas Technology, Makronet, Value Point Systems, Saga Group, und G7CR.

Im Mai 2023 unterzeichnete Noventiq eine Vereinbarung über einen Unternehmenszusammenschluss mit der Corner Growth Acquisition Corp, um eine Notierung an der NASDAQ zu erreichen.

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

IT-Dienstleister
Gegründet 1993
Unternehmen (London)

Noventiq


Crveni bljuštac (lat. Bryonia cretica), otrovna penjačica trajnica iz porodice tikvovki, raširena po istočnom Mediteranu. Kao njezina podvrsta vodio se i dvodomni bljuštac (B. cretica ssp. dioica), danas B. dioica, koju još uvijek nazivaju crveni bljuštac, prema boji njegovih plodova koji pocrvene kad sazriju.

Svi dijelovi biljke sadržavaju triterpenske alkaloide koji nakon konzumacije mogu izazvati teška trovanja: povraćanja, kolike, oštećenja bubrega i u teški slučajevima paraliziranost.

Podvrste
 Bryonia cretica subsp. marmorata (E.M.A.Petit) Jauzein

Vanjske poveznice

Izvori

Bryonieae

Crveni bljuštac


Earl of Westmeath is a title in the Peerage of Ireland. It was created in 1621 for Richard Nugent, Baron Delvin. During the Tudor era the loyalty of the Nugent family was often in question, and Richard's father, the sixth Baron, died in prison while awaiting trial for treason, a crime for which other members of the family had already been condemned. Richard himself when young was suspected of plotting rebellion and was imprisoned, but in later life, he was a staunch supporter of the Crown, which rewarded him richly for his loyalty. The fifth Earl was a Major-General in the British Army. The sixth Earl was sworn of the Irish Privy Council in 1758. His son by his first wife, Richard Nugent, Lord Delvin, was killed in a duel at an early age. Lord Westmeath was succeeded by his second son by his second wife, the seventh Earl. He sat in the House of Lords as one of the original 28 Irish Representative Peers; he was also involved in a much-publicised divorce following an action for criminal conversation against his wife and her lover. He was succeeded by his son, the eighth Earl. He was created Marquess of Westmeath in the Peerage of Ireland in 1822. He had no surviving male issue and the marquessate became extinct on his death in 1871. He was succeeded in the barony and earldom by his kinsman, Anthony Francis Nugent, the ninth Earl, who was a claimant to the title Baron Nugent of Riverston. The eleventh Earl was an Irish Representative Peer from 1901 to 1933.

Barons Delvin (c. 1389/1486)
William Fitzrichard Nugent, 1st Baron Delvin (died )
Richard Nugent, 2nd Baron Delvin (died 1475)
Christopher Nugent, 3rd Baron Delvin (died )
Richard Nugent, 4th Baron Delvin (died 1537)
Richard Nugent, 5th Baron Delvin (1523–1559)
Christopher Nugent, 6th Baron Delvin (1544–1602)
Richard Nugent, 7th Baron Delvin (1583–1642) (created Earl of Westmeath in 1621)

Earls of Westmeath (1621)
 Richard Nugent, 1st Earl of Westmeath (1583–1642)
 Richard Nugent, 2nd Earl of Westmeath (1621–1684)
 Richard Nugent, 3rd Earl of Westmeath (died 1714)
 Thomas Nugent, 4th Earl of Westmeath (1669–1752)
 John Nugent, 5th Earl of Westmeath (1671–1754)
 Thomas Nugent, 6th Earl of Westmeath (1714–1792)
 George Frederick Nugent, 7th Earl of Westmeath (1760–1814)
 George Thomas John Nugent, 8th Earl of Westmeath (1785–1871) (created Marquess of Westmeath in 1822)

Marquesses of Westmeath (1822)
George Thomas John Nugent, 1st Marquess of Westmeath (1785–1871)

Earls of Westmeath (1621; Reverted)
Anthony Francis Nugent, 9th Earl of Westmeath (1805–1879)
William St George Nugent, 10th Earl of Westmeath (1832–1883)
Anthony Francis Nugent, 11th Earl of Westmeath (1870–1933)
Gilbert Charles Nugent, 12th Earl of Westmeath (1880–1971)
William Anthony Nugent, 13th Earl of Westmeath (born 1928)

The heir apparent is the present holder's son Sean Charles Weston Nugent, Lord Delvin (born 1965).The heir apparent's heir presumptive is his brother Hon. Patrick Mark Leonard Nugent (born 1966).

References

Earldoms in the Peerage of Ireland
Noble titles created in 1621

Earl of Westmeath


An Polypogon mollis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Louis Marie Aubert Du Petit-Thouars, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Edward Hubbard och E.W.Groves. An Polypogon mollis in nahilalakip ha genus nga Polypogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polypogon (Poaceae)

Polypogon mollis


Helicodiceros, monotipski rod kozlačevki smješten u tribus Areae, dio potporodice Aroideae. Jedina je vrsta H. muscivorus, geofit sa Sredozemnih otoka Sardinija, Korzika i Baleara. .

Opis
Ime roda, Helicodiceros, potječe od grčke riječi za uvijeni rog, što opisuje oblik cvijeta neposredno prije nego što se otvori. Porijeklom je s obala sredozemnih otoka Korzike, Sardinije i Baleara u Španjolskoj. Cvijet je istih mirisnih kvaliteta kao i njegovi rođaci, slavni i golemi titanski kozlac (Amorphophallus titanum) i voodoo ljiljan (Sauromatum venosum), koje neki vrtlari na sjeveroistoku SAD-a uzgajaju kao zanimljivost i neobičnost.

Rastući iz gomoljastog korijena, Helicodiceros muscivorus otvara svoje listove u rano proljeće i proizvodi jedan veliki cvat nedugo nakon toga. Cvijet je tipa lopatice-i-spadiksa, tipičan za obitelj kozlčevki. Braktejska lopatica je velika struktura u obliku lopatice, a spadiks je šiljak u središtu.

Dlakavost na cvijetu ove vrste nije tipična za ovu porodicu, ali iznenađujuće (za ljude) neprivlačna aroma - s razlogom se zove "arum mrtvog konja" - nije tako neobična. Mnoge kozlačevke oprašuju vrste muha koje privlače strvine. Ako cvijet miriše na trulo meso (ili nešto gore), privući će te potencijalne oprašivače. Još jedna iznenađujuća sposobnost ove biljke je da stvara toplinu dok cvjetovi sazrijevaju i emitiraju svoj miris. Čini se da ih to čini još neodoljivijima za muhe koje ništa ne sumnjaju, koje vjerojatno smatraju da su pronašle toplu, tek raspadnutu lešinu sisavca na koju polažu svoja jaja.

Ime vrste, muscivorus, sugerira da ova biljka jede muhe, ali to nije tako. Pravi cvjetovi (ili cvjetići), i muški i ženski, sićušni su i raspoređeni oko središnjeg bodljika. Prvo se otvore ženski cvjetići i privuku pozornost svojih kukaca, a zatim ih zarobe unutar sitnih dlačica tek toliko da muški cvjetići sazriju i ispuste pelud, obično dan kasnije. Dok se mušice puste, obložene su peludom i spremne otići ravno u cvat sljedećeg smrdljivog mrtvog konja kojeg otkriju. Naizgled, aroma je toliko privlačna da se iskustvo zatočeništva trenutno zaboravlja.

Sinonimi
 Megotigea Raf.
 Helicodiceros crinitus (Raf.) K.Koch
 Arum crinitum Aiton
 Arum muscivorum L. f.
 Arum spirale Salisb.
 Dracunculus crinitus Schott
 Dracunculus muscivorus (L.f.) Parl.
 Dracunculus muscivorus var. caprariensis Romo
 Helicodiceros crinitus (Raf.) Schott
 Megotigea crinita Raf.

Galerija

Izvori

Areae
Flora Sardinije
Flora Korzike
Flora Baleara

Helicodiceros


Sebastokrator (grč. σεβαστοκράτωρ, sebastokrátor), jedan od najviših bizantskih dvorskih naslova. Naslov je nastao kao spojenica dviju grčkih riječi - sebast (σεβαστός) i krator ("vladar"), a stvorio ga je 1081. godine bizantski car Aleksije I. Komnen (1081. – 1118.) za starijeg brata Izaka.

Nositelj naslova sebastrokatora bio je u hijerarhiji iznad naslova cezara, a ispod cara i careva suvladara. Nakon što je 1163. godine uveden naslov despota, naslov sebastokratora je pao na treće mjesto. Isprva su tim naslovom bili počašćeni samo careva braća i sinovi, a potom i rođaci i zetovi, da bi od sredine 13. stoljeća i drugi dostojanstvenici mogli dobiti taj naslov. Stoljeće kasnije naslov je izgubio svoje značenje.

Bilješke

Litratura

 Ostrogorski, Georgije, Povijest Bizanta 324. – 1453., Golden marketing / Tehnička knjiga, Zagreb, 2006.

Titule
Bizant

Sebastokrator


Eskevej er en to sporet omfartsvej der går syd om Nørre Lyndelse. Vejen er en del af primærrute 43 der går imellem Faaborg og Årslev.
Vejen skal få den tung trafik der kom fra Faaborg, til at blive ledt syd om Nørre Lyndelse og ud til Svendborgmotorvejen ved Årslev, så byen ikke blev belastet af for meget tung trafik.

Vejen forbinder Albanivej i vest med Svendborgmotorvejen primærrute 9 i øst, og har forbindelse til Feltoftevej og Lumbyvej.

Kilder

Nørre Lyndelse
Omfartsveje i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Faaborg-Midtfyn Kommune

Eskevej (Nørre Lyndelse)


Elias Chacour (hebraico אליאס שקור;) (Bar'am, Galiléia, 29 de novembro de 1939) é um clérigo grego-católico melquita árabe-israelense e arcebispo emérito.

Chacour nasceu em Bar'am. Após a Guerra da Independência de Israel, os residentes de Bir'am foram expulsos de sua cidade natal. A maioria deles, incluindo a família Chacour, estabeleceu-se nas proximidades de Gisch. Ele se formou na escola em Nazaré e estudou teologia no seminário Saint-Sulpice em Issy-les-Moulineaux. Em 1965 ele retornou a Israel. Após sua ordenação em 24 de julho de 1965, ele começou a estudar a Torá e o Talmude na Universidade Hebraica de Jerusalém, e também se voltou para o aramaico e o siríaco. Ele foi o primeiro árabe a se formar na Universidade Hebraica. Após seus estudos, ele trabalhou como padre em I'billin e fez viagens de palestras no exterior, inclusive na Alemanha.

Chacour fez campanha contra a resistência das autoridades israelenses pelos interesses dos árabes israelenses, especialmente os da juventude. Ao fazer isso, ele cultivou conexões persistentes com os círculos cristãos e judeus. Em 2003, por sua iniciativa, foi inaugurada em l'billin a primeira Universidade Árabe-Cristã-Israelense Mar Elias.

Em fevereiro de 2006, foi nomeado Arcebispo de Akko, Haifa, Nazaré e de toda a Galiléia. Ele recebeu sua ordenação episcopal do arcebispo melquita de Petra e Filadélfia, Georges El-Murr BC, em 25 de fevereiro de 2006; Os co-consagradores foram o antecessor de Chacour, Pierre Mouallem SMSP, e o arcebispo de Homs, Isidore Battikha BA.

Chacour considerou a emigração o maior inimigo interno dos cristãos na região. Dezenas de milhares de cristãos foram deslocados, fugiram ou deixaram a região em busca de uma vida melhor. Segundo ele, cerca de 130.000 cristãos ainda vivem na Galiléia e apenas 5.000 a 7.000 em Jerusalém. Além disso, haveria cerca de 30.000 na Cisjordânia.

O Arcebispo Chacour renunciou em 27 de janeiro de 2014. O Arcebispo Maronita de Haifa e da Terra Santa, Moussa El-Hage OAM, foi encarregado da administração da diocese melquita como Administrador Apostólico durante a vacância de Sedis.

Ver também

Bispos católicos de Israel
Igreja Greco-Católica Melquita

Elias Chacour


Isla Carenero es una isla larga y boscosa del Mar Caribe situada a pocos cientos de metros al este de Isla Colón, en el archipiélago de Bocas del Toro, en el noroeste del país centroamericano de Panamá. El nombre de la isla proviene del término náutico careening llevado al español como Carenero. No hay carreteras en la isla. Administrativamente depende de la Provincia de Bocas del Toro.

Demografía

En 2010 Isla Carenero contaba con una población de 737 habitantes según datos del Instituto Nacional de Estadística y una extensión de 94 ha.

Razas y etnias

 56,45 % Chibchas (Americanos)
 34,73 % Mestizos
 8,82 % Afropanameños

Véase también
 Geografía de Panamá
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélago de Bocas del Toro

Isla Carenero


Emilio Antonio Pazos Flores (nacido el 24 de julio de 1945 en Buenos Aires, Argentina) es un ex-futbolista argentino. Jugaba de defensor y su primer club fue Atlanta. Desarrolló la mayor parte de su carrera en España.

Carrera

Comenzó su carrera en 1966 jugando para CA Atlanta. Jugó para el club hasta 1967. Ese año se pasó a los bandos del Deportivo Español. Ese año se fue a España para formar parte de las filas del Sevilla FC. Juega para el club hasta 1968. En 1969 se trasladó al Granada CF, en donde juega hasta 1970. Ese año se confirma su regreso al Sevilla FC. Juega para ese club hasta el año 1972. En 1973 se pasó al Real Murcia, en donde jugó hasta 1979, cuando finalmente se retiró del fútbol profesional.

Clubes

Enlaces externos

Futbolistas de la Ciudad de Buenos Aires
Futbolistas del Club Atlético Atlanta
Futbolistas del Club Deportivo Español de Buenos Aires
Futbolistas del Sevilla Fútbol Club en los años 1960
Futbolistas del Sevilla Fútbol Club en los años 1970
Futbolistas del Granada Club de Fútbol en los años 1960
Futbolistas del Granada Club de Fútbol en los años 1970
Futbolistas del Real Murcia Club de Fútbol en los años 1970

Emilio Pazos