Bătălia de pe Scheldt / Escaut  a fost o serie de acțiuni militare întreprinse de Armata I canadiană, în rândul căreia luptau în afară de canadieni și formațiuni britanice și poloneze, pentru transformarea portului Antwerp într-un punct de reaprovizionare pentru trupele aliate din nord-vestul Europei. Trupele aliate conduse de Guy Simonds au dus lupte în nordul Belgiei și sud-vestul Olandei în perioada 2 octombrie – o noiembrie 1944.

Pe frontul de vest situația de pe front a impus curățarea ambelor maluri ale estuarului râului Scheldt / Escaut pentru ca să permită folosirea portului Antwerp de vasele de aprovizionare aliate, ceea ce ar fi ușurat povara transportului pe distanțe de sute de kilometri a proviziilor din Normandia spre frontul din fața Liniei Siegfried.

După ce forțele aliate reușiseră să debarce în Normandia în ziua Z (6 iunie 1944), Armata a 2-a britanică luptase neîncetat până în Țările de Jos și cuceriseră orașele Bruxelles (3–4 septembrie) și Antwerp.în ultimul caz, fusese cucerit și portul în stare de funcționare. Dar aliații au intrat într-un impas, de vreme ce britanicii controlau portul iar germanii estuarul râului Scheldt.

Aliații au depus eforturi minime în luna septembrie pentru deblocarea traficului din portul Antwerp, cea mai mare parte a resurselor lor fiind alocate Operațiunii Market Garden declanșate pe 17 septembrie. În tot acest timp, germanii au avut timp să organizeze poziții defensive puternice pe direcțiile de atac cele mai probabile. Primele atacuri împotriva pozițiilor germane au avut loc pe 13 septembrie.

La începutul lunii octombrie, după eșecul Operațiunii Maket Garden în cursul căreia aliații au suferit pierderi grele, Armata I canadiană a început acțiunea pentru deblocarea portului Antwerp. Militarii Wehrmachtului avuseseră suficient timp pentru organizarea unor poziții defensive eficient și au reușit să întârzie înaintarea aliaților, inclusiv prin măsuri precum inundarea terenurilor joase din estuar. Pierderile canadienilor în timpul luptelor de pe râul Scheldt, la care o contribuție importantă au avut-o greutățile create de terenul mlăștinos  au dus în țară la izbucnirea unei crize a mobilizărilor pe front în 1944.

După cinci săptămâni de lupte grele, în timpul cărora au fost organizate mai multe atacuri amfibii, Armata I canadiană – în rândul căreia fuseseră încadrate și subunități din alte țări, în principal britanice – a reușit în cele din urmă să curețe estuarul Scheldt. Întreaga zonă, inclusiv apele estuarului, fusese minată, iar germanii și-au protejat căile de retragere cu ajutorul artileriei și a lunetiștilor.

Aliații au reușit să curețe zonele adiacente portului de elementele germane pe 8 noiembrie. În timpul luptelor, aliații pierduseră 12.873 de soldați morți, răniți sau dispăruți în acțiune, dintre aceștia 50% fiind canadieni.

După ce elementele germane nu au mai reprezentat o amenințare pentru aliați, acestora din urmă le-a mai trebuit trei săptămâni să demineze apele estuarului, după care primul convoi de nave avea să fie descărcat la Antwerp (29 noiembrie).

Planul
În zilele de 12-13 septembrie 1944, Armata I canadiană, aflată sub comanda temporară a generalului Guy Simonds, a primit sarcina curățării estuarului Scheldt, după ce efectuase operațiuni asemănătoare de curățare a porturilor Canalului Mânecii, în principal celor din Boulogne-sur-Mer, Calais și Dunkerque. Montgomery considera că importanța portului Antwerp era chiar mai ridicată decât cea a Dunkerque. Pentru executarea operațiunii erau disponibile în acel moment Corpul I britanic și Corpul II canadian, la care fuseseră atașate Divizia I blindată poloneză și Diviziile a 49-a și 52-a de infanterie. Montgomery a promis sprijinul aerian al Bomber Command și, suplimentar, a USAAF 8th Air Force. Diviziai a mișcării canadienilor în pozițiile de luptă. 51-a de infanterie urma să transfere unitățile sale de transport pentru sprijinirea canadienilor. Cum eliberarea portul Dunqeque nu mai era o prioritate, militarii Diviziei a 2-a de infanterie canadiană a devenit disponibilă pentru noua misiune.

Planul deschiderii estuarului Scheldt implica organizarea a patru operațiuni principale, care trebuiau să se desfășoare în condiții de teren dificile.
 Prima era curățarea zonei de la nord de orașul Antwerp și asigurarea accesului sigur spre Zuid-Beveland.
 A doua era curățarea Pungii Breskens de al nord de Canalul Leopold ("Operațiunean Switchback").
 A treia viza cucerirea provinciei Zuid-Beveland ("Operațiunea Vitality").
 Faza finală era reprezentată de cucerirea insulei Walcheren ("Operațiunea Infatuate"), care fusese transformată de germani într-o fortificație foarte puternică. Ca parte a Zidului Atlanticului, insula Walcheren era considerată "cea mai puternică concentrație defensivă pe care naziștii o construiseră vreodată".

Pe 21 septembrie, Divizia a 4-a blindate canadiană s-a deplasat spre nord de-a lungul canalului Gent-Terneuzen, având ca sarcină curățarea de elementele germane a malului de sud a Scheldtului în regiunea orașului olandez Breskens – așa numita "Pungă Breskens". Divizia I blindate poloneză s-a deplasat spre frontiera olando-belgiană spre este spre zona de mare importanță de la nord de Antwerp.

Divizia a 4-a blindate canadiană a înaintat de la capul de pod de pe Canalul Gent de la Moerbrugge până au întâlnit dubla linie defensivă formată din canalele Leopold și Schipdonk. Canadienii au organizat în apropierea localității Moerkerke, au traversat canalele și au stabilit un cap de pod, dar au fost obligați în cele din urmă să se retragă cu mari piederi după ce germanii au organizat atacuri puternice.

Divizia I blindată poloneză a reușit să obțină un succes mai important în răsărit și a înaintat spre nord-est din Gent. Divizia a înaintat spre zona litorală în ciuda terenului care nu era propice manevrelor cu blindate și a rezistenței puternice a germanilor. Până pe 20 septembrie, au fost cucerit orașul Terneuzen, iar malul sudic al Scheldtului a fost eliberat pe direcția orașului Antwerp.

În acel moment a devenit evident pentru Simonds că oricare victorie obținută pe malurile estuarului avea să fie obținută cu mari jertfe deoarece punga Breskens, care se întindea pe țărm de la Zeebrugge până la golful Braakman, iar în interiorul teritoriului până la canalul Leopold, era puternic apărat de inamic.

Operațiunile militare
Pe 2 octombrie, Divizia a 2 canadiană și-a început înaintarea spre nord din Antwerp. Au fost date lupte grele pe 6 octombrie pentru cucerirea satului Woensdrecht, obiectivul primei faze a operațiunilor. Germanii, care primiseră între timp întăriri, s-au organizat pentru rezistența din această regine, de unde se putea controla accesul spre Zuid-Beveland și insula Walcheren.

Canadienii au suferit pierderi grele în timpul atacurilor în câmp deschis, în zonele inundate. Ploile de toamnă, capcanele explozive și minele antipersonal au făcut ca înaintarea să fie foarte dificilă. În ziua de 13 octombrie, în ceea ce ava să fie numită "vinerea neagră", Regimentul "Black Watch" al Diviziei a 5-a de infanterie canadiană a fost practic anihilat în timpul unui atac eșuat. Atacul avea să fie reluat de regimentul de infanterie scoțiană "Calgary", de data aceasta cu mai mult succes. Canadienii au reușit să cucerească stația de cale ferată Korteven, la doi kilometri nord-est de Woensdrecht. Alte lupte grele au avut loc la Woensdrech, dar pe 16 octombrie, această localitate avea să fie cucerită, întrerupând legătura terestră dintre Zuid-Beveland și Walcheren. În cele din urmă, se poate afirma că, în ciuda pierderilor foarte grele, canadienii și-au atins obiectivele ordonate în prima fază.

Acesta a fost momentul în care feldmareșalul Bernard Montgomery a sesizat situația favorabilă de pe front și a transformat deschiderea traficului prin estuarul Scheldt în prioritatea numărul 1 a Grupului de armate al 21-lea. Pentru aceasta, Armata a 2-a britanică a atacat spre vest, pentru curățarea Olandei la sud de elementele inamice la sud de râul Meuse, împiedicând orice contraatac german pentru sprijinirea defensivei din estuar.

Între timp, Simonds și-a concentrat forțele în istmul peninsulei Zuid-Beveland. Divizia a 4-a blindate canadiene s-a mutat la nord de Canalul Leopold și a cucerit Bergen op Zoom. Pe 24 octombrie, blindatele aliate au înaintat din zona îngustă a peninsulei, asigurând securitatea Diviziei a 2-a canadiene, care nu mai era amenințată astfel cu izolarea de către contraatacurile germane. În continuare, canadienii au înaintat spre vest spre insula Walcheren.

Operațiunea Switchback
A doua operațiune importantă a debutat cu luptele grele pentru eliminarea pungii Breskens. Aici, Divizia a 3-a canadiană de infanterie a trebuit să înfrângă rezistența puternică a germanilor, care se opuneau încercării aliaților de traversare a Canalului Leopold.

Dificultatea traversării canalului fusese deja demonstrată de eșecul tentativei Diviziei a 4-a blindate canadiene de la Moerbrugge. Defensiva germană era foarte puternică, sprijinindu-se pe fortificații pregătite din timp și pe inundarea teritoriului dintre canalele Leopold și Schipdonk.

Aliații au decis că cel mai potrivit loc pentru declanșarea unui atac era la est de locul în care cele două canale se despărțeau. Aceasta era o fâșie îngustă de pământ ferm de formă triunghiulară cu baza de numai câteva sute de metri lățime de-a lungul drumului rutier Maldegem-Aardenburg și cu vârful la cam 5 km, lângă satul Moershoofd.

A fost organizat un asalt pe două coloane. Brigada a 7-a a Diviziei a 7-a canadiene a declanșat atacul inițial peste Canalul Leopold, în timp ce Brigada a 9-a a organizat un atac amfibiu pe flancul nordic al pungii. Atacul celor două coloane a început pe 6 octombrie, fiind sprijinit de bombardamente puternice de artilerie și mașini blindate "Wasp" echipate cu aruncătoare de flăcări. Mașinile blindate au lansat baraje de flăcării peste Canalul Leopold pentru acoperirea traversării canalului cu bărcile gonflabile de către militarii Brigăzii a 7-a. Canadienii au reușit să cucerească două poziții foarte vulnerabile pe celălalt mal. După ce și-au revenit din șocul atacului aruncătoarelor de flăcări, germanii a contraatacat, ar nu au reușit să distrugă cele două capete de pod fragile. Pe 9 octombrie, militarii canadieni din cele două capete de pod au reușit să le extindă și să facă joncțiunea iar, în dimineața zilei de 12 octombrie, a fost cucerită o porțiune din șoseaua Aardenburg.

Brigada a 9-a canadiană a organizat o operațiune amfibie cu militarii îmbarcați pe transportoare pe pneuri "Terrapin" și vehicule de debarcare șenilate "Buffalo", conduse de geniștii Regimentului al 5-lea de asalt britanic. Planul operațiunii prevedea traversarea golfului Braakman și debarcarea în apropiere de satul Hoofdplaat, în spatele pungii inamice. Aceasta ar fi pus presiune asupra germanilor pe două direcții simultan. În ciuda manevrării dificile a vehiculelor prin canale și a unei întârzieri de 24 de ore, operațiunea aliată i-a luat pe germani prin surprindere, iar canadienii au cucerit un cap de pod. Și în acest caz, germanii și-au revenit din șocul primului atac și au organizat contraatacuri violente. Totuși, canadienii au rezistat și i-au împins constant înapoi pe germani. Brigada a 10-a de infanterie canadiană din cadrul Diviziei a 4-a blindate a traversat Canalul Leopold și a înaintat spre polder Isabella. Brigada a 8-a din cadrul Brigada a 8-a de infanterie canadiană a primit ordinul să înainteze spre sud de pe litoral, din partea de sud a pungii. În acest fel a fost deschisă o rută terestră de aprovizionare a forțelor aliate.

Militarii Diviziei a 3-a au desfășurat acțiunii adiționale de curățare a elementelor germane din orașele Breskens, Oostburg, Zuidzande și Cadzand și din fortul "Frederik Hendrik" de pe litoral. Operațiunea "Switchback" s-a terminat pe 3 noiembrie, după ce Armata I canadiană a eliberat orașele belgiene Knokke și Zeebrugge, eliminând ultimele forțe germane de la sud de Scheldt.

Operațiunea Vitality
A treia operațiune importantă a fost declanșată pe 24 octombrie, când Divizia a 2-a de infanterie canadiană a început înaintarea spre sudul peninsulei Zuid-Beveland. Canadienii au sperat să reușească o înaintare rapidă, cu depășirea liniilor germane și cucerirea unor capete de pod peste canalul Beveland, dar în schimb acțiunea lor a fost încetinită de mine, noroi și rezistența puternică a inamicului.

Britanicii din Divizia a 52-a britanică au executat o traversare amfibie a Scheldt Occidental ca să ajungă în spatele liniilor germane de pe Canalul Beveland. Prin această mișcare, puternicele poziții defensive germane au fost ocolite, iar Brigada a 6-a de infanterie canadiană a avut posibilitatea declanșării unui atac frontal după traversarea canalului cu bărci de asalt. Geniștii au reușit la rândul lor să construiască rapid un pod peste canal. După spargerea frontului de pe canal, întreaga apărare germană s-a prăbușit, iar peninsula Zuid-Beveland a fost curățată. A treia fază a bătăliei de pe râul Scheldt / Escaut s-a încheiat.

Operațiunea Infatuate: Cucerirea insulei Walcheren

La începerea celei de-a patra faze a bătăliei, doar Insula Walcheren de la vărsarea Scheldtului mai se afla sub controlul german. Apărarea germană era extrem de puternică: baterii de coastă puternice pe malurile de sud și vest apărau atât insula cât și estuarul, iar litoralul fusese fortificat corespunzător împotriva asalturilor amfibii. În plus, în jurul orașului Vlissingen fusese construit un perimetru defensiv, care asigura apărarea instalațiilor portuare în cazul în care aliații ar fi reușit să debarce la Walcheren. Singura cale de acces posibilă era Sloedam, un dig rutier îngust, echivalentul al unui drum cu două benzi de circulație. Pentru ca situația să fie și mai dificilă, câmpiile care mărgineau acest drum erau saturate cu apă sărată – suficient de multă pentru ca să împiedice înaintarea infanteriei, dar insuficient de multă pentru ca să permită folosirea bărcilor de asalt.

Pentru distrugerea liniilor de apărare germane, digurile insulei au fost bombardate de avioanele RAF în mai multe rânduri. Au fost executate raiduri pe 3 octombrie la Westkapelle (având ca rezultat printre altele uciderea a 180 de civili), pe 7 octombrie la vest și est de Vlissingen și pe 11 octombrie la Veere. Distrugerea digurilor a dus la inundarea părții centrale a insulei, forțându-i pe germani să se retragă în zonele mai înalte în jurul și în localitățile regiunii, permițând în schimb militarilor aliați să folosească vehicule amfibii. Bombardamentele, care fuseseră aprobate la cel mai înalt nivel, au fost precedate de răspândirea din avioane a unor fluturași pentru prevenirea populației locale. Digul Westkapelle a fost atacat de 240 de bombardiere grele. Raidul a provocat o spărtură mare, iar atacurile asupra altor diguri au fost executate pentru ca germanii să nu poată controla inundația. Bombardamentele executate asupra pozițiilor defensive germane au fost limitate de vizibilitatea redusă și de incapacitatea de separare corectă a țintelor militare de cele civile.

Insula a fost atacată pe trei direcții – peste Sloedam dispre est, peste cursul Scheldt dinspre sud și dinspre vest, de pe mare.

Divizia a 2-a de infanterie canadiană a atacat digul rutier pe 31 octombrie. După ce primele două atacuri au fost respinse, atacul de pe 1 noiembrie a dus la câștigarea unui avanpost nesigur. A urmat o zi de lupte, dar aliații au reușit să păstreze controlul asupra poziției cucerite. Pe 2 noiembrie, poziția a fost preluată de soldații Diviziei a 52-a de infanterie care, împreună cu militarii debarcați pe litoral, au continuat înaintare.

Debarcările amfibii au fost executate în două valuri pe 1 noiembrie. Operațiunea "Infatuate I" a fost executată în principal de infanteriștii Brigăzii a 155-a, care au fost transportați cu vasele de debarcare de mici dimensiuni plecate din Breskens până pe plaja cu numele de cod "Uncle" la sud-est de Vlissingen. În zilele care au urmat debarcării, militarii aliați au dus lupte grele de stradă cu apărătorii germani.

Operațiunea "Infatuate II" a fost o debarcare amfibie la Westkapelle în dimineața zilei de 1 noiembrie. Sprijinul aerian în timpul debarcării a fost limitat de condițiile meteo nefavorabile. După un bombardament naval executat de unități ale Royal Navy (o navă de linie, două monitoare plus vasele de debarcare dotate cu tunuri), comandourile 41, 47 și 48 ale pușcașilor marini din Brigada Servicii Speciale și comandoul 10 interaliat (format în principal din militari belgieni și norvegieni), sprijinite de vehicule blindate specializate ( "Drăciile lui Hobart") au debarcat pe ambele laturi ale breșei spărturii din dig. Au izbucnit lupte grele atât pe țărm cât și în orașul ruinat. O parte a trupelor s-a deplasat spre sud-est spre Vlissingen, în timp ce grosul unităților a plecat spre nord-est, să curețe de elementele inamice nordul insulei Walcheren și să facă joncțiunea cu trupele canadiene, care cuceriseră un cap depod pe partea de est a acesteia. Germanii s-au opus energic înaintării aliate, iar luptele au continuat în zonă până pe 7 noiembrie.

Între 6 și 8 noiembrie a fost eliberată capitala insulei, Middelburg, după o acțiune în forță a militarilor dotați cu transportoare blindate. În acest timp, Divizia a 4-a de blindate canadiană a forțat înaintarea spre est prin Bergen-op-Zoom spre Insula Sint Philipsland și portul din Zijpe, unde a scufundat mai multe vase germen.

După ce căile de acces spre Antwerp au trecut sub controlul aliaților, cele patru faze ale bătăliei de pe Scheldt s-au închiat. Golful Scheldt a fost curățat de mine marine și, pe 29 noiebrie, după ce instalațiile portuare au fost reparate, primul convoi aliat a intrat în port, în frunte cu cargoul canadian "Fort Cataraqui".

Urmări

Importanța operațiunii
După o ofensivă de cinci săptămâni, Armata I canadiană a reușit să captureze 41.043 de prizonieri germani. După ce primul vapor a acostat pe 28 noiembrie, convoaiele au început să descarce un flux continuu de provizii pe continent, care a revigorat înaintarea aliată spre inima Germaniei, înaintare care intrase în impas datorită problemelor logistice. Germanii au fost foarte conștienți de importanța cuceririi unui port cu ape adânci de către aliați și din acest motiv au încercat să distrugă danele din Antwerp, sau cel puțin să întrerupă activitatea de descărcare a vapoarelor. Pentru atingerea unui dintre aceste obiective, germanii au lansat mai multe rachete V-2 asupra Antwerp decât împotriva oricărei alte ținte. Aproape jumătate dintre rachetele V-2 lansate în timpul războiului au vizat Antwerpul. Portul Antwerp a fost considerat atât de important încât, în timpul Ofensivei din Ardeni, unul dintre obiectivele importante ale operațiunilor a fost recucerirea orașului și portului.

Controverse
Bătălia de pe Scheldt a fost apreciată diferit de istorici sau politicieni. Istoricul american Charles B. MacDonald a considerat că întârzierea cu care a fost cucerit controlul asupra navigației prin estuarul Scheldt a fost "Una dintre cele mai mari greșeli tactice ale războiului".  Datorită alegerilor strategice greșite făcute de aliați la începutul lunii septembrie, această bătălie a fost una dintre cele mai lungi și sângeroase ale armatei canadiene din cursul celei de-a doua colfalgrații mondiale.

Opinia lui MacDonald contrastează în mod evident cu cea a lui Winston Churchill, premierul britanic din timpul Operațiunii Market Garden. Într-o telegramă din 9 octombrie 1944, Churchill a afirmat că:"În ceea ce privește Arnhem consider că ai luat o poziție un pic deplasată. Bătălia a fost o victorie decisivă. Nu am fost afectat de nici un sentiment de dezamăgire cu privire la aceasta și sunt bucuros că liderii noști militari sunt capabili să își asume un așa risc".

Note

Bibliografie

Bibliografie suplimentară

Resurse internet

 Canadians on the Scheldt  Fotografii, informații cu privire la lupte și înregistrări video ale participării canadienilor la bătălie.
 Testaments of Honor, The Scheldt  Colecția digitală oficială a experiențelor participanților la luptele celei de-a doua conflagrație mondială.
 BBC, The Peoples War.
 War Amps of Canada Against All Odds, un documentar de Cliff Chadderton.
 Eliberarea Țărilor de Jos la "Canadian War Museum"
 The Calgary Highlanders Include informații istorice, hărți și descrieri ale principalelor bătălii la care au participat militarii canadieni.
 Canadiansoldiers.com Articol despre bătălia de pe râul Scheldt cu hărți și informații despre unitățile germane.
 Memoriile subofițerului Basil Woolf din Royal și mărturiile sale cu privire la bătălia de la Walcheren.
 Contribuția olandezilor din Comandourile interaliate la operațiunile Infatuate I și Infatuate II.
 Memoriile lui of Joe Brown of Peebles (Bătăliile de la Flushing și Middelburg).

Scheldt
Scheldt
Scheldt
Scheldt
Scheldt
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest

Bătălia de pe râul Scheldt


السوسن نبات متأصل في مناطق عديدة من سورية ويزيد عدد أنواعه عن ثلاثين نوعا تستوطن في مناطق مختلفة من القطر. ومن أنواع السوسن السوري:

أنواع السوسن الأصيلة في سورية

 السوسن النصيري وينموفي قمة جبل النبي متي في اللاذقية
سوسن دخاني موجود في إدلب وجبل محسن قرب حلب
 السوسن المهمازي في جبل سمعان والبارة وإدلب
سوسن بصرى في درعا
 السوسن الذهبي النادر في الميماس وجبل قليب في السويداء
 السوسن الحوراني على ضفاف نهر اليرموك
 السوسن الأسود في منطقة المزيريب
السوسن البازلتي: أشير إلى وجوده على التلال المحيطة بقلعة الحصن عام 1933، أما في عام 1966 فقد تأكد وجوده على الطريق الواصلة بين القلعة وتلكلخ وكان من المعتقد أنه اندثر، وبعد تحريات عديدة عثر على بعض أفراده بين الصخور البازلتية التي تمثل حدودا زراعية بين الحقول في قرية حديدة غربي حمص. يعاني هذا النوع من التراجع حالياً بسبب إزالة التلال وتحويلها إلى أراض زراعية ويصنف بأنه مهدد بالانقراض.

وقد أقيمت حديقة بيئية للسوسن السوري في وسط مدينة حمص تضم أنواعاً عديدة لزهرة السوسن بألوانها الكثيرة من الأبيض والأصفر والأزرق والأحمر والأرجواني والبنفسجي والدخاني والأسود، وتقوم الحديقة البيئية بالحفاظ على زهرة السوسن السوري وحمايتها من الانقراض وإكثارها والحفاظ على أنواعها النادرة.

المصادر

الحياة النباتية في الوطن العربي
سوسن
نباتات الشام
نباتات سوريا

أنواع السوسن في سوريا


Robert Eder ist der Name folgender Personen:

* Robert Eder (Volkskundler) (1848–1918), österreichischer Heimatforscher und Ornithologe
 Robert Eder (Pharmazeut) (1885–1944), Schweizer Pharmazeut und Hochschullehrer
 Robert Eder (Schauspieler) (* 1961), deutscher Schauspieler
 Robert Eder (Künstler) (* 1964), österreichischer Maler und Autor
 Robert Eder-Bodmer (1909–1993), Schweizer Maler

Robert Eder


Kenneth Kimutai Kiplimo (* 10. Dezember 1981) ist ein kenianischer Langstreckenläufer, der sich auf Straßenläufe spezialisiert hat.

Leben
2008 wurde er Dritter beim Beach to Beacon 10K und Siebter beim Delhi-Halbmarathon. Im Jahr darauf wurde er Sechster bei den World's Best 10K, Zweiter beim Great North Run und jeweils Siebter bei den Halbmarathon-Weltmeisterschaften in Birmingham und beim Delhi-Halbmarathon.

2010 folgte einem Zayed-Halbmarathon ein Sieg beim Redcar-Halbmarathon. 2011 wurde er Fünfter beim Berliner Halbmarathon, jeweils Zweiter beim Göteborgsvarvet und beim Valencia-Halbmarathon und er siegte beim Vidovdan-Lauf.

2012 wurde er Siebter beim RAK-Halbmarathon und Fünfter beim Enschede-Marathon.

Persönliche Bestleistungen

 10.000 m: 27:16,49 min, 8. Juni 2008, Eugene
 10-km-Straßenlauf: 27:34 min, 9. November 2008, Neu-Delhi (Zwischenzeit)
 Stundenlauf: 20.797 m, 1. Juni 2009, Hengelo
 Halbmarathon: 1:00:41 h, 7. Januar 2010, Abu Dhabi
 Marathon: 2:12:45 h, 22. April 2012, Enschede

Weblinks

 Athletenporträt von Kenneth Kimutai Kiplimo bei der IAAF (englisch)

Marathonläufer (Kenia)
Langstreckenläufer (Kenia)
Kenianer
Geboren 1981
Mann

Kenneth Kimutai Kiplimo


La prostitution en Tunisie est réglementée et confinée à deux petites zones, l'une à Sfax et l'autre à Tunis (dans le quartier de Sidi Abdallah Guech). En dehors de ces deux zones, la prostitution est illégale.

Bien que le nombre de prostituées enregistrées soit faible, beaucoup travaillent illégalement, surtout depuis la fermeture de la plupart des quartiers chauds à la suite de la révolution tunisienne en 2011. L'ONUSIDA estime en 2016 qu'il y a environ  dans le pays. Les professionnels du sexe et les ONG signalent que les forces de l'ordre sont abusives, incohérentes et corrompues.

Histoire
Pendant la période ottomane, les prostituées sont taxées selon leur apparence : plus la femme était belle, plus elle devait payer.

La Tunisie devient un protectorat français en 1881. En 1883, les conventions de La Marsa rend le droit français applicable en Tunisie. À cette époque, les maisons closes et la prostitution sont légales en France et donc également en Tunisie. La première maison de tolérance est créée à Tunis en 1882. En 1889, un système de régulation est introduit et des examens médicaux bihebdomadaires pour les prostituées sont rendus obligatoires pour tenter d'arrêter la propagation de la syphilis.

Pendant l'occupation allemande de la France pendant la Seconde Guerre mondiale, le régime de Vichy subit des pressions pour réglementer davantage la prostitution afin d'essayer d'empêcher la propagation des IST parmi les troupes allemandes. Toujours contrôlé par Vichy, le gouvernement tunisien légalise le statut des travailleuses du sexe en tant que  en 1942. Ceux qui détiennent une licence de fonctionnaire sont soumis à une réglementation stricte et la prostitution sans permis devient illégale. Les clients des prostituées illégales sont également incriminés comme complices. Des zones réglementées de prostitution sont présentes dans la plupart des villes.

Après l'occupation de la Tunisie par les forces de l'Axe pendant la Seconde Guerre mondiale, comme dans d'autres territoires occupés, des bordels militaires sont créés, utilisant souvent des Juifs internés.

En 1977, le ministère tunisien de l'Intérieur modifie le décret de 1942 pour refléter les évolutions sociales et législatives que le pays connaît.

Avant la révolution tunisienne de 2011, il y a environ 300 travailleuses du sexe légales dans environ douze zones, dont Tunis, Sfax, Sousse, Gabès et Kairouan. Après la révolution, le gouvernement islamiste ferme les yeux sur les actions fondamentalistes contre les quartiers chauds. Beaucoup sont incendiés et, dans d'autres, les prostituées sont expulsées et les bâtiments détruits et tous sont fermés, sauf ceux de Tunis et de Sfax, ces deux-là étant sauvés par l'action des habitants empêchant les fondamentalistes d'entrer dans les zones jusqu'à l'arrivée de la police et de l'armée.

En 2014, une pétition est adressée au ministère de l'Intérieur pour autoriser la réouverture du quartier rouge de Sousse, mais cela n'a pas abouti.

Législation
La réglementation de la prostitution et des bordels est introduite par un décret du ministère de l'Intérieur du  :
 Les professionnels du sexe doivent s'enregistrer et être agréés en tant que fonctionnaires.
 La prostitution ne peut avoir lieu que dans des zones désignées.
 Les prostituées peuvent travailler de manière indépendante ou dans des bordels.
 Les prostituées ne peuvent quitter les zones désignées qu'avec un permis.
 Des examens médicaux bihebdomadaires pour les IST sont obligatoires.
 Les impôts doivent être payés.
 Les congés ne sont autorisés que pour les menstruations.
 Les travailleuses du sexe ne sont pas autorisées à exercer une autre profession.
 L'utilisation de préservatifs est obligatoire.
 Les patronnes des bordels doivent être des femmes, âgées de plus de 35 ans et avoir l'autorisation de leur mari.

Selon l'article 231 du Code pénal, hors les cas prévus  par les règlements en vigueur, les femmes qui, par gestes ou par  paroles, s'offrent aux passants ou se livrent à la prostitution même à titre occasionnel, sont punies de six mois à deux ans d'emprisonnement et de 20 à 200 dinars d'amende. Est considérée comme complice et punie de la même peine, toute personne qui a eu des rapports sexuels avec l'une de ces femmes.

Trafic sexuel
La Tunisie est un pays d'origine, de destination et de transit possible pour les hommes, les femmes et les enfants victimes de trafic sexuel. Selon une étude publiée en 2013, la jeunesse tunisienne est soumise à diverses formes de traite. Les organisations internationales signalent une présence accrue d'enfants des rues et d'enfants ruraux travaillant pour subvenir aux besoins de leurs familles en Tunisie depuis la révolution de 2011 ; selon cette étude, ces enfants sont vulnérables au trafic sexuel. Des femmes tunisiennes auraient été forcées de se prostituer sous de fausses promesses de travail à la fois dans le pays et ailleurs dans la région, comme au Liban, aux Émirats arabes unis et en Jordanie. En 2016, le ministère de la Justice fait état de 22 poursuites pour prostitution forcée.

Notes et références

Bibliographie
 .
 .
 .
 .
 .

 .
 .
 .
 .

Liens internes

 Mezouar

Liens externes
 .
 .
 .

Prostitution en Tunisie


La caída de Trebisonda fue el exitoso asedio de la ciudad de Trebisonda, capital del imperio homónimo, por los otomanos bajo el sultán Mehmed II, que terminó el 15 de agosto de 1461. El asedio fue la culminación de una larga campaña en el bando otomano, que implicó maniobras coordinadas pero independientes de un gran ejército y marina. Los defensores treberos habían confiado en una red de alianzas que les proporcionaría apoyo y mano de obra cuando los otomanos comenzaron su asedio, pero fallaron en el momento en que el emperador David Comneno más lo necesitaba.

La campaña otomana por tierra, que fue la parte más desafiante, implicó intimidar al gobernante de Sinope para que rindiera su reino, una marcha que duró más de un mes a través de un desierto montañoso deshabitado, varias batallas menores con diferentes oponentes y terminó con el asedio de Trebisonda. Las fuerzas otomanas combinadas bloquearon la ciudad fortificada por tierra y mar hasta que el emperador David acordó entregar su ciudad capital en términos: a cambio de su pequeño reino, se le darían propiedades en otras partes del Imperio otomano, donde David, su familia y sus cortesanos vivirían. Para el resto de los habitantes de Trebisonda, sin embargo, sus destinos fueron menos favorables. El sultán los dividió en tres grupos: uno se vio obligado a dejar Trebisonda y reasentarse en Constantinopla; el siguiente grupo se convirtió en esclavo del sultán o de sus dignatarios; y el último grupo se quedó a vivir en el campo circundante a Trebisonda, pero no dentro de sus muros. Unos 800 niños varones se convirtieron en reclutas para sus jenízaros, la unidad militar de élite otomana, que les exigió convertirse al Islam.

Con los últimos miembros de la dinastía Paleóloga habiendo huido del Despotado de Morea el año anterior hacia Italia, Trebisonda se había convertido en el último reducto de la civilización bizantina; con su caída, esa civilización llegó a su fin. «Era el fin del mundo griego libre», escribió Steven Runciman, quien luego señaló que aquellos griegos que igualmente no estaban bajo el dominio otomano todavía vivían «bajo los señores de una raza extranjera y una forma extraña de cristianismo. Solamente entre las salvajes aldeas de Mani, en el sudeste del Peloponeso, en cuyas escarpadas montañas ningún turco se atrevió a penetrar, quedaba algo parecido a la libertad».

Referencias

Batallas del Imperio de Trebisonda
Batallas del Imperio otomano en el siglo XV
Batallas de Turquía del siglo XV
Conflictos en 1461
Asedios del siglo XV
Provincia de Trebisonda
Batallas de Mehmed II

Caída de Trebisonda


Vostok (Rusça: Восток, "doğu") Sovyetler Birliği tarafından geliştirilen bir uzay aracıdır. İlk insanlı uzay uçuşu Vostok 1 ile 12 Nisan 1961'de Sovyet kozmonot Yuri Gagarin tarafından gerçekleştirildi.

Vostok programı kapsamında 1961-1963 yılları arasında altı kez insanlı uzay uçuşu gerçekleştirildi. 1964 ve 1965 yıllarında, Vostok uzay aracının değiştirilmiş hali olan Voskhod uzay aracıyla iki insanlı uzay uçuşu daha gerçekleştirildi. 1960'lı yıllarda her iki programın yerini de 2019'da hâlâ kullanılmakta olan Soyuz uzay aracı aldı.

İlk uçuşunu 15 Mayıs 1960'ta gerçekleştirdi. Vostok 1, başmühendis Sergey Korolyov ve tasarım bürosu OKB-1 tarafından tasarlandı.

Genel
Aracı oluşturan modüller şunlardır:
 Küresel bir iniş modülü. Uzayadamı, göstergeler, kurtarma sistemi bu modülde bulunur. 2,3 m çapında ve 2,46 ton ağırlığındadır.
 Koni şeklinde bir teçhizat modülü. 2,25 m uzunluğunda, 2,43 m genişliğinde, 2,27 ton ağırlığındadır. Motorları ve yakıtı barındırır.

Atmosfere girişten sonra uzayadamının yerden yaklaşık 7 km yükseklikte araçtan fırlatma koltuğuyla ayrılması ve paraşütle inmesi öngörülmüştür. Bundan sonra aracın kendi paraşütü de açılacak ve boş (insansız) olarak yere inecektir.

Vostok iniş modülünün şekli, azami hacme karşılık asgari yüzeye sahip olması için küreseldir. Atmosfere girişte uzayadamının yüksek basınca dayanabileceği en rahat gelecek doğrultuda durması için ağırlık merkezi belli bir yöne (uzayadamının sırtının arkasına) toplanmıştır. Uzayadamların atmosfere girişte 8 ila 9 g çekime maruz kalırlar.

Vostok uzayaraçları hem insan hem de fotoğraf makinesi taşımak üzere tasarlanmıştır. Araçlar, insanlı uçuşlar dışında, Sovyetler Birliği'nin ilk casus uydusu projesi olan Zenit'te de kullanılmıştır. Bu çift maksatlı kullanım, Sovyetler Birliği Komünist Partisi desteğini sağlamak için gerekli olmuştur. Temel Vostok tasarımı 40 yıl kadar kullanılmış, çeşitli insansız uydular için zamanla geliştirilmiştir. İniş modülü tasarımı, oldukça değiştirilmiş olarak Voskhod programında da kullanılmıştır.

İnsanlı uçuşlara kadar Vostok'un geçirdiği aşamalar şunlardır:
 Vostok 1K - prototip uzay aracı. Temel sistemlerin sınanması için kullanıldı.
 Vostok 2K - fotoğraf ve sinyal casusluğu aracı. Daha sonra Zenit-2 olarak yeniden adlandırıldı.
 Vostok 3K - İnsanlı uzayaracı.

Tasarım süreci

Vostok projesini yönetten başmühendis Sergey Korolyov, basit ve güvenilir bir araç tasarlamayı hedeflemişti. Araçtaki tüm sistemlerin en az bir yedeğinin bulunması tasarım gerekliklerinden biriydi. Daha önce yapılan uzayaraçlarına benzemeyen karmaşıklık ve güvenilirlikteki Vostok'un üretimi için Korolyov önemli bir organizasyonun üstesinden gelmiştir.

1957 ilkbaharında Korolyov, Vostok'un tasarımı için NII-88 içinde proje bölümü 9'u oluşturdu ve başına Tikhonravov'u getirdi. Isı kalkanı ve sesüstü aerodinamik gibi yeni bilgi alanlarının geliştirilmesi gerekiyordu. Tikhonravov bunun için deneyler yapmaya başladı. Bunların sonucunda kanatlı ve tekrar kullanılabilir bir aracın var olan ısı kalkanı teknolojileriyle mümkün olmadığı ortaya çıktı. Bunun yerine tekrar kullanılması mümkün olmayan, konik ve yuvarlak hatlı (daha sonraki Soyuz'lara beneyen) modeller üzerinde durulmaya başlandı. Böyle bir kapsülün atmosfere girişinde karşılaşacağı ivmenin azami 10 g olacağı hesaplandı.

Beri yandan merkezkaç cihazlarıyla yapılan havacılık tıbbı araştırmaları, pilotların 10 g çekim kuvvetine kalıcı etkiler oluşmadan katlanabildiğini gösteriyordu. Böylece uzayaracıın şekli kabaca belli oldu ve araştırmalar bu temelde sürdürüldü. Uzayaracının şekli, yapısı, teçhizatı ve malzemesi aynı anda geliştiriliyordu. Bu durum her şeyin birkaç kez tekrar geliştirilmesini gerektiriyordu ama böylece nihai sonuca hızlı ulaşıldı. Sonunda küresel bir araç oluşturuldu. Aracın ağırlık merkezi, kürenin yan tarafında olacak, böylece atmosfere girişte uzayadamı için uygun bir doğrultu alınacaktı.

Bu araştırma sonucunda yayımlanan "İnsanlı bir Sputnik için araştırma sonuçları raporu"na göre:
 Üç kademeli bir R-7 roketi ile asgari 250 km yükseklikteki yörüngeye 4.500 - 5.500 kg ağırlıkta yük taşımak mümkündü.
 Bu yüke bir insan, hayat destek birimleri ve bilimsel teçhizat dahildi.
 Küresel bir araçla atmosfere balistik giriş sonucu oluşacak sıcaklık 2500 ila 3500 °C, azami yük 8 ila 9 g idi. Bunu karşılamak için 1300–1500 kg'lık bir ısı kalkanı gerekiyordu.
 100 km yükseklikte atmosfere giriş açısı -2 derece olacaktı.
 Hedeflenen noktaya iniş kesinliği +175 km, -100 km idi.
 Pilot 8 ila 10 km irtifada aracı terk edecekti.
 Aracın içindeki ses ve titreşim düzeyini tahammül edilebilir sınırlarda tutmak için gerekli yalıtım yapılmalıydı.
 Pilotun ilk uçuşta aracı kullanmayacağı göz önüne alınarak (her şey otomatik olacak şekilde) tasarım yapılmalıydı.
 Doğrultu kontrol düzeni soğuk gaz püskürtmesiyle sağlanacaktı.
 Elektronik sistemler sınırlıydı: Doğrultu kontrol sistemi, güdümleme kontrol işlemcisi, yedekli ses telsizi.
 Yörünge uçuş cihazları ve iniş için hız kesme roketleri iniş kapsülü dışındaki başka bir modülde taşınacaktı.

Geliştirme programına dahil edilen işler şunlardı:
 Fabrika maketleri imal edilecekti
 Fırlatma koltuğu testleri uçaktan ve roketten ayrı ayrı yapılacaktı
 Ölçekli maketlerle ısı kalkanı testleri yapılacaktı
 Tam boyutlu insansız prototip uçuşları gerçekleştirilecekti
 Mankenlerle iki uçuş yapılacaktı

Bir arıza durumunda uzayadamının tehlikeye düşmemesi için araçtaki tüm hayati sistemler yedeklenmişti:
 Kapsüldeki tüm sistemler işlevsel olarak yedekli olmalıydı
 Hayat destek sistemi ve ayrı bir uzay elbisesi sistemi. Elbise, kabin basıncının düşmesi veya hayat destek biriminin bozulması halinde dört saat boyunca bağımsız çalışabilecekti. Bu süre acil bir iniş için yeterliydi.
 Doğrultu, kızılaltı düşey algılayıcılar tarafından otomatik veya uzayadamı tarafından elle düzeltilebilecekti.
 Paraşüt hem atalet hem barometre algılayıcıları tarafından açılabilecekti.
 Atmosfere giriş zamanlayıcı, ısı algılayıcılar ve radyo komutuyla gerçekleşebilecekti.

Vzor doğrultu düzeltme sistemi
Vostok'un geri ateşleme sırasında doğrultusunun yörüngesine paralel olması hayati önem taşıyordu. Aksi halde, uzayadamının dünyaya dönmeni mümkün olmayacaktı. Uzayaracının otomatik doğrultu düzeltme sistemi, güneş algılayıcılar ve jiroskoplardan ve bu iki cihazdan gelen verilere göre doğrultu düzeltme roketlerini çalıştıran bir analog hesap makinesinden oluşuyordu.

Mühendisler bu sistemi yedeklemek için Vzor adında basit bir elle kontrol sistemi kurdular. Kabinin tabanındaki pencerede bir merkezi görüntü alanı ve çevresinde sekiz açıklık vardı. Açıklıkların hepsi ışıkla dolduğunda, uzayaracı ufka göre merkezileştirilmiş oluyordu. Aracın yörünge doğrultusunda bulunduğunu saptamak için ise uzayadamı yeryüzü şekillerinin merkezi pencere üzerindeki doğrulara paralel aktığına dikkat etmeliydi. Bu basit, geri ateşleme için güvenilir sonuç veriyor, ancak sadece gündüz çalışıyordu.

Özellikler
İniş modülü: Vostok SA (spuskaemiy apparat). "Şarik" (küre) olarak da bilinir.
 Mürettebat sayısı: 1
 Uzunluk: 2,3 m
 Çap: 2,3 m
 Ağırlık: 2.460 kg
 Isı kalkanı ağırlığı: 837 kg
 Kurtarma araçları: 151 kg
 Paraşüt açılma irtifası: 2,5 km
 Mürettebat koltuğu ve ihtiyaç malzemesi: 336 kg
 Mürettebat ayrılma irtifası: 7 km
 Balistik iniş hızlanması: 8 g (78 m/s²)

Teçhizat modülü: Vostok PA (priborniy otsek)
 Uzunluk: 2,25 m
 Çap: 2,43 m
 Ağırlık: 2.270 kg
 Doğrultu düzeltme iticileri: Soğuk gaz (azot)
 Doğrultu düzeltme itici yakıtı ağırlığı: 20 kg
 Ana motor: 397 kg
 Ana motor itiş gücü: 15,83 kN
 Ana motor yakıtı: Nitrus oksit/amin
 Ana motor yakıtı ağırlığı: 275 kg
 Ana motor yanma süresi: 1 dakika (sadece bir kez ateşlenebilir, ateşleme genellikle 42 saniye sürer)
 Uzayaracı delta v'si: 155 m/sn.
 Elektrik sistemi: Piller
 Elektrik sistemi: 24 kW/sa.
 Toplam ağırlık: 4.730 kg
 Yaşam destek süresi: Yörüngede 10 gün kalmak için gerekli malzemeyi içerir
 Fırlatma roketi: Vostok 8K72K
 Normal yörüngesi: 177 km x 471 km, 64,9° eğim

Ayrıca bakınız
 Vostok programı
 Vostok roketi
 Vostok 1
 Sergey Korolyov

Kaynakça
 İngilizce Vikipedi, "Vostok spacecraft" maddesi, 13 Aralık 2006, 02:20 sürümü
 Encyclopedia Astronautica, Vostok 1 maddesi

Uzayaracı

Vostok (uzay aracı)


413 (cunoscut și ca Tempus fugit 4) este un single al trupei Carla's Dreams lansat la 23 ianuarie 2018. Piesa a fost scrisă și produsă de membrii trupei Carla's Dreams

.Piesa face parte din seria Tempus fugit,o serie în care trupa lansează o piesă specială cu ocazia aniversării de când s-a înființat trupa. Piesa este al patrulea din această serie,fiind lansat cu ocazia a 6 ani de la înființarea proiectului. Piesa a devenit foarte apreciată de fanii,fie că pentru unii ar fi prima piesă din această serie pe care o ascultă.
Piesa a fost compusă de membrii trupei Carla's Dreams,iar de producție s-au ocupat Alex Cotoi și Carla's Dreams.

Videoclip

Filmările au avut loc la Chișinău,sub regia lui Roman Burlaca. Clipul este unul cu imagini intermitente, cu Carla's Dreams ca protagonist într-un peisaj nocturn dezolant. Clipul îl prezintă pe solist pe alei lăturalnice, dansând lent cu o grafică cu glitch-uri și jucându-și sufletul la cazino.  Nu este un cazino clasic, ci este camera 413 a unui hotel select. Pare a fi o incursiune în abis, între tentații și regrete. Singurul om de la bar, singurul cartofor și aruncând regina în mod simbolic, protagonistul își dezvăluie aparent identitatea. Carla's Dreams apare ștergându-și machiajul de pe față, dar în urma să rămâne tot un chip neclar, cu un efect de blur și glitch aplicat pe chip. Videoclipul a fost postat pe canalul de YouTube al trupei și a adunat până în prezent peste 7.800.000 de vizualizări.

Lansări

Note

Cântece de Carla's Dreams
Cântece românești
Cântece din 2018
Discuri single din 2018

413 (cântec)


بلدية قورية أو قُرية ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 12.767 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).و تبلغ مساحتها 103 كم2،و بذلك تكون الكثافة السكانية 123,95 نسمة/كم2. يبلغ ارتفاعها 280 م عن سطح البحر.

أعلام
 سيزار سانشيز

انظر أيضا
حصار قورية (1138)
حصار قورية (1142)

وصلات خارجية
 موقع رسمي

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش

قورية (قصرش)


Thenford House, Thenford, Northamptonshire, Angleterre est une maison de campagne du  construite pour , bibliophile et traducteur. L'architecte de Wodhull est inconnu. Le style est palladien bien qu'avec des échos caroliens antérieurs qui conduisent Pevsner à le décrire comme "résolument conservateur pour sa date". La construction a lieu entre 1761 et 1765. Depuis les années 1970, la maison est la maison de campagne de Michael Heseltine qui construit un arboretum remarquable dans le parc. Thenford House est un bâtiment classé Grade I.

Histoire
Michael Wodhull est né à Thenford, Northamptonshire en 1740. Ses parents sont de riches propriétaires terriens et il n'a jamais travaillé. Ses principales occupations sont la collection de livres et la traduction de textes grecs anciens . En 1761, âgé de 21 ans,  il commence la construction d'une nouvelle maison à Thenford, pour remplacer le manoir élisabéthain . En 1765, la maison est terminée . Dans la même année Wodhull se marie avec Catherine Milcah, la fille d'un vicaire Warwickshire. Wodhull meurt sans héritiers en 1816 et le domaine de Thenford passe à la sœur de sa femme .

Par descendance, le domaine passe à la famille Severne qui possède la maison jusqu'à la fin du . En 1861, John Edmund Severne est haut shérif du Northamptonshire . Au , la maison est en possession de la famille Summers, jusqu'à la mort en 1976 de Spencer Summers  qui sert également comme haut shérif du comté l'année précédant sa mort. Michael Heseltine et sa femme Anne achètent la maison et 400 acres de jardins et de terres agricoles à la veuve de Sir Spencer en 1976, et emménagent dans la maison en 1977 . Depuis ce temps, les Heseltines développent la maison et le domaine, notamment par la plantation d'un important arboretum. Une maison d'été, datant de 1981-1982 est construite par Quinlan Terry .

Architecture et descriptif
Nikolaus Pevsner, dans ses Bâtiments d'Angleterre, note que la maison est "de belle qualité mais résolument conservatrice pour sa date" . Lui et Historic England suggèrent que le style est plus des années 1650-1680, plutôt que celui à la mode au moment de la construction de la maison au milieu du  . Angleterre historique suggère que Woodhull est susceptible d'avoir été son propre architecte, peut-être aidé par un dessinateur local. La maison est construite sur un plan à double pile, de deux étages avec greniers et sous-sols. Les pavillons latéraux sont reliés au bloc principal par des murs écrans. Le toit est surmonté d'une coupole. Il est construit en pierre Hornton avec des pansements calcaires.

La maison est un bâtiment classé Grade I. Un réservoir d'eau, avec une date de 1765 et portant les initiales MW, et une pompe du  dans le parc sont classés Grade II. Les bâtiments immobiliers auxiliaires ont également des listes de grade II, notamment les fermes Home et Manor.

Références

Sources

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Northamptonshire

Thenford House


Nordmakedonsk Førsteliga i håndbold er kvindernes toprække i håndbold i Nordmakedonien.

Liste over vindere

Referencer

Eksterne henvisninger
 Det makedonske håndboldforbund
 Makedonien Håndbold Forum
 Balkan håndboldforbund

Førsteliga i håndbold (kvinder)

Nordmakedonsk Førsteliga i håndbold (kvinder)


A Igreja Paroquial de São Martinho das Amoreiras, igualmente conhecida como Igreja de São Martinho, é um monumento religioso na aldeia de São Martinho das Amoreiras, no concelho de Odemira, em Portugal.

Descrição
Consiste num edifício de grandes dimensões, situado junto ao Largo Adelino Amaro da Costa, em São Martinho das Amoreiras. É considerado um exemplo de uma miscelânea de influências, uma vez que apesar da sua traça em geral ter-se baseado na tradição construtiva da região, o edifício conta com vários elementos que na época eram considerados inovadores, seguindo as tendências que foram introduzidas durante o reinado de D. Maria I. Desta forma, integra-se nos estilos barroco, rococó e neoclássico. Destacam-se a fachada monumental, os retábulos ricamente ornamentados da capela-mor e dos altares laterais, e as pinturas.

Possui uma planta de forma longitudinal, formada por um átrio, uma nave, a capela-mor, uma sacristia, e duas torres sineiras, que ladeiam o átrio. As coberturas são de forma diferenciada, com um telhado de duas águas sobre a nave. A fachada principal está virada para oriente, e possui três panos divididos por pilastras, correspondendo o central à nave, enquanto que as laterais são formadas pelas torres sineiras. O pano central termina numa empena de configuração polilobada com moldura, que tem no topo uma cruz latina sobre uma base com enrolamentos. A fachada possui embasamento e está elevada em relação ao nível da rua, sendo o acesso ao portal feito através de uma escadaria. Este portal é de verga recta com moldura em cantaria, tendo em cima um janelão também de verga recta, com um frontão. Cada uma das torres sineiras possui dois pisos, sendo rasgadas por uma pequena janela na fachada principal, enquanto que no piso superior abrem-se olhais com arco de volta perfeita. Ambas as torres sineiras terminam em coruchéus com cúpulas de forma bulbosa, com urnas nos cantos. Na fachada Norte releva-se o volume da torre sineira, seguindo-se depois a parede da nave, que é rasgada por uma janela, e da capela-mor, com dois grandes óculos de forma oval, sendo terminada pelo volume do camarim. A face ocidental tem um só pano, onde se abrem uma janela e uma fresta, e que termina numa empena de forma triangular. O lado Sul inicia-se pelo camarim, seguindo-se o volume da sacristia, que é rasgado por uma janela, e depois a nave, onde se encontra portal lateral e uma janela.

A igreja possui uma só nave, com cobertura de betão em três planos. O primeiro compartimento é uma sala de entrada, situada por debaixo do coro alto, sendo o acesso à nave em si feito através de portas em madeira, numa abertura em forma de arco em asa de cesto. Em ambos os lados encontram-se pias de água benta em cantaria, situando-se no esquerdo o baptistério, enquanto que no direito abre-se a porta para a torre sineira. No lado da Epístola encontra-se uma janela, e depois duas capelas laterais em nichos com arcos de volta perfeita, que estão decoradas com talha dourada e polícroma. No lado oposto rasga-se a porta lateral, com uma pia de água benta e uma cruz, que fazia parte originalmente de um Passo da Paixão. Seguem-se igualmente dois altares laterais. A capela-mor tem cobertura em abóbada de berço, estando dividida da nave por um arco triunfal de volta perfeita, com moldura sobre pilastras. O retábulo está ornamentado com talha dourada e polícroma, e possui trono e camarim, destacando-se no centro uma pintura a óleo com o Milagre de São Martinho. Em cada lado da capela-mor abre-se uma porta, sendo a do lado esquerdo para a sacristia enquanto que a oposta é falsa, possuindo ambas a moldura decorada com talha dourada e encimada por um frontão triangular. A sacristia também possui uma abóbada de berço, destacando-se o seu arcaz entalhado, uma pintura retratando o Calvário, um lavabo em cantaria, e um nicho central onde se encontra um crucifixo.

História
Foi construída na segunda metade do século XVIII, pela Ordem Militar de Sant'Iago da Espada. Nos finais do século XIX já se encontrava em estado de ruína. Na década de 1930 foi instalada uma cobertura provisória, e nos anos 40 voltou a ser alvo de obras, durante as quais foi substituída a escadaria. Na década de 1980 foram feitos trabalhos de restauro no edifício.

Ver também
Lista de património edificado em Odemira
Capela de Santa Anica
Igreja Paroquial do Salvador de Odemira
Igreja Paroquial de Santa Maria de Odemira
Igreja de Santa Clara de Assis (Santa Clara-a-Velha)
Necrópole do Pardieiro

Leitura recomendada

Ligações externas

Igrejas de Odemira
Igrejas do século XVIII
Igrejas barrocas em Portugal
Arquitetura rococó
Arquitetura neoclássica em Portugal


Otto von Bismarck (1 Nisan 1815 - 30 Temmuz 1898), 19. yüzyılda, bağları kuvvetli olmayan bir konfederasyon olan Almanya'nın birleşmesinde önemli rol oynayan ve Birleşik Almanya'nın ilk Şansölyesi olan Alman devlet adamıdır. Bismarck-Schönhausen Kontu ve Lauenburg Dükü olarak da anılan Otto von Bismarck, Yeni Almanya'yı kan ve demir politikasına göre kuracağını söylediği için kendisine Demir Şansölye adı verilmiştir.

Özgeçmişi
Tam adı Otto Eduard Leopold von Bismarck-Schönhausen olan Bismarck, 1 Nisan 1815'te Prusya'da Brandenburg'un küçük bir kasabasında, büyük arazi sahibi bir aristokratın oğlu olarak dünyaya geldi. Berlin'de lise eğitimini tamamladıktan sonra Göttingen Üniversitesi'nde hukuk okudu. Güçlü bir fiziksel yapıya sahip olan Bismarck vaktini ava gitmek ve ata binmek ile geçirirdi. 1847'de Federal  Meclis (parlamento) üyeliğine seçildi. Bismarck, eski yönetim biçimini korumaktan yana olduğu için Almanya'yı sarsan 1848 Devrimleri'nin, askerî güç kullanılarak bastırılmasını savundu. 1859'da Rusya, 1862'de de Fransa büyükelçiliğine getirildi.

Siyasi kariyeri

Ocak 1861 tarihinde tahta çıkan Prusya kralı I. Wilhelm'in askerî harcamaların artırılması yönündeki çabaları, Prusya parlamentosundaki liberaller tarafından engellenmiştir. Bunun üzerine I. Wilhelm, muhafazakârların da desteklediği Bismarck'ı başbakanlığa atamıştır. 22 Eylül 1862 tarihinde göreve başlayan Bismarck, meclisteki ilk konuşmasında büyük sorunların "kan ve kılıçla" çözülebileceğini belirtmiştir. İzleyeceği politika da hep bu temele dayanacaktır. Bismarck, Almanya'da kapitalizmin sanayide ve ticarette gelişmesini desteklemek için, eski karşıtları olan liberaller ile iş birliği yaptı. Bununla beraber katoliklere ve siyasal temsilci Merkez Partisi'ne karşı yeni devletin düşmanları olduklarını ileri sürerek savaşıma girişti. Kulturkampf (Kültür Savaşı) adı verilen bu uygulama katoliklerin direnişi ve Bismarck'ın Almanya'yı yeni ortakları olan tutucuların yardımıyla yönetmek istemesi nedeniyle 1878'de son bulmuştur.

Bismarck, ilk işi olarak meclisi dağıttı ve kralın otoritesinin üstünde bir güç tanımadığını açıkladı.

1863 yılında Polonya'da çıkan bir ayaklanmada Rusya'yı destekleyen Bismarck, bu ülkeyle ilişkilerde bir yumuşama sağladı. Ardından Fransa ile bir ticaret antlaşması imzaladı. Bu antlaşma, Prusya'nın denetimindeki ve diğer Alman prensliklerinin de katılmış olduğu gümrük birliği için de geçerli bir antlaşmadır, dolayısıyla Avusturya antlaşmanın dışında tutulmuş oldu.

Almanya'nın ulusal birliğini kurmak için yola çıkan Bismarck, Avusturya'yı da yanına alarak, "Cermen Konfederasyonu" adına 1864'te Danimarka'ya savaş açtı. Nüfuslarının büyük çoğunluğu Alman asıllı Schleswig ve Holstein düklüklerini Danimarka krallığından aldı. Bu iki düklükten Schleswig, Prusya, Holstein de Avusturya tarafından ilhak edildi.

Ertesi yıl, uyguladığı diplomasiyle Fransa ve Rusya'nın tarafsızlığını sağlayarak 1865'te, Holstein'i işgal eden Bismarck, Germen Konfederasyonu'nun sona erdiğini ilan ederek Prusya ordularını Bohemya'ya sürdü. 1866 yılında Sadowa'da Avusturya ordusu yenilgiye uğramıştır. Buna karşın, hiçbir direnci kalmayan Avusturya karşısında ilerlememiştir. Gerçekte ordularını Viyana'ya sürebilecek olanağı vardı. Bismarck, ileriki yıllarda Avusturya'ya bir müttefik olarak ihtiyaç duyacağını hesaplamıştır. Savaşın ardından yapılan antlaşmayla Avusturya, Prusya'nın önderlik ettiği Kuzey Alman Konfederasyonu'ndan çıkarıldı.

Bu çatışmalar sırasında Prusya'ya cephe alan Alman prensliklerinin üzerine giden Bismarck, bu prensliklerin topraklarını ilhak etti. Bütün bu gelişmelerin sonucunda Orta Avrupa'da "Alman birliği" bir federasyon çatısı altında oluşturulmasının ilk atılımlarıdır.

Hemen ardından halk tarafından seçilen temsilcilerden oluşan bir parlamento, Reichstag ve Alman Federasyonu'nu oluşturan devletlerin atadıkları temsilcilerden oluşan Federal Konsey, Bundesrat kuruldu.

Bismarck, güneydeki Alman devletlerini de Prusya'nın denetimi altına almak istiyordu. Ama bunu sağlamak için Fransa'yla bir çatışma nedeni gerekiyordu. 1870'te, Fransa, Kral Wilhelm'den İspanya tahtı üzerindeki haklarından vazgeçmesini, İspanya tahtına Prusya Hohenzollern Hanedanından Leopold'ün getirilmemesini istemesi, Bismarck'a aradığı fırsatı sağladı. Yine diplomasiyle Rusya ve Avusturya'nın yansızlığını sağladı. Kral Wilhelm'in buna karşı çıkmasının ardından Fransa ve Almanya çatışma ortamına sürüklendi. Kral III. Napolyon komutasındaki  Fransız kuvvetleri, Sedan Muharebesi (1870)'nde yenilgiye uğradı. 1871 tarihinde düzenlenen Frankfurt Barışı ile Fransa, Alsace ve Lorraine endüstri bölgesini yitirmesi yanı sıra savaş tazminatı ödemek zorunda kaldı. Bismarck bu savaşta henüz Alman birliğine katılmamış olan güneydeki Alman devletlerini de safına çekmeyi başarmıştır. Bu zaferin sonucunda, Alman Ulusal Birliği kurulmuş oldu. Prusya Kralı I. Wilhelm, Alman İmparatoru, Bismarck ise Alman Şansölyesi unvanlarını aldılar. Fransa'nın yenilgisi ise III. Napolyon İmparatorluğu'nun yıkılmasına ve Fransa'da 3. Cumhuriyetin kurulmasına yol açmıştır.

Bismarck, Prusya egemenliğinde güçlü bir Almanya kurma düşünü gerçeğe dönüştürdü ve Wilhelm, 1871'de Alman imparatoru olarak taç giydi. 21 Mart 1871 tarihinde Prens unvanı alan Bismarck, şansölye olarak atanmıştır.

Bismarck'ın içerideki uygulama ve düzenlemeleri, ortak bir para biriminin belirlenmesi, bir merkez bankasının kurulması ve ticaret kanunu, medeni kanun gibi temel yasal düzenlemelerle başlamıştı.

Amacına ulaşmış olan Bismarck, yeni Almanya'yı güçlendirmek ve zenginleştirmek için barış yanlısı bir siyaset izlemeye başladı. Almanya, Avusturya ve Rusya arasında Üç İmparator Birliği diye bilinen antlaşmayla hem Avusturya ve Rusya arasında barışı korumaya, hem de Fransa'yı Almanya'ya saldırmaktan caydırmaya çalıştı.

Mart 1878 de Osmanlı İmparatorluğu ile Rusya arasındaki barış görüşmelerin çıkmaza girmesi üzerine arabuluculuk görevi üstlenen Bismarck, Berlin Kongresinin toplanmasını sağlamış ve bu kongreye başkanlık etmiştir.

Kendisi de bir Junker (büyük toprak sahibi aristokrat) olan Bismarck, iç politikada giderek tutucu bir çizgiye yönelmekteydi. Ağırlıklı olarak askeri harcamaların getirdiği bütçe açıklarını giderebilmek için ek vergiler koymak istemesine karşı çıkan parlamentoyu, I. Wilhelm'e yönelik bir suikast girişimini bahane ederek feshetmiştir.

1870-1900 yılları arasında, nedenleri hâlen tartışmalı olan genel ekonomik durgunlukla mücadele için gümrük duvarlarını yükseltmiştir. Dış ticarette izlediği bu korumacı politika, büyük toprak sahipleri kadar sanayicilerin de desteğini kazanmasına yol açmıştır.

Dış politikada karmaşık bir ağ oluşturan antlaşmalar ve ittifaklar yoluyla uzlaşmacı bir tutum izleyen Bismarck, iç politikada tam tersi bir tutum sürdürmüştür. 1890'lı yıllarda ortaya koyduğu korumacı dış ticaret politikası, baştan beri kendisini destekleyen Liberal Parti'nin taban kaybetmesine yol açmıştır. Öte yandan Bismarck, Avrupa'da ilk olarak işçi kesimini kapsayan emeklilik sistemi, sağlık ve kaza sigortalarını da düzenlemiş, Sosyal Demokrat'ların tabanını zayıflatmıştır.

1882'de de Prusya'yı, Avusturya ve İtalya ile Üçlü İttifak'ta birleştirdi.

1884 yılına kadar Almanya'nın sömürgeleri olması gereği üzerinde hiç durmayan Bismarck, Güneybatı Afrika, Doğu Afrika, Kamerun, kısmen Yeni Gine üzerinde sömürge hakimiyeti kurmuştur. Bu girişimler, Almanya'nın tek büyük ithalat-ihracat limanı olan Hamburg'lu büyük ticari kesimin desteğini sağlamaktır. Öte yandan kara Avrupa'sı dışında çıkar alanlarının olması, İngiltere'ye karşı Fransa ile ittifak kurabilmek için dayanak oluşturmakta, bu girişime bir inandırıcılık kazandırmaktadır.

1888 yılının Mart ayında I. Wilhelm ölünce yerine III. Friedrich imparator tacını giymiştir. Haziran ayında III. Friedrich ölünce yerine II. Wilhelm imparator oldu.

1890 yılında antisosyalist yasaların sürelerinin uzatılması konusunda meclis tıkanınca seçimlere gidilmiştir. Seçimler, Bismarck'ı destekleyen, -başta Liberal Parti olmak üzere- yenilgisiyle sonuçlanmıştır. Bismarck'ın politikalarına karşı olan Sosyal Demokrat, İlerici ve Katolik Merkez Partileri ise seçimlerden güçlenerek çıkmışlardır. Bismarck, II. Wilhelm'e, bir askerî darbeyle parlamenter sistemin ortadan kaldırılması ardından parlamentonun yetkilerini kısıtlayan bir anayasa yapılmasını, bundan sonra parlamenter rejime dönülmesi için baskı yapmıştır. II. Wilhelm bu baskıya karşı çıkınca bakanları topluca istifaya çağırmıştır. Ancak, dışişleri bakanı olan oğlu Herbert von Bismarck dışında hiçbir bakan buna taraftar olmamıştır. Tüm desteğini yitiren Bismarck, görevinden ayrıldı. Friedrichsruh'taki malikânesine çekildi ve 30 Temmuz 1898'de öldü.

Ayrıca bakınız
 Almanya'nın Birleşmesi
 Bismarck'ın İttifaklar Sistemi
 İkili İttifak
 Anti-Sosyalist Yasa

Dipnotlar

1815 doğumlular
1898 yılında ölenler
Otto
Almanya şansölyeleri
Prusyalı siyasetçiler
Alman diplomatlar
Alman milliyetçiler
Politik realistler
Alman İmparatorluğu siyasetçileri
Berlin Humboldt Üniversitesinde öğrenim görenler
İspanya Altın Post Nişanı şövalyeleri
Hollanda Aslanı Nişanı sahipleri

Otto von Bismarck


Las bacantes (título en alemán, Die Bassariden; en inglés, The Bassarids) es una ópera seria con intermedio en un acto y cuatro movimientos con música de Hans Werner Henze y libreto en inglés de W. H. Auden y Chester Kallman, basado en Las bacantes de Eurípides.

El conflicto en la ópera se da entre la racionalidad humana y el control emocional, representado por el rey de Tebas, Penteo, y la pasión humana desbocada, representada por el dios Dioniso.

Antecedentes
Un rasgo destacado de esta ópera es su construcción como una sinfonía clásica en cuatro movimientos:
 Primer movimiento, con forma de sonata
 Segundo movimiento, scherzo y trío
 Tercer movimiento, adagio y fuga
 Cuarto movimiento, passacaglia
Henze ha señalado que tiene citas de Johann Sebastian Bach, La Pasión según San Mateo y la Suite inglesa en re menor. Auden y Kallman escribieron que habían hecho cambios, para esta ópera, respecto al original de Eurípides.

Historia de las representaciones
Fue estrenada en una traducción alemana de Maria Basse-Sporleder en el Festival de Salzburgo el 6 de agosto de 1966.

La primera representación usando el texto inglés original, que al tiempo era el estreno en Estados Unidos, se produjo en la Ópera de Santa Fe el 7 de agosto de 1968, con el compositor dirigiendo. La ópera se representó también en Londres el 22 de septiembre de 1968, y fue repuesta en la Ópera Nacional Inglesa en octubre de 1974, con el compositor dirigiendo.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase aparece con solo 5 representaciones en el período 2005-2010.

Personajes

Argumento
Se ambienta en la antigua Tebas. Antes de la ópera, Dioniso ha afirmado que pretende vengarse de Ágave y las mujeres de Tebas porque han negado su divinidad.

Al comienzo de la ópera, Cadmo, rey de Tebas, ha abdicado del trono en favor de Penteo. Este ha conocido el culto de Dioniso, que implica un jolgorio salvaje e irracional. Penteo plantea prohibir el culto de su ciudad. Llega un extranjero a la ciudad y seduce a los ciudadanos en una celebración cada vez más frenética dedicada al dios Dioniso. Debido a que Penteo es inconsciente de sus propios impulsos "dionisíacos", irracionales, o intenta reprimirlos, Dioniso puede entrar en Penteo y entrometerse en su naturaleza hasta el punto de que Penteo se disfraza de mujer, y se va al monte Citerón, donde reina el jolgorio. A lo largo de los acontecimientos, el encantamiento sobre los ciudadanos se extiende a Ágave, la madre de Penteo, y Autónoe, la hermana de Penteo. Matan a Penteo y lo parten en pedazos, y esto arruina a la ciudad. Sin darse cuenta de ello, Ágave lleva la cabeza cortada de su hijo en brazos. El extranjero revela que es el propio Dioniso.

Grabaciones
 Gerd Albrecht, director; Kenneth Riegel, Andreas Schmidt, Michael Burt, Robert Tear, Karan Armstrong, Ortrun Wenkel, William B. Murray, Celina Lindsey; Orquesta Sinfónica de la Radio de Berlín; 1986, Koch Schwann International (314-006)
 Christoph von Dohnányi, director; Loren Driscoll, Kostas Paskalis, Peter Lagger, Helmut Melchert, William Dooley, Kerstin Meyer, Ingeborg Hallstein, Vera Little; Coro de la Ópera Estatal de Viena; Filarmónica de Viena; 2003, ORFEOInternational (C 605 032 I) (Grabación del estreno)

Notas y referencias

bacantes
bacantes
bacantes
bacantes
bacantes
Dioniso en la ópera
bacantes
Adaptaciones de obras de Eurípides

Las bacantes (ópera)


Mol ile aşağıdaki maddeler kastedilmiş olabilir:

 Mol (birim), kimyada Avogadro sayısı kadar atom ya da molekül içeren madde
 Mol, Belçika, Belçika'da bir yerleşim yeri
 Mol, Sırbistan, Sırbistan'da bir yerleşim yeri
 Mol (dizi)

Mol


Andrej Drukarov, né le  en Vilnius, est un skieur alpin lituanien.

Biographie
À l'âge de dix ans, il part en Suisse vivre avec sa mère et prend base au village d'Andermatt. Il étudie le droit à l'université de Lucerne.

S'entraînant à Bormio, en Italie, Drukarov fait ses débuts dans les courses de la FIS lors de la saison 2015-2016, où il prend part notamment aux Jeux olympiques de la jeunesse à Lillehammer. En 2017, il est sélectionné pour sa première compétition dans l'élite, aux Championnats du monde à Saint-Moritz, enregistrant comme résultat une  au slalom géant.

En 2018, il devient le quatrième skieur alpin lituanien à participer aux Jeux olympiques, à l'occasion de l'édition de Pyeongchang, où il et également le plus jeune de sa délégation. Il y prend la  place au slalom géant et la  place du slalom.  est aussi son meilleur résultat aux  Championnats du monde 2019, place qu'il occupe au slalom géant.

En fin d'année 2020, il découvre la Coupe d'Europe, puis y marque ses premiers points au mois de février suivant au slalom géant de Berchtesgaden (). Aux Championnats du monde 2021, à Cortina d'Ampezzo, il réalise sa meilleure performance dans l'élite, terminant  du slalom géant. Quelques semaines plus tard, il  est au départ de sa première manche de Coupe du monde à l'occasion du slalom géant de Kranjska Gora.

En 2022, il est participant à ses deuxièmes jeux olympiques à Pékin, où il dispute le slalom géant, dont il prend la  place de la première manche, à mois de trois secondes de Marco Odermatt, mais chute lors de la deuxième manche.

Le , lors du slalom géant de Kranjska Gora en Slovénie, il marque ses premiers points de Coupe du monde en terminant .

Palmarès

Jeux olympiques d'hiver

Championnats du monde

Notes et références

Liens externes

Skieur alpin lituanien
Naissance en mai 1999
Naissance à Vilnius
Skieur alpin aux Jeux olympiques d'hiver de 2018
Skieur alpin aux Jeux olympiques d'hiver de 2022

Andrej Drukarov


Hookeriaceae, porodica pravih mahovina iz reda Hookeriales. Ime je dobila po rodu Hookeria. Sastoji se od četrdesetak rodova s blizu 600 vrsta.

Barem dvije vrste ove porodice su ugrožene i to Distichophyllum carinatum i (kritično) ugrožena vrsta Brymela tutezona

Rodovi

 Achrohypnella Herzog
 Achrophyllum Vitt & Crosby
 Archephemeropsis Renner
 Beeveria Fife
 Bryobrothera Thér.
 Chaetomitrella Hampe
 Chaetomitriopsis M. Fleisch.
 Chaetomitrium Dozy & Molk.
 Crosbya Vitt
 Curviramea H.A. Crum
 Cyathophorum P. Beauv.
 Dendrocyathophorum Dixon
 Dimorphocladon Dixon
 Diploneuron E.B. Bartram
 Distichophyllum Dozy & Molk.
 Elharveya H.A. Crum
 Ephemeropsis K.I. Goebel
 Eurydictyon (Cardot) Horik. & Nog.
 Hampeohypnum W.R. Buck
 Harpophyllum Spruce ex Renauld & Cardot
 Hemiragis (Brid.) Besch.
 Holoblepharum Dozy & Molk.
 Hookeria Sm.
 Hookeriopsis (Besch.) A. Jaeger
 Hypnella (Müll. Hal.) A. Jaeger
 Lopidium Hook. f. & Wilson
 Metadistichophyllum Nog. & Z. Iwats.
 Mitrapoma Duby
 Philophyllum Müll. Hal.
 Piloseriopus Sharp
 Pilotrichidium Besch.
 Pulvinella Broth. & Herzog
 Sauloma (Hook. f. & Wilson) Mitt.
 Schimperobryum Margad.
 Schizomitrium Schimp.
 Sclerohypnum Dixon
 Stenodictyon (Mitt.) A. Jaeger
 Tetrastichium (Mitt.) Cardot
 Vesiculariopsis Broth.

Izvori

Hookeriales

Hookeriaceae


O TUE Série 8900 (ViaMobilidade) é um trem unidade elétrico pertencente à frota do Trem Metropolitano de São Paulo, operado pela ViaMobilidade. Ele está sendo fabricado pela Alstom, e a primeira unidade foi entregue no ano de 2023, a qual já se encontra em operação. Cada composição é constituída com base em um novo padrão adotado pela CPTM para as unidades do sistema, com ar-condicionado, 8 carros e salão contínuo de passageiros, permitindo livre acesso a todos os carros do trem, tendo como base o projeto do TUE Série 9000.

História

Antecedentes
Durante o processo de concessão das Linhas 8 e 9 do Trem Metropolitano, a aquisição de trinta novos trens-unidade pela futura concessionária foi incluído como cláusula contratual. Posteriormente a quantidade foi alterada de trinta para trinta e quatro trens-unidade fornecidos em até dezoito meses após a assinatura do contrato de concessão. Antes mesmo do resultado da concessão o jornal Folha de S. Paulo apontou a empresa chinesa Sifang como favorita a fornecer os trinta trens para o futuro concessionário por conta do prazo de doze meses após a assinatura do contrato para a entrega do primeiro trem.

Nas últimas compras de trens visando empresas com fábricas no Brasil, as empresas contratadas Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles (CAF) e Hyundai Rotem levaram o dobro do tempo necessário para fabricar e entregar os trens Série 8500 e Série 9500 e acabaram multadas pela CPTM.Enquanto a Rotem recebeu multa de R$ 4,27 milhões pelos atrasos, a CAF recebeu penalidade de R$ 8,37 milhões. A Alstom e a CAF entregaram trens da Série 200 em 2014 para o Metrô de Porto Alegre com vinte defeitos de fabricação, alguns graves, resultando em uma multa de 2% sobre o contrato após seis anos para a resolução dos defeitos.

Durante a disputa da concessão das Linhas 8 e 9 a CAF se associou ao consórcio Mobitrens (formado pelas empresas Comporte, Líder e Consbem), enquanto as demais fabricantes de equipamentos ferroviários optaram por não se associar aos demais consórcios concorrentes. Em 20 de abril de 2021 o governo de São Paulo declarou vencedor o consórcio ViaMobilidade Linhas 8 e 9 (formado pelo Grupo CCR e RuasInvest), com o consórcio Mobitrens ficando em segundo lugar.

Fabricação

Três meses após a assinatura do contrato de concessão das Linhas 8 e 9, a concessionária ViaMobilidade Linhas 8 e 9 escolheu a empresa Alstom para fornecer trinta e seis trens (dois adicionais para substituir dois trens da Série 7000 entregues avariados pela CPTM para a concessionária como parte do contrato de concessão), num total de duzentos e oitenta e oito carros.

Os novos trens começaram a ser fabricados no novo complexo fabril da Alstom, localizado em Taubaté. Após a Pandemia de COVID-19, a Alstom começou a enfrentar dificuldade na importação de componentes eletrônicos e acabou atrasando a fabricação dos novos trens. Em novembro de 2022 haviam vinte e dois carros em processo de fabricação na Alstom Taubaté. O primeiro trem deveria ter sido entregue em 20 de janeiro de 2022.

O primeiro trem foi entregue em evento no Pátio Presidente Altino no dia 28 de fevereiro de 2023. O atraso na entrega dos trens fez com que a concessionária anunciasse sanções contratuais contra a Alstom, enquanto o governador Tarcísio de Freitas anunciou um novo cronograma de entregas para os trens:

O primeiro trem começou seus testes em março, atualmente há apenas 2 unidades em operação comercial.

Entrega dos TUE's

Acidentes e incidentes

 21 de junho de 2023 - O primeiro trem em operação comercial apresentou falha entre as estações João Dias e Santo Amaro. Os passageiros foram evacuados e a composição recolhida para análise da falha pela Alstom. Houve danos no trem devido aos passageiros quebrarem janelas durante a parada. Não houve feridos.

Ligações externas

 Página oficial da ViaMobilidade

Trens-unidades elétricos
Locomotivas do Trem Metropolitano de São Paulo
Trens-unidades elétricos 3000 V DC

TUE Série 8900 (ViaMobilidade)


Sonja Jo. Jógvansdóttir (født 9. november 1977 i Tórshavn) er en færøsk journalist, organisator og politiker, som indtil 16. september var medlem af Javnaðarflokkurin. Hun er en fremtrædende fortaler for homoseksuelles rettigheder på Færøerne og var med til at etablere LGBT Færøerne i 2011. Den 1. september 2015 blev hun den første færinger, som er erklæret homoseksuel, som blev valgt i Lagtinget.

Baggrund
Jógvansdóttir er opvokset i bygden Fuglafjørður i den nordøstlige del af Færøernes næststørste ø Eysturoy. Hun er student fra Stundentaskúlin á Kambsdali i 1997 og har en Master of Arts med honours i statskundskab fra University of Edinburgh, 2002; derudover har hun taget kurser på kandidatniveau i forvaltning på RUC 2004-2005.

Hun er initiativtager til og koordinator for SAMTAK, en paraplyorganisation for den færøske fagbevægelse 2006; stagiaire og sagsbehandler ved den færøske EU-repræsentation 2005-06; journalist ved avisen Dimmalætting, 2002-04 og 2005 og siden freelancejournalist, samt kommunikationsrådgiver for diverse interesseorganisationer. Hun har bl.a. arbejdet for Dimmalætting, homomagasinet CPH Proud og ligestillingsnævnet på Færøerne (Javnstøðunevndin). Desuden har hun udført frivilligt arbejde om emner som social ulighed, ligestilling og homoseksualitet i en række sammenhænge.

Jógvansdóttir lever i fast parforhold med tidligere kulturminister Annlis Bjarkhamar.

Politisk karriere
Jógvansdóttir blev indvalgt i Lagtinget ved valget i 2015, som den første erklærede homoseksuelle med 1021 personlige stemmer, hvilket var næstflest blandt Javnaðarflokkurins kandidater og tredjeflest af alle, kun overgået af lagmand Aksel V. Johannesen og Høgni Hoydal, formand for Tjóðveldi. Da koalitionsaftalen blev underskrevet den 14. september mellem Javnaðarflokkurin, Tjóðveldi og Framsókn, mødte hun ikke op. Ægteskabsloven var ikke nævnt i koalitionsaftalen. Dagen efter blev de nye ministres navne offentliggjort, men Jógvansdóttir var ikke blandt dem. Omkring midnat mellem den 15. og 16. september 2015 skrev hun på sin Facebook-profil, at hun havde meddelt lagmanden, at hun ikke længere ønskede at være medlem af Javnaðarflokkurin, når partiet blokerede for, at ændringer i ægteskabsloven blev en del af koalitionsaftalen, og ægteskabsloven slet ikke blev nævnt. Hun sagde bl.a. (oversat til dansk): "Jeg kan ikke være en del af et parti, hvor der er en homofobisk holdning hos nogle få, som bestemmer, når der er tale om en minoritets rettigheder." Den 24. september 2015 indleverede hun sammen med tre andre lagtingskvinder: Bjørt Samuelsen, Tjóðveldi, Kristianna Winther Poulsen, Javnaðarflokkurin, og Hanna Jensen, Framsókn, et lovforslag om ændringer af ægteskabsloven. Hovedformålet med ændringerne er at tillade to af samme køn at indgå ægteskab med hinanden. Dermed er medlemmer af alle tre regeringspartier med til at fremstille forslaget om lovændring af ægteskabsloven.

Tillidshverv
 Indvalgt i Nordatlantisk Tænketank hos NORA - et grænseregionalt udvalg under Nordisk Ministerråds regionalpolitiske samarbejdsprogram i 2011.
 Repræsenterer den færøske fagbevægelse og SAMTAK i forskellige offentlige nævn og bestyrelser, b.l.a. i det færøske landsstyres ekspertgruppe om EU i 2009-2010.
 Medinitiativtager til Friðarbogin - den færøske organisationen for homoseksuelle - i 2003, hvor hun sad i bestyrelsen 2003-2007.
 Aktiv i Amnesty International 1997-2002, samt frivilligt arbejde med problemstillinger som social ulighed, ligestilling og homoseksualitet.

Bibliografi
 Ung og arbejdsmarkedet på Færøerne, undervisningsmateriale til folkeskolen om arbejdsmarkedet, Forlag SAMTAK, 2011.

Referencer

Politikere fra Javnaðarflokkurin
Journalister fra Færøerne
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Personer fra Thorshavn
Personer fra Østerø
Fagforeningsfolk fra Færøerne
Politikere der er LGBT-personer

Sonja Jógvansdóttir


Pobačaj u Kini legalan je i državna usluga dostupna ženama na zahtjev. Iako se to u teoriji ne odnosi na spolno selektivni pobačaj, ostaje temelj za zahtjeve nekih žena. Uz praktički univerzalni pristup kontracepciji, pobačaj je bio uobičajen način za Kinu, da obuzda svoje stanovništvo u skladu sa svojom ugašenom politikom jednog djeteta, koja je odbačena 2015. u korist politike dvoje djece, koja je zauzvrat 2021. zamijenjena politikom troje djece.

Početkom 1950.-ih, kineska je vlada proglasila pobačaj nezakonitim osim kada je 1) majka imala već postojeće stanje, kao što je tuberkuloza ili perniciozna anemija, koje bi uzrokovalo da trudnoća predstavlja prijetnju životu majke; 2) kada tradicionalna kineska medicina nije mogla pomoći kod nepravilnoga razvoja fetusa i očekivao se spontani pobačaj; i 3) kada je majka već imala dva ili više carskih rezova. Kazne su bile upisane u zakon za one, koje su obavili ili izvršili ilegalni pobačaj.

Godine 1954. i 1956. zakon je proširen kako bi uključio i druge već postojeće bolesti i invalidnosti, kao što su hipertenzija i epilepsija, kao i omogućio ženama koje rade u određenim vrstama zanimanja da mogu imati pobačaj. Žene koje su već imale četvero djece i zatrudnjele četiri mjeseca nakon rođenja posljednjeg djeteta također su mogle otići na pobačaj.

Teško je doći do točne statistike o broju pobačaja koji se obavljaju godišnje, jer nisu svi pobačaji registrirani, a statistika planiranja obitelji obično se smatra državnom tajnom. Međutim, u 2008. godini, procjenjuje se da je izvršeno 13 milijuna pobačaja, a prodano je oko 10 milijuna tableta za pobačaj Inducirani pobačaji, uključujući kasne ili čak ubojstva nakon rođenja, češći su u urbanim područjima, gdje parovi mogu imati samo jedno dijete. U ruralnim područjima može biti dopušteno imati drugo dijete ako je prvorođeno djevojčica i može se izdati "dozvola za drugo rođenje" koja košta najmanje 4000 juana (600 američkih dolara). Takva rođena djeca obično se ne smiju registrirati u državni sustav i postaju "nepostojeća" do kraja života.

Izvori

Kina
Politika Kine
Demografija Kine

Pobačaj u Kini


78 (ثمانية وسبعون) هو عدد طبيعي يلي العدد 77 ويسبق العدد 79.

في الرياضيات

مراجع

أعداد صحيحة

78 (عدد)


Sakalar (, Saka; ; , Sakai; ; ,Sāi), Kuzeydoğu Avrasya stepleri ile Tarım havzasında yaşayan ve at yetiştirme, madencilik yapma kabiliyetleri geliştirmiş olan tarihî halk. Kaynakların genelde Sakaları Türkî  veya İrani bir halk olarak sayılmasının yanı sıra kimlikleri konusunda tartışmalar sürmektedir. Ancak Avrasya stepleri'deki kurganlarda bulunan kişilerin naaşları üzerinde son yapılan genom ve mitokondriyal DNA çalışmaları sonuçlarına göre, kurganlarda bulunan Saka naaşlarına genetik yakınlık gösteren kişilerin hepsinin günümüz Türki halklara mensup olan bireyler oldukları görülmektedir.

Saka kelimesi Ahamenişler döneminden sonra Eski Farsçada kullanılmaya başlanmıştır. Grekçede Sakai olarak hitap edilen Sakalar ile İskitlerin çok yakın ve akraba bir halk olduğu ve ortak bir İskit-Sibirya kültürüne sahip oldukları kabul edilmekle beraber aynı halk olmadıkları düşünülmekte ve akademik çevrelerce İskit ve Sakalar genellikle akraba ama farklı halklar olarak sınıflandırılmaktadır.

Tanrı Dağları ve Fergana Vadisi arasında yaşayan Sakaların Bir kısmı Ahamenişlere itaat ederek Yunan-Pers Savaşına da katılmışlardır. M.Ö. 2. yüzyılda Orta Asya'dan güneye inerek Baktriya'yı yendikten sonra Hint yarımadasına girmişlerdir. Bunun sonucunda Hint-İskit Krallığı doğmuştur.

Kökenleri
Günümüzde, Sakaların kökenlerinin Türkî ve İrani ilişkili olduğu akademi içerisinde en yaygın görüşler arasındadır, Sakalar, bu açıdan Ön Türk halkı kökenli veya Doğu İran halkı kökenli veya ilişiği olduğu ya da Ön Türk toplumlarıyla ilişkili bir halk olduğuna dair görüşler ve iddialar bulunmaktadır.

Yaşayışları
Savaşlarda kullandıkları en önemli silah, savaş baltası olmuştur. Ayrıca ok, yay ve kılıç da kullanılmıştır. Akraba olan İskit kalıntılarındaki at figürlerinin yoğunluğu da dikkati çekmektedir. Bu figürler göçmen bir kavim oldukları yönündeki tezleri bir hayli güçlendirmektedir.

Sanat
İskit kurganlarında çıkan eserler, medeniyette ileri olduklarını göstermektedir. Herodot'a göre, "İskitler, çok medeni bir milletti. Gümüş işçiliğinde, dişçilikte ve çıkıkları sarmakta ustaydılar. İskit sanatında, hayvan üslubu önemli yer tutmuş ve at, geyik, kuş motifleri ağırlık basmıştır. Herodot'un yazdıklarına göre Yunanlar, elbise teferruatlarını, gümüş ve altın at takımlarını İskitlerden öğrenmişlerdir.

Dil
Sakaca, genel olarak bir Doğu İran dili olarak ele alınır. Sakaca Kotan Krallığı, Shule Krallığı ve Tomşuk gibi Tarım Havzasında hüküm sürmüş eski Budist krallıklar tarafından konuşulmuş ve dil bilimciler tarafından Kotanca ve Tomşukça da denen 2 adet şiveye ayrılmıştır. Dil hakkındaki neredeyse tüm kaynaklar Dunhuang el yazmalarından gelmektedir ve dilin kökenlerinin anlaşılması ve çözülebilmesi yaklaşık 2,300 metinin Harold Walter Bailey tarafından incelenmesi ve tercüme edilmesi sayesinde gerçekleşmiştir. Bu çalışmalar Hotan bölgesinde bulunan Sakaların dilinin Doğu İrani diller ile ilişkili olduğuna yönelik ihtimalleri arttırmıştır.

Bu metinlerin yanı sıra Esik Kurganında bulunan gümüş bir çanağın Sakacanın ilk örneği olabileceği dilbilimciler tarafından düşünülmektedir. Harmatta isimli ve çeşitli Farsi dillerin çözülmesinde rol oynamış dilbilimci, bu yazının Kharosthi alfabesi kullanılarak Kotan Sakacısında yazıldığını öne sürmüş olup okunuşu ve çevirisi şu şekildedir:

Sakacanın Ön Türkçe ile ilişikili olduğu iddiaları da, özellikle Türkî araştırmacılar tarafından desteklenen bir savdır. Esik Kurganı'nda bulunmuş tabaktaki yazının Ana Türkçe ile ilişiği olduğu iddiaları bulunmaktadır. Tabaktaki Türk araştırmacılar tarafından iddia edilen Proto-Türkçe okunuşu ise şöyledir:

Aγa, saηa očuq! Bez, cök! Boqun ičrä(r) azuq!

[Ağabey, sana (bu) ocak! Yabancıyı dize getir, yen! Halkta yiyecek (bol olsun)!]

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Scythians/Sacae by Jona Lendering
 Article by Kivisild et al. on genetic heritage of early Indian settlers
 Indian, Japanese and Chinese Emperors

Sakalar
İskitler
Antik İran halkları
Avrasya'daki göçebeler
Orta Asya tarihi
İran'daki göçebeler

Sakalar


Rentz est une ville américaine située dans le comté de Laurens, en Géorgie. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Notes et références

Liens externes

Municipalité en Géorgie (États-Unis)
Comté de Laurens (Géorgie)

Rentz (Géorgie)


Selfies er en roman skrevet af Jussi Adler-Olsen. Det er den syvende bog i serien om Afdeling Q. Bogen blev udgivet på forlaget Politikens Forlag 6. oktober 2016 som efterfølger til Den grænseløse. I anmeldelserne fremhæves blandt andet dens særegne kombination af thriller og satire samt forfatterens evne til at beskrive indviklede og komplekse fortælleelementer. I denne bog er Carl Mørck og hans assistent Assad trådt noget i baggrunden i forhold til deres sekretær Rose, ligesom en stor del af bogen er koncentreret om kriminelle personer.

Noter

Bøger af Jussi Adler-Olsen

Litteratur i 2016
Krimier
Dansksprogede bøger

Selfies


An Kobresia yadongensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Y.C.Yang. An Kobresia yadongensis in nahilalakip ha genus nga Kobresia, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Tibet. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kobresia

Kobresia yadongensis


O TSV Giesen, também conhecido como Helios Grizzlies Giesen por questões de patrocínio, é um time alemão de voleibol masculino da cidade de Giesen, situada no estado da Baixa Saxônia. Atualmente o clube disputa a 1. Bundesliga, a primeira divisão do campeonato alemão.

Histórico
O TSV Giesen é um clube poliesportivo sediado na cidade de Giesen em 1911. A seção de voleibol foi fundada em 1981. Em 1997 alcançou a liga regional e quatro anos depois a segunda divisão. Em 2007 o clube se fundiu com o MTV 1848 Hildesheim alterando o seu nome fantasia para TSV Giesen/Hildesheim. Na mesma temporada, o clube venceu 19 das 24 partidas disputadas e conquistou o título da 2. Bundesliga Nord obtendo o acesso à primeira divisão do voleibol nacional.

Jogando novamente na 2. Bundesliga Nord na temporada 2010–11, o clube conquistou seu segundo título mas renunciou à promoção por motivos financeiros. Mesmo terminando em 3º lugar na 2. Bundesliga Nord na temporada 2017–18, o clube conseguiu o acesso à primeira divisão após o renuncio da equipe do CV Mitteldeutschland.

Na temporada 2020–21 disputou o seu primeiro torneio continental, a Taça Challenge, onde foi eliminado na primeira rodada pelo português Sporting Clube de Portugal por 5–3 nos sets agregados.

Títulos
 2. Bundesliga Nord
 Campeão: 2007–08, 2010–11
 Vice-campeão: 2009–10, 2016–17

Elenco atual
Atletas selecionados para disputar a temporada 2022–23.

Ligações externas

TSV Giesen

TSV Giesen


Socuéllamos es una estación ferroviaria situada en el municipio español de homónimo en la provincia de Ciudad Real, comunidad autónoma de Castilla-La Mancha. Dispone de servicios de larga y media distancia operados por Renfe. En 2020 la estación fue utilizada por un total de 29 442 usuarios, correspondiendo 4 435 a servicios de Larga Distancia y 25 007 a los de Media Distancia.

Situación ferroviaria
Se encuentra en el punto kilométrico 188,7 de la línea férrea de ancho ibérico Madrid-Valencia a 682,52 metros de altitud, entre las estaciones de Río Záncara y de Villarrobledo. Dicho kilometraje no se corresponde con el original dado que reformas en el trazado tendentes a quitar varios pasos a nivel dieron lugar a una variante que modificó el trazado de la línea en este tramo.

Historia

Aunque su apertura fue posterior, la estación se encontraba en el tramo Alcázar de San Juan-Albacete de la línea férrea entre Madrid y Almansa que prolongaba el trazado original entre Madrid y Aranjuez y que tenía por objetivo final llegar a Alicante, abierto al tráfico el 18 de marzo de 1855. Fue construida por parte de la Compañía del Camino de Hierro de Madrid a Aranjuez que tenía a José de Salamanca como su principal impulsor. El 1 de julio de 1856 José de Salamanca, que se había unido con la familia Rothschild y con la compañía du Chemin de Fer du Grand Central obtuvieron la concesión de la línea Madrid-Zaragoza que unida a la concesión entre Madrid y Alicante daría lugar al nacimiento de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante o MZA. En 1941 la nacionalización de ferrocarril en España supuso la integración de MZA en la recién creada RENFE.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
La actual estación es un edificio moderno fruto del desplazamiento de la estación con la construcción de la variante de Socuéllamos que desvió las vías del centro urbano para llevarlas al sur de la localidad suprimiendo con ello hasta cinco pasos a nivel. Dicha variante entró en funcionamiento el 30 de noviembre de 1997.

Cuenta con dos andenes laterales cruzados por cuatro vías, dos de ellas sin acceso a andén para paso de trenes directos (vías 1 y 2) y dos vías derivadas (vías 3 y 4).

El 15 de enero de 2020 Renfe anunció el mantenimiento del servicio de venta de billetes en taquilla.

Servicios ferroviarios

Larga Distancia
Los trenes de Larga Distancia que se detienen en la estación enlazan Barcelona con Sevilla. Los destinos permiten abarcar también la Comunidad Valenciana, Castilla-La Mancha y Andalucía dadas sus ubicaciones intermedias.

Media Distancia
Los servicios de Media Distancia de Renfe tienen como principales destinos las ciudades de Madrid, Ciudad Real, Albacete, Alicante y Valencia .

Servicios de Media Distancia

Referencias

Enlaces externos
 Larga Distancia en la web de Renfe.
 Media Distancia Castilla-La Mancha en la web de Renfe.

Socuéllamos
Socuéllamos
Socuéllamos

Estación de Socuéllamos


92685 Cordellorenz este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
92685 Cordellorenz este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Cordell-Lorenz de Douglas Tybor Durig. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,34 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 7,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 92001-93000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

92685 Cordellorenz


Charles Coleman Thompson (Louisville, 11 de abril de 1961) é um ministro americano e arcebispo católico romano de Indianápolis.

Carreira

Início da vida
Thompson nasceu em Louisville, Kentucky. Ele frequentou o Bellarmine College, graduando-se em Bacharelado em Contabilidade. Thompson obteve o grau de Mestre em Divindade na Escola de Teologia Saint Meinrad em St. Meinrad, Indiana e uma licenciatura em Direito Canônico na Universidade Saint Paul em Ottawa, Ontário.

Sacerdócio
Em 30 de maio de 1987, Thompson foi ordenado sacerdote para a Arquidiocese de Louisville pelo Arcebispo Thomas Kelly.  Após sua ordenação, ele serviu até 1990 como pastor associado na Paróquia Pró-Catedral de São José e como capelão na Bethlehem High School , ambas em Bardstown, Kentucky . Em 1992, ele retomou o trabalho de meio período como pároco associado na Paróquia São Francisco de Assis, em Louisville. Em 1993, Thompson foi nomeado vigário metropolitano e diretor dos tribunais da diocese. Ele administrou a Paróquia de São Pedro Claver em Louisville de 1994 a 1996 e também serviu como capelão da Presentation Academy em Louisville de 1995 a 1997.

Em 1996, Thompson foi designado como pastor na Paróquia de Santo Agostinho no Líbano, Kentucky . Foi nomeado defensor do vínculo e juiz do Tribunal Diocesano em 1998. Thompson foi nomeado pároco em 2002 da Paróquia da Santíssima Trindade e capelão da Academia do Sagrado Coração , ambas em Louisville. Além de seu trabalho pastoral na Santíssima Trindade, Thompson foi nomeado vigário geral em 2008.

Bispo de Evansville

O Papa Bento XVI nomeou Thompson como o quinto bispo da Diocese de Evansville em 26 de abril de 2011. Ele foi consagrado pelo arcebispo Joseph Edward Kurtz em 29 de junho de 2011, no Estádio Municipal Roberts em Evansville. Os co-consagradores foram o Arcebispo Daniel M. Buechlein , o Arcebispo Thomas C. Kelly e o Bispo Gerald Gettelfinger .

Arcebispo de Indianápolis
O Papa Francisco nomeou Thompson como arcebispo da Arquidiocese de Indianápolis em 13 de junho de 2017. Ele foi empossado em 28 de julho de 2017. Thompson era o arcebispo americano mais jovem na época de sua instalação.

Logo após sua instalação, Thompson ordenou que três escolas católicas da arquidiocese demitisse três funcionários que haviam se casado entre pessoas do mesmo sexo :

A Brebeuf Jesuit Preparatory School recusou-se a demitir Layton Payne-Elliot, um professor que se casou com Joshua Payne-Elliot em 2017. Após um período de negociações infrutíferas, Thompson suspendeu o status católico de Brebeuf em junho de 2019. Congregação para a Educação Católica em Roma, que rescindiu temporariamente a ordem de Thompson. Em 2020, a Santa Sé designou o cardeal Joseph Tobin para mediar a disputa.
A Roncalli High School demitiu duas orientadoras, Shelly Fitzgerald e Lynn Starkey, ambas casadas com outras mulheres. Fitzgerald e Starkey processaram a arquidiocese e Thompson em casos separados, alegando discriminação e retaliação. Em 11 de agosto de 2021, o Distrito Sul de Indiana dos EUA rejeitou o processo da Starkey.
A Cathedral High School demitiu Joshua Payne-Elliot, um professor que se casou com Layton Payne-Elliot em 2017. Em um comunicado, a Cathedral disse que desafiar o arcebispo poderia significar perder seu status fiscal sem fins lucrativos . Payne-Elliot processou a arquidiocese, mas o caso foi arquivado no Tribunal Superior do Condado de Marion em 20 de maio de 2021.

Ver também

Arcebispos católicos dos Estados Unidos

Charles Coleman Thompson


Patronyme

 Andreas Brehme (né en 1960), footballeur allemand ;
 Anton Brehme (né en 1999), joueur allemand de volley-ball ;
 Hans Brehme (1904-1957), compositeur allemand.

Toponymes

 Brehme est une commune allemande située dans l'arrondissement d'Eichsfeld en Thuringe.

Voir aussi

Brehme (homonymie)


Le parc national du Dinder est un parc national et une réserve de biosphère situé dans l'est du Soudan. Il est contigu au parc national d'Alitash en Éthiopie.

Situation
Le parc est situé à environ  au sud-est de Khartoum. Il doit son nom à la rivière Dinder, affluent du Nil Bleu, qui le traverse. Il est borné à l'est par la frontière éthiopienne. Administrativement, le parc dépend du district de , dans l'État de Sannar, mais déborde sur l'État du Nil Bleu et celui d'Al Qadarif. La ville de Dinder, à  au nord-ouest du parc, sert de portail d'accès pour les touristes venus visiter le parc. Les rivières Dinder et Rahad naissent dans les hauts plateaux d'Éthiopie à  m d'altitude et descendent à  d'altitude, avec un courant rapide, en arrivant au parc. La frontière soudano-éthiopienne, sur une longueur de , sépare le parc du Dinder de  en Éthiopie avec qui il partage un écosystème commun.

Histoire
La région du Dinder abritait une population nombreuse lors de la première visite de voyageurs européens en 1861 mais, dans les années 1880, la guerre des mahdistes et une famine entraînent un abandon à peu près total. Ce n'est qu'en 1925 que le voyageur britannique Alfred Harrison signale des habitations.

En 1935, la région du Dinder, qui fait alors partie du Soudan anglo-égyptien, est érigée en parc naturel dans le cadre de la  de 1933. En 1979, le parc devient membre du Réseau mondial des réserves de biosphère. En 1983, son étendue atteint .

En 2005, le parc est classé comme zone humide protégée par la convention de Ramsar. Le , le gouvernement soudanais le propose comme site du patrimoine mondial de l'UNESCO ; sa superficie est alors de .

La croissance démographique des villages environnants amène les éleveurs à pousser leurs troupeaux vers le parc et les agriculteurs à réclamer qu'une partie soit transformée en terres cultivables.

Flore

Le parc se trouve au croisement de plusieurs milieux naturels, à la limite de la savane sahélienne et des hauts plateaux éthiopiens. Il comprend des zones ripariennes le long des rivières Dinder et Rahad, des zones boisées et des bras morts (nom local : maya) formant des plans d'eau. On compte plus de 40 mayas dont la superficie varie de . La saison sèche dure de novembre à juin.

Les aires boisées non inondables occupent la plus grande partie de la surface du parc. Les espèces dominantes peuvent s'accommoder d'une pluviosité assez faible : Acacia seyal, Combretum, Balanites aegyptiaca (dattier du désert) apparaissent de façon homogène ou mélangée à côté d'Acacia mellifera et Cymbopogon nervatus. Dans la partie sud de la réserve où l'humidité est plus forte, on rencontre Sterculia cieral, Dalbergia et Anogeissus leiocarpus. Les hautes herbes annuelles les plus courantes sont Sorghum purpurea-sercum, Hyparrhenia pseudocymbaria, Aristida plumosa, Pennisetum ramosum et Setaria incrassata. La végétation comprend aussi des Asteraceae, Acanthacaca, Convolvulaceae et Hibiscus.

Dans les zones ripariennes, sur les bancs d'argile ou de sable, la végétation peut former des forêts galeries dont la composition varie selon les conditions locales ; elle comprend des grands arbres comme le palmier doum, Gardenia lutea, Acacia sieberiana, Tamarindus indica, Ficus, Ziziphus spina-christi (ou Ziziphus abyssinica) ; les herbes les plus répandues sont Aristida, , Brachiaria uniseta, Eragrostis tremila et différentes espèces de phorbes. Les broussailles les plus courantes sont Dichrostachys glomerata et Mimosa apigra.

Faune

Le parc abrite 27 espèces de grands mammifères : des herbivores sauvages tels que l'antilope , l'antilope rouanne, la Redunca et l'ourébi dont les populations ont fortement diminué, des primates comme le babouin olive, le grivet et vervet, des carnivores tels que le lycaon, devenu extrêmement rare, le léopard, le guépard et une population significative de lions. D'autres espèces sont localement éteintes : l'éléphant de savane, le rhinocéros noir, l'hippopotame, la girafe de Nubie, la gazelle de Sömmering et l'.

L'éléphant, considéré comme disparu en 1991, est cependant signalé de façon ponctuelle entre 1998 et 2006, peut-être venu du parc éthiopien d'Alitash. Une meute de lycaons a été vue de façon exceptionnelle en 1995.

Plus de 160 espèces d'oiseaux, sédentaires ou migrants, y séjournent dont l'autruche, l'outarde kori, l'outarde du Sénégal, la grue couronnée, l'ouette d'Égypte, la pintade de Numidie, la cigogne marabout, le héron cendré, la grande aigrette . Les amphibiens abondent dans les zones humides et sont consommés par les petits félins, les chouettes et d'autres oiseaux. Les termitières fournissent des proies au pangolin de Temminck et à l'oryctérope.

Les eaux du parc hébergent 32 espèces de poissons dont le tilapia du Nil, Heterotis niloticus, Synodontis et le siluriforme Clarias lazera. Les habitants des villages environnants viennent parfois pêcher illégalement dans les mayas pendant la saison sèche.

Parmi les insectes, outre les termites, les taons sont nombreux à la saison des pluies et leur piqûre peut être pénible pour la faune, incitant certains animaux migrants à s'en aller. Plusieurs espèces d'abeilles sauvages font leur nid dans le parc ; les habitants viennent parfois y récolter du miel illégalement, ce qui peut causer des feux de brousse.

Fréquentation
L'université de Khartoum, celle de Djouba et celle de Sennar organisent des programmes d'éducation à l'environnement et proposent des cours et des visites aux écoles de 21 villages des environs. Les touristes payants sont peu nombreux, environ 500 par saison vers 2005 ; la plupart sont des étrangers résidant à Khartoum.

Références
 dans sa version du .

Bibliographie
 UNESCO, Dinder National Park, 2021.
 Khalid Elnoor Ali Hassaballah, Land Degradation in the Dinder and Rahad Basins: Interaction Between Hydrology, Morphology and Ecohydrology in the Dinder National Park, Sudan, CRC Press, Taylor & Francis, 2020
 Hailu Menale Wasie, Potentiels et défis des parcs nationaux d'Alatish et de Dinder, Notre Savoir, 2021

Lien externe
 Ramsar Information Sheet for Dinder National Park, Sudan

Parc national au Soudan
Parc national créé en 1935
Site Ramsar au Soudan

Parc national du Dinder


William Brereton,  baron Brereton (1550 - ) est un homme politique anglais qui siège à la Chambre des communes à plusieurs reprises entre 1597 et 1622. Il est créé pair dans la pairie d'Irlande en 1624 sous le nom de baron Brereton.

Biographie

Brereton est le fils de William Brereton de Brereton, Cheshire et est baptisé le 6 février 1550. Il a environ neuf ans lorsque son père meurt en 1559 et il hérite des vastes domaines familiaux. Il fait ses études à l'Université d'Oxford et obtient un BA en 1568. Il est admis au Lincoln's Inn en 1569. À partir de 1573, il est juge de paix du Cheshire et haut shérif du Cheshire de 1581 à 1582. En 1586, il fait construire un manoir à Brereton (Brereton Hall) qui ressemble à Rocksavage, la maison de son beau-père John Savage. Il est anobli en 1588. Il est commissaire aux rassemblements en 1595 et en 1596.

En 1597, Brereton est élu député du Cheshire. Il est de nouveau élu député du Cheshire en 1614 et en 1621. Il possède un domaine près d'Old Leighlin, dont lui et ses héritiers sont propriétaires absents. Il est créé baron Brereton de Leighlin dans le comté de Carlow le 11 mai 1624. William Brereton est mort à l'âge d'environ  et est enterré à Brereton.

Famille
William Brereton épouse Margaret Savage, fille de John Savage de Rocksavage, Cheshire, et de Lady Elizabeth Manners (décédée en 1570), fille de Thomas Manners (1er comte de Rutland). Ils ont quatre fils et quatre filles. La plupart d'entre eux sont morts jeunes, et deux qui ont survécu pour se marier sont:

 Mary Brereton, qui épouse le 18 juillet 1608,
 John Brereton (né le 25 mars 1591), héritier présomptif, qui épouse Anne Fitton, fille d'Edward Fitton de Gawsworth, et meurt du vivant de son père. Avec sa femme Anne (qui se remarie à Gilbert Gerard), il a trois fils et deux filles :
 William Brereton (1611–1664), successeur de son grand-père en tant que  baron Brereton.
 John Brereton (1624-22 octobre 1656)
 Edouard Brereton
 Mary Brereton, qui épouse Michael Hutchinson.
 Jane Brereton (décédée en 1648), l'éventuelle héritière de la famille, qui épouse vers 1646, Robert Holte. Leur fils est Charles Holte,  baronnet.

Références

Baron de la pairie d'Irlande au XVIIe siècle
Décès en octobre 1630
Naissance en 1550

William Brereton (1er baron Brereton)


Joanne Richoux (1990-), autrice française ;
 Marion Richoux (1973-), scénariste et directrice artistique française ;
 Robert Richoux (1914-1983), homme politique français.

Patronyme français

Richoux


FK Staiceles Bebri er Lettneskt knattspyrnufélag með aðsetur í bænum Staicele. Félagið leikur í næst efstu deild Lettlands sem heitir Latvijas Pirmā līga, 1. līga.

Tenglar
 Heimasíða félagsins

Lettnesk knattspyrnufélög
Staicele
stofnað 1994

FK Staiceles Bebri