Asma biti (Daktulosphaira vitifoliae), bağda (asmada) zarar yapan homojen kanatlılar (Homoptera) takımına bağlı küçük bir böcek. Amerika menşeli bir zararlıdır. İlk defa yabani Amerikan asmalarında (Vitis riparia ve V. rupestris) üzerinde rastlanmıştır. Göçlerle Amerika'dan Avrupa'ya geçmiştir. Türkiye'de 1881 yılından itibaren ilk defa Trakya taraflarında görülmüştür. Asmanın kök ve yapraklarında yaşayan iki formu vardır. Gelişimini asmada tamamlar. Uzun emici hortumlarıyla yaprak ve kökleri emerler. Emme sonucu kök ve yapraklarda urlar (şişkinlikler) meydana getirirler. Bitkinin zayıflamasına, veriminin düşmesine ve zamanla kurumasına sebep olurlar. Filokseraya karşı yapılan zirai mücadele çalışmaları kesin netice vermemektedir.

Hayat dönemlerinin çoğunu kanatsız olarak geçirirler. Asma köklerinde yaşayan ergin filoksera, yaklaşık 1 mm boyunda, kirli sarı renkte ve sırtı esmer lekelidir. Uzun bir emici hortumu vardır. Kuvvetli bacaklara sahiptir. Filoksera emdiği asma köklerinin ucuna bir madde salgılayarak köklerde şişkinlikler yapar. Genç köklerde ortaya çıkan sarımsı yuvarlakça şişkinliklere tüberozite adı verilir. Kök filokserası; kanatlılar, rüzgâr, yağmur suları, insan, heyelan, köklü, köksüz asma fidan ve çubuklar gibi aracılarla yayılır. Yaprakta yaşayan formu ise daha büyük olup, 1,5-1,7 mm kadardır. Yapılan araştırmalarda Amerikan asmalarının kök filokserasına karşı dayanıklı ve bağışıklı olduğu gözlenmiştir.

Bunun sonucu olarak ABD'nin doğusunda yetişen ve filokseraya karşı bağışıklık kazanmış olan yabani Amerikan asma anaçları üzerine yerli asmalar aşılanarak, bağlar bu zararlıdan korunmuştur. Böylece dünyada aşılı bağcılık doğmuştur ki, buna yeni bağcılık da denir. Kök formu % 60'tan fazla kumlu topraklarda yaşayamaz. En iyi mücadele yolu, toprağın durumuna uygun Amerikan asma anaçları dikmeli ve bunların üzerine istenilen yerli asma çeşitleri aşılanmalıdır. Bu en garantili ve ekonomik yoldur. Bu usul birçok yerlerde başarıyla sürdürülmektedir. Başka bir tedbir olarak filoksera ile bulaşık bağ, sonbaharda yaprakların sararıp dökülmeye başladığı dönemde 50-60 gün su altında bırakılırsa, kök formları boğulur. Ayrıca m²ye 24 gr (CS2) karbon sülfürün toprağa tatbiki tavsiye edilmekte ise de, bu iş güç ve tehlikelidir.

Halen filoksera için bir tedavi yoktur ve diğer üzüm hastalıkları külleme (ing:Powdery mildew) veya Tüylü küf (ing: Downy mildew) gibi herhangi bir kimyasal kontrolu yoktur. Asma bitini kontrol etmenin tek başarılı yolu, filokseraya dayanıklı Amerikan anacının (genellikle Vitis berlandieri, Vitis riparia and Vitis rupestris türlerinden oluşturulan hibrit çeşitlerinin) daha duyarlı Avrupalı vinifera asmalarına aşılamak olmuştur.

Asma bitimin gelişimi
Asma bitlerinin hayat devri oldukça karışıktır. Yılda 6-8 döl verirler. Eşeyli ve eşeysiz (partenogenetik) üreyen formları vardır. Partenogenetik (döllemsiz) çoğalan kanatsız dişilerin kısa antenleri 3'er, kanatlılar beşer halkalıdır. Cinsel çoğalan kanatsız dişi formlarda ise, dörder halka vardır.

Kökte yaşayan kanatsız formlar (radisikol) yaz sonlarında veya sonbaharda toprak yüzeyine çıkarak partenogenetik üreyen ve göç edebilen kanatlı formlara dönüşürler. Bu kanatlı dişiler (sexuparae), asmanın dal, yaprak veya toprak yüzeyine değişik büyüklükte yumurtalar bırakırlar. Büyük yumurtalardan, barsaksız ve emici hortumdan mahrum kanatsız dişiler çıkar. Küçük yumurtalardan da, barsak ve emici hortumu bulunan kanatsız erkek filokseralar çıkar. Bunlar aralarında eşleşirler. Eşleşen dişiler, birer tek yumurta yumurtlayarak asma kabuk pullarının altına yapıştırırlar. Bu yumurtalar pulların altında kışlarlar. Bunlardan baharda kanatsız formlar çıkar. Yapraklarda yaşayıp gal yaptıklarından, gallikol (gallicol) adını alırlar. Bitkilerin dal ve yapraklarında meydana gelen yumru ve şişkinliklere, gal veya bitki uyuzu denir. Partenogenetik (döllemsiz) çoğalarak kendileri gibi kanatsız formlar üretirler. Bunlardan bazıları köklere geçerek döllemsiz çoğalmalarına devam ederler. Kökte yaşayanlara radisikal (radicicol) denir. Bazı radisikoller (yukarıda bahsedildiği gibi) sonbaharda toprak yüzüne çıkarak kanatlı seksuparlara (farklı cinsiyetli yavru veren) dönüşürler. Filokseranın çeşitli formları ihtiva eden hayat devri, Amerika asmalarında görülür. Avrupa asmalarında ise, çoğunlukla yalnız kök formlarına rastlanır.

Kaynakça
 Rehber Ansiklopedisi

Eş kanatlılar
Tarım zararlıları

Asma biti


Mitropolitul Gabriel da Rocha (în , nume la naștere Ioan, , în lume cunoscut ca Eduardo Henrique Pinto da Rocha; n. 1938, Lisabona —d. 18 februarie 1997, Portugalia) a fost un ierarh portughez în jurisdicția Bisericii Ortodoxe Poloneze, mitropolit al Portugaliei.

Biografie
S-a născut în 1938, la Lisabona, într-o familie catolică.
După terminarea serviciului militar în Forțele armate ale Portugaliei, el v-a merge în Elveția, în Mănăstirea Sfântul Mauritius Augustinianul cu intenția de a deveni monah al ordinului sfântului Augustin. Acolo a trăit timp de aproape doi ani.
Viețuind în mănăstire, tânărul portughez descoperă frumusețea și bogăția spirituală a bisericii răsăritene în Elveția, găsind parohia Bisericii Ruse din Exil, aflată în apropiere de mănăstirea unde studia filozofia și literele.
În 1966 se convertește la ortodoxie în sânul Bisericii Ortodoxe Ruse din exil acolo unde primeste și numele de Ioan. După tunderea in monahism, el a trăit timp de nouă luni în Muntele Athos in Mănăstirea Hilandar trimis de catre arhiepiscopul Antonie de Geneva. Același ierarh al Bisericii Ruse din Exil îl tunde în monahism sub numele de Joao (Ioan), iar în anul 1968 îl hirotesește arhimandrit.
Până în 1972, arhimandritul Joao slujește la Mănăstirea din Lesna (Franța), fondată de Sfântul Ioan Maximovici, iar ulterior la Biserica Ortodoxă Rusă a Tuturor Sfinților din Paris. Licențiat în Istorie și Filozofie la Lisabona și Freiburg, arhimandritul Joao termină în capitala Franței și Institutul Teologic Ortodox Saint Serge, unde rămâne pentru un timp ca și asistent universitar.
Un exemplu de slujire misionară fructuoasă în Biserica Ortodoxă Franceză in mediul clerului non-ortodoxe din regiune, arhimandritul Ioan, obține felicitările Președintelui Sfântului Sinod al ROCOR, pentru organizarea misiunii ortodoxe în comunitatea din Paris a emigranților portughezi.
În anul 1968, arhimandritul Ioan este transferat în Portugalia, acolo unde activitatea sa misionară a dus la formarea unui număr de comunități ortodoxe care au fost unite într-un exarhat purtând numele de Misiunea Ortodoxă Portugheză a Bisericii Ruse din afara Rusiei. Prin eforturile depuse de arhimandritul Ioan, au fost traduse texte liturgice in limba portugheză și a fost deschisă o școală de iconografie ortodoxă.
Prin 1972, numărul convertirilor se apropia de cinci sute de oameni, comunitatea având șapte preoți.
În 1974, după ,,Revoluția garoafelor" din 25 aprilie 1974 - care a dus la îndepărtarea lui Salazar - arhimandritul Ioan înființează primele parohii ortodoxe, până atunci interzise de regimul opresiv catolic.
Ortodoxia se dezvoltă repede în Portugalia, sute de romano-catolici optând pentru Biserica Răsăriteană, iar în patru ani, în Portugalia s-au înființat 38 de noi parohii ortodoxe.
Arhimandritul Joao devine administrator al nou înființatului Vicariat pentru Portugalia al Bisericii Ruse din Exil.
În 1976, Vicariatul Portughez a primit oficial înregistrarea de stat sub numele de "Biserica catolică Ortodoxă din Portugalia (din greacă καθολικός, în traducere "universal", derivat din κατ'όλον, "care formează un întreg", a nu se confunda cu Biserica Romano-Catolică)".
În ciuda succesului misiunii bisericii în Portugalia, între arhimandritul Ioan și de arhiepiscopul de Geneva a existat o ruptură.
Acesta din urma, atins și de un naționalism religios, refuză să accepte hirotonirea arhimandritului Ioan în rangul de episcop, deși acesta întrunea toate condițiile canonice.
La solicitarea credincioșilor, părintele Ioan merge la Atena sa discute cu arhiepiscopul Auxentios Pastras, o figură marcantă a ortodoxiei grecești care era in comuniune cu Biserica Rusa din exil.
După discuțiile arhiepiscopului Auxentios cu mitropolitul Bisericii Ruse din Exil, Filaret Voznesensky, se i-a in calcul ca hirotonia să fie facută de către greci, ceea ce se și întâmplă.
La 18 iulie 1978, arhiepiscopul Auxentios îl hirotonește episcop al Portugalei, cu numele de Gabriel in Mânăstirea Înălțarea Domnului în Kapandriti din Grecia înconjurat de un mare sobor de preoti și diaconi. Curând Gabriel primește de la Auxentius un titlu de exarh pentru Europa de Vest. Noul ierarh înființează alte parohii ortodoxe, în Lisabona, Torres Novas, Sintra, Mafra, Coimbra, Figueira da Foz, Mealhada, Setubal. În septembrie 1984, episcopul Gabriel este ridicat la treapta de arhiepiscop al Lisabonei și mitropolit al Portugaliei, iar Biserica Ortodoxă Portugheză, care număra patru episcopi și optsprezece preoți, primește autonomia.
În anul 1984, împreună cu arhiepiscopul Auxentios Pastras, episcopul Gabriel din Portugalia, hirotonește alți patru episcopi: Iacov, episcop de Coimbra, Evloghios Hessler ca episcop de Milano și Aquilea, Grigorie Baccolini ca episcop de Torino și Teodor ca episcop de Évora.
În 27 septembrie 1984, Episcopul Gabriel este ridicat la treapta de arhiepiscop al Lisabonei și mitropolit al Portugaliei, Întâistătător al Bisericii Ortodoxe a Portugaliei cu dreptul de a purta o camilafcă de culoare albă, (dar fără cruce) în conformitate cu tradițiile slave ale Bisericii ortodoxe locale, prin decizia episcopilor greci, iar Biserica Ortodoxă Portugheză, care număra patru episcopi și optsprezece preoți, primește autonomia. În 1986, nouă brazilieni sunt botezați în Atena, iar mitropolitul Gabriel înființează Episcopia Ortodoxă a Braziliei, care în curând v-a ajunge la circa 20.000 de ortodocși.
În 1989, relațiile Mitropolitul Gabriel cu episcopii Sinodului Florinit s-au deteriorat brusc, unul dintre motivele separării a fost acela că episcopii occidentali nu erau de acord cu învățătura grecilor. Acest conflict a dus la separarea Mitropoliei Europei de Vest de Sinodul de la Flora.
În 1986 a fost înființată o misiune in Brazilia pentru care au fost hirotoniți mai mulți preoți brazilieni convertiți la ortodoxie în trecut.
În 1989, mitropolia incepe dialogul cu Biserica Autocefală a Poloniei în problema aderării la acesta, cu condiția unei autonomii locale. Cel însărcinat cu această problemă este președintele departamentului de relații externe al mitropoliei, arhiepiscopul Evloghios, de la Milano.
În ianuarie 1989, are loc si stabilirea comuniunii cu "Biserica Ortodoxă Ucraineană din SUA ", sub Patriarhia Ecumenică.
În urma negocierilor aprofundate cu ierarhia Bisericii Ortodoxe din Polonia s-a ajuns la un acord. Să fie acceptati numai Mitropolitul Gabriel impreuna cu episcopii din Portugalia, respectiv Brazilia , in jurisdicția Bisericii Ortodoxe Poloneze, dar avand o autonomie substantiala. În același timp, datorita succesiunii apostolice episcopii si celilalti clerici au fost acceptati fara nici o forma de rehirotonie.
O parte a clerului, inclusiv trei episcopi, nu au putut fi acceptati de catre Biserica  Ortodoxa Poloneza datorita faptului ca se aflau in Italia. La acea vreme pe scaunul Sfantului Petru de la Roma se afla Papa Ioan Paul al II-lea, care era polonez. Datorita faptului ca Biserica Ortodoxa a Poloniei este o una mica, iar religia majiritara a Poloniei era cea romano-catolica, acest lucru putea atrage probleme ulterioare cu statul Polonez. Cei trei episcopi raman in cadrul Mitropoliei Ortodoxe pentru Europa de vest, dar muta sediul de la Lisabona la Milano.
În august 1990, Sinodul Bisericii Ortodoxe din Polonia a decis să accepte părtășia Bisericii Ortodoxe a Portugaliei. La 26 septembrie 1990 are loc proclamarea solemnă unirii celor două biserici.
La data de 18 februarie 1997, Mitropolitul Gabriel, isi incheia activitatea pamanateasca. Testamentul acestuia era ca ultima lui dorinta sa fie indeplinita, să fie îngropat în Catedrala Maicii Domnului din Torres Novas. Dar,  cum biserica nu a fost finalizată la momentul morții sale, corpul său a fost îngropat temporar într-un alt mormânt în cimitirul Riashu. În 1998 printr-o hotărâre a Statului Portughez este dezhumat și înmormântat în Catedrala Maicii Domnului.

Note

Nașteri în 1938
Decese în 1997
Episcopi ortodocși polonezi

Gabriel Rocha


An Carex madagascariensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Otto Boeckeler. An Carex madagascariensis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex madagascariensis


Batalha de Bakouma desenrolou-se entre dezembro de 2018 a janeiro de 2019, quando pesados confrontos ocorreram em Bakouma, na República Centro-Africana.

Batalha
Em 31 de dezembro de 2018, os rebeldes da Frente Popular para o Renascimento da República Centro-Africana (FPRC) e da União para a Paz na República Centro-Africana (UPC) assumiram o controle da cidade de Bakouma após uma batalha com as forças anti-balakas. Cortaram as redes telefônicas e saquearam mais de 90% das casas. Também assassinaram os irmãos Madambari, líderes locais anti-balakas. Em 2 de janeiro de 2019, as forças da MINUSCA entraram na cidade exigindo a retirada das milícias. Mais de 12.000 pessoas tiveram que deixar a cidade para florestas e estradas locais sem nenhum abrigo. Em 8 de janeiro, 100 pessoas em Bangassou protestaram contra a violência em Bakouma. Em 16 de janeiro de 2019, as forças da MINUSCA recapturaram toda a cidade com o apoio das Forças Armadas Centro-Africanas e das milícias anti-balakas, forçando os combatentes da FPRC a deixarem o local. O último comboio deixou a cidade às 5 da manhã. No entanto, em sua retirada, os combatentes da FPRC incendiaram 40 casas.

As forças de manutenção da paz das Nações Unidas estabeleceriam uma base temporária na cidade para proteger os civis.

Guerra Civil na República Centro-Africana (2012–presente)
2019 na República Centro-Africana
Conflitos em 2019

Batalha de Bakouma


An Sporobolus sessilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bryan Kenneth Simon. An Sporobolus sessilis in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus sessilis


Trebujena, İspanya'nın 17 özerk bölgesinden, ülkenin güneybatı köşesinde en fazla nüfusa sahip Endülüs otonom bölgesinin 8 eyaletinden biri olan Cádiz'e bağlı 44 belediyeden biridir. 2002 yılında yapılan nüfus sayımlarına göre Trebujena belediyesinin nüfusu 6.942 kişidir.

Cádiz belediyeleri
Costa Noroeste de Cádiz İlçesi'nin belediyeleri

Trebujena


Kintyre (, ) is a peninsula in western Scotland, in the southwest of Argyll and Bute. The peninsula stretches about , from the Mull of Kintyre in the south to East and West Loch Tarbert in the north. The region immediately north of Kintyre is known as Knapdale.

Kintyre is long and narrow, at no point more than  from west coast to east coast, and is less than  wide where it connects to Knapdale. The east side of the Kintyre Peninsula is bounded by Kilbrannan Sound, with a number of coastal peaks such as Torr Mor. The central spine of the peninsula is mostly hilly moorland, the highest point being Beinn an Tuirc at . The coastal areas and hinterland, however, are rich and fertile. Kintyre has long been a prized area for settlers, including the early Scots who migrated from Ulster to western Scotland and the Vikings or Norsemen who conquered and settled the area just before the start of the second millennium.

The principal town of the area is Campbeltown (about  by road from the Mull), which has been a royal burgh since the mid-18th century. The area's economy has long relied on fishing and farming, although Campbeltown has a reputation as a producer of some of the world's finest single malt whisky. Campbeltown single malts include Springbank.

Kintyre Pursuivant, one of the officers of arms at the Court of the Lord Lyon, is named after this peninsula.

History

Beginnings

Kintyre, like Knapdale, contains several Stone Age sites; at Ballochroy is a trio of megaliths aligned with land features on the island of Jura, while a number of burial cairns still stand at Blasthill (near Southend, Argyll). Remains from the Iron Age are no less present, with the imposing Dun Skeig, a Celtic hillfort, located at the northern edge of Kintyre. The history of the presumed Pictish inhabitants of Kintyre is not recorded, but a 2nd-century BC stone fort survives at Kildonan (near Saddell), and it is not implausible that they continued to use Dun Skeig.

The tip of Kintyre is just  from Ulster, and there has long been interaction across the straits of Moyle, as evidenced by Neolithic finds in Kintyre, such as flint tools characteristic of Antrim. In the early first millennium, an Irish invasion led to Gaelic colonisation of an area centred on the Kintyre peninsula, establishing the Gaelic kingdom of Dál Riata. The latter was divided into a handful of regions, controlled by particular kin groups, of which the most powerful, the Cenél nGabráin, ruled over Kintyre, along with Knapdale, the region between Loch Awe and Loch Fyne (Craignish, Ardscotnish, Glassary, and Glenary), Arran, and Moyle (in Ulster).

The kingdom thrived for a few centuries, and formed a springboard for Christianisation of the mainland. Sanda, an island adjacent the south coast of Kintyre, is strongly associated with Ninian, the first known missionary to the Picts, and contains an early 5th century chapel said to have been built by him. In 563, Columba arrived in Kintyre, to pay his respects to the kings of Dal Riata, before continuing to Iona, where he established a base for missionary activity throughout the Pictish regions beyond.

Norwegian dominion

Dál Riata was ultimately destroyed when Norse Vikings invaded, and established their own domain, spreading more extensively over the islands north and west of the mainland. Following the unification of Norway, they had become the Norwegian Kingdom of the Isles, locally controlled by Godred Crovan, and known by Norway as Suðreyjar (Old Norse, traditionally anglicised as Sodor), meaning southern isles. The former territory of Dal Riata acquired the geographic description Argyle (now Argyll): the Gaelic coast.

In 1093, Magnus, the Norwegian king, launched a military campaign to assert his authority over the isles. Malcolm, the king of Scotland, responded with a written agreement, accepting that Magnus' had sovereign authority of over all the western lands that Magnus could encircle by boat. The unspecific wording led Magnus to have his boat dragged across the narrow isthmus at Tarbert, while he rode within it, so that he would thereby acquire Kintyre, in addition to the more natural islands of Arran and Bute.

Supposedly, Magnus's campaign had been part of a conspiracy against Malcolm, by Donalbain, Malcolm's younger brother. When Malcolm was killed in battle a short time later, Donalbain invaded, seized the Scottish kingdom, and displaced Malcolm's sons from the throne; on becoming king, Donalbain confirmed Magnus' gains. Donalbain's apparent keenness to do this, however, weakened his support among the nobility, and Malcolm's son, Duncan, was able to depose him.

A few years later, following a rebellion against Magnus' authority in the Isles, he launched another, fiercer, expedition. In 1098, aware of Magnus' actions, the new Scottish king, Edgar (another son of Malcolm), quitclaimed to Magnus all sovereign authority over the isles, and the whole of Kintyre and Knapdale.

In the mid 12th century, Somerled, the husband of Godred Crovan's granddaughter, led a successful revolt against Norway, transforming Suðreyjar (including Kintyre) into an independent kingdom. After his death, nominal Norwegian authority was re-established, but de facto authority was split between Somerled's sons and the Crovan dynasty. The exact allocation to Somerled's sons is unclear, but following a family dispute, Donald, Somerled's grandson, acquired Kintyre, together with Knapdale, Islay, and Jura. Donald's father, Reginald, established Saddell Abbey, in 1207.

In the mid 13th century, increased tension between Norway and Scotland led to a series of Battles, culminating in the Battle of Largs, shortly after which the Norwegian king died. In 1266, his more peaceable successor ceded his nominal authority over Suðreyjar to the Scottish king (Alexander III) by the Treaty of Perth, in return for a very large sum of money. Although Alexander III generally acknowledged the semi-independent authority of Somerled's heirs, he did not give them back control of the mainland territory which Scottish forces had taken during the strife, including parts of Kintyre.

Early Scottish rule

In 1293, king John Balliol established shrieval authority by creating the post of sheriff of Kintyre. Shortly after, Robert de Bruys launched a civil war challenging John for the throne. By this point, Somerled's descendants had formed into three families - the MacRory, the MacDougalls, and the MacDonalds; the MacDougalls took John's side, while the MacDonalds and MacRory backed de Bruys. When de Bruys defeated John, he declared the MacDougall lands forfeit, and gave them to the MacDonalds.

The head of the MacDonald family married the heir of the MacRory family, thereby acquiring the remaining share of Somerled's realm, and transforming it into the Lordship of the Isles, which lasted for over a century. After 4 years and 3 children, however, he divorced Amy, and married Margaret, the daughter of Robert II, the Scottish king, who gave him the remaining parts of Kintyre, along with the whole of Knapdale, as a dowry.

In 1462, however, John, the then Lord of the Isles, plotted with the English king to conquer Scotland; civil war in England delayed the discovery of this for a decade. Upon the discovery, in 1475, there was a call for forfeiture, but a year later John calmed the matter, by quitclaiming Ross (Easter, Wester, and Skye), Kintyre, and Knapdale, to Scotland.

The Campbells and later

At an uncertain date before 1481, the sheriffdom of Kintyre became Tarbertshire, based at Tarbert at the northern end of Kintyre; in that year, Tarbertshire was expanded to include Knapdale. However, comital authority remained absent following the quitclaim from the Lord of the Isles; following a law and order crisis in the region, king James IV of Scotland appointed Archibald Campbell, the Earl of Argyll as governor of Tarbert Castle, with implied authority over nearby castles such as Skipness.

Following the Scottish Reformation, the MacDonalds (opponents) and Campbells (supporters) came into more direct dispute. In 1607, after a series of hostile actions by the MacDonalds, King James VI ordered their lands in Kintyre to be transferred to Archibald Campbell, heir of the earlier Archibald. Under pressure from the Campbells, the sheriff court moved to Inveraray at the extreme northeast of Tarbertshire, near the heart of Campbell power; somewhat inevitably, in 1633 shrieval authority was annexed by the sheriff of Argyll.

Archibald's son, a dedicated supporter of the religious reformers, developed a plan to establish a large settlement, around the village of Kinlochkilkerran, at the south of Kintyre, composed of loyal Presbyterians from Lowland Scotland, in order to outnumber and undermine the local Catholic population, and reduce resistance to the state's religious reforms. Under his son, Archibald, this became Campbeltown. Their actions also had the effect of diluting Gaelic culture, gradually replacing it with a Lowlands one.

Comital powers were abolished by the Heritable Jurisdictions Act, leaving only the shrieval unit. In 1899, counties were formally created, on shrieval boundaries, by a Scottish Local Government Act; Kintyre became part of the County of Argyll. Following late 20th century reforms, it is now within the wider region of Argyll and Bute.

Towns and villages in Kintyre

Transport

Information on all forms of public transport is available from Traveline Scotland.

Bus and coach services

Long-distance coach services to and from Glasgow are operated by West Coast Motors on behalf of Scottish Citylink
Bus services throughout the Kintyre peninsula are operated by West Coast Motors alone.

Flights

Available between Glasgow International Airport and Campbeltown Airport

Ferry services

Operated by Caledonian MacBrayne on the following routes:
Claonaig - Lochranza (in summer)
Kennacraig - Islay
Tarbert - Lochranza (in winter)
Tarbert - Portavadie
Tayinloan - Gigha
Campbeltown- Ardrossan (in summer)
Operated by Kintyre Express:
Campbeltown - Troon
Campbeltown - Ballycastle, County Antrim

Railways

No railways remain in use today. From 1876 until 1931 the Campbeltown and Machrihanish Light Railway operated, initially built to transport coal.

Places of historic interest

Prehistoric sites

Associated peerage titles

Duke of Kintyre (extinct)
Marquess of Kintyre and Lorne (subsidiary title of the Duke of Argyll)

Test

The Mull of Kintyre test is, according to an urban legend, an unofficial guideline to classify erections in film and TV by the British Board of Film Classification for the censorship of adult films and images.

See also

 Kildonald Bay
 Kintyre Way

Related songs

 The best known of these is Paul McCartney's 1977 track "Mull of Kintyre", performed by Wings. The song was written in tribute to the picturesque peninsula, where McCartney has owned High Park Farm since 1966, and its headland or Mull of Kintyre. The song was Wings' biggest hit in the United Kingdom where it became Christmas number one, and was the first single to sell over two million copies in the United Kingdom.

References

External links
 Kintyre Way - the official website for the Kintyre Way, one of Scotland's great trails
 VisitKintyre.info - Web Site including webcam, accommodation, news, photo galleries etc
 EasyWays - walking holiday and guided walk round Kintyre
 Explore Kintyre & Gigha - official Marketing Organisation for Kintyre & Gigha

Peninsulas of Scotland
Landforms of Argyll and Bute
Firth of Clyde
Ramsar sites in Scotland

Kintyre


Vu Quang er en dokumentarfilm instrueret af Henrik Grunnet efter manuskript af Henrik Grunnet.

Handling
Vu Quang er en film om opdagelsen af nye pattedyrsarter i det centrale Vietnam. Filmen følger biologernes arbejde i junglen og på DNA-laboratoriet i København. To dyr bliver også indfanget, men kan ikke overleve i fangenskab.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1995

Dokumentarfilm fra Danmark

Vu Quang


Virginia Belle Pearson (7 de março de 1886 - 6 de junho de 1958) foi uma atriz americana de teatro e cinema. Ela fez cinquenta e um filmes em uma carreira que se estendeu de 1910 a 1932.

Vida e Carreira
Ela nasceu em 7 de março de 1886 em Anchorage, Kentucky, filha dos pais Joseph F. Pearson e Mary Alice Calloway.

Ela tinha um irmão mais novo, Harvey Thompson Pearson. Virginia também era neta de Precious Martha Grable Pearson (tia-avó da atriz Betty Grable). Virginia trabalhou por um breve período como assistente na biblioteca pública em Louisville, Kentucky, depois de concluir a escola. Ela era famosa em sua cidade natal Louisville performances de teatro. Pearson treinou na tradição das estrelas do palco americano e atuou em produções de ações em Washington, DC e Nova York. Em Nova York, ela interpretou a heroína em Hipocrisia , uma história que desnudou "a vergonha da sociedade". Ela foi promovida por William Fox da Fox Film Corporation para o mesmo tipo de Vamp forte papéis como os de Theda Bara. Entre seus filmes estão Blazing Love (1916), Wildness of Youth (1922), The Vital Question (1916), Sister Against Sister (1917), The Red Kimona (1925), Wizard of Oz (1925) e The Phantom of the Ópera (1925).

Em 1916, Pearson e seu marido, o ator de cinema Sheldon Lewis, romperam seus laços com a Virginia Pearson Producing Company. O casal se afiliou à Independent Productions Company, capitalizada em US $ 1.000.000. Em 1924, o casal foi forçado a declarar falência. Em 1928, Pearson se divorciou legalmente de Lewis. Na época, era considerado uma bilheteria ruim para as atrizes se casarem. No entanto, os dois permaneceram companheiros constantes., e residiram por muitos anos no antigo Hollywood Hotel . Mais tarde, eles moraram no Motion Picture Country Home.

Filmografia selecionada

Referências

Atrizes dos Estados Unidos
Nascidos em 1885
Mortos em 1958
Atrizes de teatro dos Estados Unidos

Virginia Pearson


Helena Maria da Câmara Chaves de Sanches Osório (São Sebastião da Pedreira, Lisboa, 6 de agosto de 1942 – Estoril, Cascais, 4 de agosto de 2003) foi uma jornalista portuguesa de investigação política tendo iniciado a sua carreira jornalística aos 38 anos, na secção política do Diário de Notícias. Helena Sanches Osório estudou sociologia em Lisboa, tendo mais tarde frequentado estudos de pintura e informática, em Lisboa e Nova Iorque.

Em 1989 junta-se à equipa fundadora do jornal "O Independente", tornando-se diretora adjunta em 1992, já com Paulo Portas como diretor do jornal.

Helena Sanches Osório ganhou uma reputação de jornalista de investigação política, alicerçada na divulgação de diversos casos de corrupção apontados ao Governo de maioria absoluta de Aníbal Cavaco Silva. São exemplos de investigações suas a alegada fuga ao fisco do então ministro das Finanças, Miguel Cadilhe; o caso Costa Freire; as acusações à UGT de fuga ao fisco e desvio de verbas, e o caso do fax de Macau ou ainda o caso do sangue dos hemofílicos.

Em 1996, a convite de Francisco Pinto Balsemão, assume a direção do jornal vespertino a "A Capital", entretanto adquirido pelo Grupo Impresa, onde fica até 1999. No ano seguinte assume o cargo de administradora não executiva do Grupo Impresa.

Foi ainda coautora, com Miguel Esteves Cardoso, e participante do programa de televisão "A noite da má lingua", apresentado por Júlia Pinheiro.

Helena Sanches Osório ficou também conhecida pelo "Caso da virgula", onde no programa da RTP "Conversa afiada" com Joaquim Letria, divulgou que sabia de um ministro que teria recebido 120 mil contos para alterar uma virgula num decreto-lei, mas que não tinha publicado essa noticia por falta de provas. Essa informação valeu-lhe o primeiro inquérito parlamentar a um jornalista em Portugal, o chamado "Caso da virgula", para apurar a identidade do ministro em causa. Por não ter provas contundentes, Helena Sanches Osório nunca publicou a noticia e por isso também não divulgou o nome do ministro em questão e a comissão parlamentar de inquérito foi inconclusiva.

Helena Sanches Osório foi sempre uma entusiasta das novas tecnologias e do enorme potencial da internet. Quando se afastou dos jornais, criou o seu próprio espaço na Internet para o grupo Imprensa, o ForumHSO, no ano 2000, onde entrevistava personalidades públicas em direto e organizava petições públicas para submeter à Assembleia da Républica e ao Parlamento Europeu.

Precursor do IRC ou dos atuais podcast, o Forum HSO entrevistou personalidades tão antagónicas como a procuradora geral adjunta à época, Maria José Morgado, ou o polémico musico Adolfo Luxuria Canibal. José Luis Judas, Pedro Santana Lopes, Mariano Gago, Rui Zink, António Capucho foram algumas das personalidades entrevistas em direto no ForumHSO.

Alguns temas discutidos também não podiam ser mais atuais: Genoma Humano, Toros de Morte em Barrancos, Hacking em Portugal, Transferências no Futebol, Diabetes, Criminalidade Informática foram alguns exemplos dos temas debatidos. O ForumHSO era também um espaço de opinião. Para além da autora, foram vários os convidados a escrever para este espaço digital.

Família e descendência
Helena Maria da Câmara Chaves de Sanches Osório, é a primeira de oito filhos de João Ricardo Vilardebó da Fonseca Chaves (Lisboa, Freguesia do Coração de Jesus, 10 de Maio de 1914 -- 26 de fevereiro de 2004), e de sua mulher D. Maria da Assunção de Melo da Costa da Câmara Chaves (Cascais, 13 de Agosto de 1920)

Teve três filhos do primeiro casamento com Francisco José D'Orey da Cunha, a saber:

Maria da Assunção Chaves da Cunha de Castello Branco, (Lisboa, 4 de fevereiro de 1965), casada com Segismundo de Castello Branco. Tem três filhos: José Inácio da Cunha Castello Branco, Ana Mafalda da Cunha Castello Branco e Maria da Assunção da Cunha Castello Branco.

Salvador Francisco Chaves da Cunha (Cascais, 30 de maio de 1966), casado com Marta Maria da Câmara Gouveia Ferreira da Costa da Cunha. Tem dois filhos: Salvador Duarte Antunes da Cunha e Helena Maria da Câmara Ferreira da Costa da Cunha, e um enteado: Lourenço Ferreira da Costa Portugal Fernandes.

Ana Mafalda Chaves da Cunha (Lisboa, 21 de fevereiro de 1968), também com dois filhos: José Maria da Cunha de Lucena e Valle e Ana Mafalda da Cunha de Lucena e Valle.

Casou-se uma segunda vez com José Eduardo Sanches Osório (Lisboa, 2 de dezembro de 1940, Ministro, Major, Engenheiro, Deputado, Advogado, Presidente e Fundador do PDC - Partido da Democracia Cristã) em Paris, no consulado de Portugal em Nogent-sur-Marne a 27 de setembro de 1978 de quem se divorciou em 1995.

Livros
Helena Sanches Osório publicou dois livros:

 Um Só Rosto, Uma Só Fé – Conversas com Adelino da Palma Carlos, (1988); Editora Referendo.
 Nana (1998). Editora Bizâncio

Ligações externas
 https://www.wook.pt/autor/helena-sanches-osorio/6326 - Infopédia Porto Editora
 Página de Autor Wook
 Sindicato dos Jornalistas Portugueses
 O Caso da Virgula. Programa Conversa afiada, RTP
 Entrevista no Independente de Helena Sanches Osório às mulheres de três ministros.
 Noticia do Público sobre a Morte de Helena Sanches Osório
 Noticia do Correio da Manhã sobre a Morte de Helena Sanches Osório
 Livro o Independente "A Máquina de Derrotar Políticos"  - https://observador.pt/2015/11/07/o-independente-a-derrota-espetacular/
 Bastardos Reais. Descendentes de D. Miguel de Bragança. https://xdocs.com.br/doc/bastardos-reais-os-filhos-ile-isabel-lencastre-loyy32x6dwo3

Jornalistas de Portugal
Nascidos em 1942
Naturais de Lisboa
Mortes por câncer

Helena Sanches Osório


هذه تصفيات بطولة أمم أوروبا لكرة القدم للسيدات 1984 أقيمت في الفترة من 18 أغسطس 1982 إلى 28 أكتوبر 1983.
يتأهل منها بطل كل مجموعة.

المجموعة 1

المجموعة 2

المجموعة 3

المجموعة 4

روابط إضافية
 Tables & results at RSSSF.com

تصفيات بطولة أمم أوروبا للسيدات
رياضة أوروبية في 1982
رياضة أوروبية في 1983
كرة القدم للسيدات في 1983
كرة القدم للسيدات في 1982
بطولة أمم أوروبا للسيدات 1984

تصفيات بطولة أمم أوروبا للسيدات 1984


Nomade i storbyen er en film instrueret af Oliver Mark Batchelor, Jeppe Guldagger.

Handling
Filmen bevæger sig mellem to yderpunkter i det tanzaniske samfund, fra fine "hvide" turisthoteller i Dar es Salaam til masaiernes landsbyer i "bushen", med Ibrahim Olemakasi som vores fører. Hvordan er det at leve et sådan splittet liv med et ben i den moderne verden og et andet i det traditionelle samfund? Mange masaier må leve sådan. Ibrahim fortæller på afrikansk-engelsk.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2003

Tanzania
Oplysningsfilm fra Danmark

Nomade i storbyen


شركة التنمية الزراعية - خوري وشريكه: شركة سورية مقرها يقع في دمشق ولها فروع في عدد من المدن السورية تهتم يتزويد القطاع الزراعي السوري بما يلزمه من مواد ومركبات عضوية وتقنيات زراعية جديدة.

تأسيس الشركة
تأسست شركة التنمية الزراعية من قِبل السيد المهندس طلال خوري عام 1980 م وخلال 28 عامًا أصبحت من كبرى الشركات الزراعية في سوريا.

عن الشركة

 تزود شركة التنمية الزراعية المزارعين بأفضل وأحدث المبيدات الزراعية، وبذار الخضروات الهجينة والأسمدة المعدنية والعضوية المنتجة من قِبل أعرق الشركات العالمية الرائدة في هذه المجالات.
 تتميز شركة التنمية الزراعية بوجود كادر فني وتجاري مؤلف من خيرة المهندسين الزراعيين ذو الخبرة العالية والذين هم على اتصال مباشر مع الموزعين والمزارعين لإيجاد الحلول المناسبة لأي مشاكل تعترضهم.
 تغطي شركة التنمية الزراعية كافة المناطق الزراعية في سوريا وذلك من خلال فروعها الرئيسية في المنطقة الجنوبية والوسطى والشمالية والساحلية.
وفي هذه الفروع يوجد مستودع خاص مخصص بحيث تتوفر فيه كافة شروط ومعايير السلامة.
 تستخدم محطات التجارب لاختبار أصناف الخضار الجديدة لاختيار الأفضل منها، ولتنفيذ بعض تجارب المكافحة والتسميد باستخدام بعض المبيدات والمركبات السمادية الجديدة.
حيث تقوم الشركة بإجراء تجارب مكثفة على كل مبيد، صنف خضار أو سماد قبل إدخاله إلى السوق وذلك في محطات الشركة الخاصة في طرطوس وحماة إضافة إلى تجارب عديدة في مناطق مختلفة من القطر.

نشاطات الشركة
 تزويد المزارعين بأحدث المنتجات الزراعية ذات النوعية العالية.
 تنفيذ أيام حقلية تهدف لتحسين معرفة المزارعين وزيادة معلوماتهم الفنية إضافة لترويج المنتجات والتقنيات الجديدة والتي يدعى إليها كذلك التجار والمزارعون وأحيانًا طلاب كليات الزراعة أو المعاهد الزراعية والثانويات الزراعية.
 المشاركة في المعارض الزراعية.

فروع الشركة
 الإدارة وفروع الشركة في سوريا:
 الإدارة المركزية: دمشق
 مركز المنطقة الجنوبية: دمشق
 مركز المنطقة الوسطى: حماة
 مركز المنطقة الساحلية: طرطوس
 مركز المنطقة الشمالية: حلب

مصادر
 موقع شركة التنمية الزراعية

شركات بتروكيماويات
شركات أسست في 1980
شركات سورية
صناعات سوريا

شركة التنمية الزراعية


Der Verdingbub ist ein Spielfilm des Schweizer Regisseurs Markus Imboden aus dem Jahr 2011. Die Handlung spielt zu Beginn der 1950er Jahre und schildert das Leben von zwei Verdingkindern im Emmental.

Die Filmpremiere fand am 25. Oktober 2011 in Bern statt. Kinostart war am 3. November 2011. Mit über 200.000 Zuschauern war er nach neun Wochen der erfolgreichste Schweizer Spielfilm seit Die Herbstzeitlosen.
In Deutschland startete der Film in hochdeutscher Synchronfassung am 25. Oktober 2012 in den Kinos.

Handlung
Das 12-jährige Waisenkind Max wird aus einem Kinderheim unter Vermittlung des Dorfpfarrers an die Bauernfamilie Bösiger im Emmental verdingt. Dort nimmt er den Platz eines Verdingbuben ein, der kurz zuvor unter ungeklärten Umständen verstarb. Max muss auf dem wenig ertragreichen Bauernhof hart arbeiten. Nachdem ein weiteres Verdingkind auf dem Hof untergebracht wird, das 15-jährige Mädchen Berteli, kommt es zu Spannungen zwischen den beiden Kindern. Zunehmend wendet sich Max indessen mit freundschaftlichen Gefühlen Berteli zu.

Die Gersteernte fällt schlecht aus und die Kartoffeln faulen auf dem Acker. Der Bauer verfällt dem Alkohol. Von den Bauersleuten wird Max körperlich misshandelt; er wird beim geringsten Anlass geohrfeigt oder mit dem Gürtel ausgepeitscht. Er muss im Schweinestall schlafen. Einzig das Spiel auf seiner Handorgel verschafft ihm Anerkennung und gibt ihm Lebensfreude.

In der Schule fallen der Lehrerin die Spuren der körperlichen Misshandlungen auf. Sie setzt sich beim Gemeindepräsidenten und dem Pfarrer für Max ein, worauf allerdings sein Leben bei der Bauernfamilie nur noch schwieriger wird. Nachdem er im Radio einen auf einem Bandoneon gespielten Tango hört, ist er von Argentinien völlig fasziniert.

Auch der Bauerssohn Jakob beschimpft und schlägt Max. Nachts dringt er in die Kammer von Berteli ein und vergewaltigt sie regelmässig. Als sie schwanger wird, zwingt die Bäuerin sie, eine Flüssigkeit zu trinken, die zu einer Fehlgeburt in der gleichen Nacht führt. Am nächsten Morgen wird die Leiche des Mädchens in der Jauchegrube des Hofs gefunden.

Bei der polizeilichen Untersuchung beteuert die Bäuerin, nur das Beste für das Mädchen gewollt zu haben, bis der Bauer dem Polizisten die Flasche mit der Aufschrift «Rizinusöl» übergibt. Dieser riecht an der Flasche und sagt bedeutungsvoll, dass eine Untersuchung der Vorfälle nötig sei. Max sagt, er habe die Bäuerin in der betreffenden Nacht mit blutiger Wäsche im Haus gesehen.

Max will nicht mehr auf diesem Hof bleiben. In der nächsten Nacht bricht er auf. Ein Störmetzger (Schlachtknecht) im Dorf, selber ein ehemaliger Verdingbub, gibt ihm zu essen und hört ihm beim Handorgelspielen zu. Die zwanzig Franken, die er Max gibt, reichen für dessen Fahrt nach Basel, von wo aus er auf einem Rheinschiff bis an die Nordsee fährt. Dort heuert er auf einem Schiff an, das ihn nach Argentinien bringen soll. Im gedanklichen Gespräch mit Berteli erzählt er ihr, dass er an Bord hart arbeiten müsse, aber nicht geschlagen werde. Beim Essen sässen alle zusammen und jeder bekomme die gleichen Speisen wie der Kapitän.

In der Schlussszene gibt Max im hohen Alter als Bandoneonspieler auf einer Bühne ein Konzert.

Kritiken

Auszeichnungen
 Prix Walo 2011 in der Kategorie beste Filmproduktion
 Bayerischer Filmpreis 2012: Nachwuchsdarstellerpreis an Lisa Brand
 Schweizer Fernsehpreis 2012 in der Kategorie: Bester Film

Theateradaption
Plinio Bachmann adaptierte mit Barbara Sommer sein Filmdrehbuch für das Stadttheater Bern; die Uraufführung des Schauspiels Verdingbub fand am 15. Oktober 2017 statt.

Siehe auch
 Schwabenkinder (Fernsehfilm)
 Die schwarzen Brüder

Weblinks
 Offizielle Website

  (mit Trailer und Fotogalerie)

Einzelnachweise

Filmtitel 2011
Schweizer Film
Filmdrama
Heimatfilm

Der Verdingbub


Karlie Elizabeth Kloss () este un model de modă american. Vogue Paris a declarat-o una dintre cele mai frumoase top modele ale anilor 2000. Ea a fost imaginea Victoria's Secret din 2013 până în 2015.
Atunci când nu practică modelling, Kloss își manifestă interesul pentru tehnologie, punând bazele unei tabere "Kode with Klossy", cu scopul de a instiga dorința în tinerele interesate de domeniile STEM.

Viața timpurie și educație
Kloss s-a născut în Chicago, Illinois. Ea este fiica lui Tracy (născută Tarife), un director artistic independent, și Kurt Kloss, un medic de urgență. Familia ei este de origine daneză. Ea are trei surori, Kristine, și gemenele Kimberly și Kariann. S-a mutat la St. Louis, cu familia ei, în 1994. Kloss a numit pregătirea ei pentru baletul clasic "un lucru frumos", care a învățat-o cum să se miște în lumea modei și a fost un antrenament pentru ceea ce a urmat mai apoi. A urmat Colegiul Webster Groves, în Webster Groves, Missouri În 2015, s-a înscris la Școala de Studiu Individualizat Gallatin, din cadrul Universității New York.

Cariera

2006-10: Începutul și decoperirea modei
În 2006, la vârsta de 14 ani, Kloss a pozat pentru coperta numărului din iunie al Revistei Scene Magazine in Chicago cu fotograful David Leslie Anthony, într-un editorial răspândit intitulat "Aproape Celebri".

Una dintre primele ei restricții în modelling a fost pentru Abercrombie Kids , atunci când ea a pozat pentru brand-ul lui Bruce Weber. În ianuarie 2008 a plecat de la Elite și a semnat cu NEXT Model Management. A defilat pentru 31 de podiumuri în cadrul New York Fashion Week, cele mai notabile fiind prezentările de modă ale lui Marc Jacobs, deschiderea prezentării Carolina Herrera.

După patru ani în care a fost reprezentată de NEXT Model  Management, Kloss a semnat în cele din urmă cu IMG Models. "Karlie are un viitor promițător, și noi suntem dispuși să o ajutăm să își extindă relațiile prin declarațiile oficiale de aprobare, precum și în rețeaua noastră globală, care ajunge dincolo de modă'', a spus Ivan Bart, vicepreședintele IMG Models.

Ea a apărut în reclame pentru: Rebecca Taylor, Jean Paul Gaultier, Donna Karan, Nina Ricci, Chloé, Lacoste, Anna Sui, Sportmax, Alexander McQueen, Yves Saint Laurent, Elie Saab, Dolce & Gabbana, Gap, Pantofi Bally, Bergdorf Goodman, Pringle of Scotland, Dior, Hermes, Oscar de la Renta, Sonia Rykiel, Aquascutum, Topshop, Manie Brinie, Uniqlo, Omnia Jade, Lord & Taylor, Barneys New York, American Eagle, Victoria ' s Secret PINK, și Adidas. Kloss este imaginea parfumului Marc Jacobs Lola. Ea a defilat pentru numeroși designeri din New York, Londra, Milano și Paris, inclusiv Shiatzy Chen, Calvin Klein, Karl Lagerfeld, Marc Jacobs, Zac Posen, Givenchy, Gucci, Valentino, Louis Vuitton, Versace, și Elie Saab.

Kloss a apărut în editorialele pentru American and Korean W, American Elle, Allure, i-D, , Vanity Fair, Dazed & Confused, și pentru revista Vogue din mai multe țări. Ea a apărut pe coperta revistei  Vogue din Italia în octombrie 2009, ianuarie 2010, decembrie 2011 și octombrie 2014, Vogue Turcia, Vogue Portugalia, Vogue China, în luna Martie, August și noiembrie în 2010.

Ea a apărut la Tv în Sezonul Patru Episodul 1 din Gossip Girl . A devenit o muză pentru designerul de modă John Galliano și a apărut în campaniile Dior și John Galliano și a deschis ambele spectacole, Christian Dior Haute Couture și show-ul Dior de primăvară/vară 2010. În primăvară/vara anului 2011 sezon, a deschis zece spectacole și a închis opt.
Mersul ei atunci când defilează este adesea considerat puternic.  Molly Sims, pe care o consideră un mentor, a declarat pentru revista New York că topmodelul va avea succes și la 30 de ani, datorită frumuseții sale clasice.
În anul 2011, Kloss și-a reînnoit contractul cu Christian Dior pentru un al treilea sezon la rând.  A apărut pe coperta revistei Life pentru o ediție specială distribuită la New York Fashion Week, în septembrie 2011.  În același an, a debutat la showul Victoria's Secret.
În 2012, a apărut pe coperta din septembrie a publicațiilor British Vogue, Japanese Vogue, Harper's Bazaar Rusia și Numéro.
A apărut în campanii pentru Juicy Couture, Ștefănel, Elie Saab.    Kloss a găzduit seria House of Style, alături de topmodelul Joan Smalls.
Înainte de showul Victoria's Secret din 2012, Karlie Kloss și-a tuns părul bob, coafura sa devenind cunoscută ca "the Karlie".
În 2013, Kloss a devenit imaginea campaniilor de modă pentru Donna Karan, Lacoste și Lanvin. A fost și prezentatoarea pe covorul roșu la MTV Movie Awards.

În 2013, a apărut alături de Daria Strokous, Monika Jagaciak și Iris Strubegger în campania genții Alma a brandului Louis Vuitton.

În 2013, a fost desemnată ambasadoarea pentru Coach, Inc. și și-a făcut apariția în campania de toamnă pentru accesorii.

În 2014, Kloss a devenit imaginea campaniilor de parfumuri Jean Paul Gaultier, Nike, Donna Karan, Lancaster și  Chanel Coco Noir.  În septembrie 2014, după multe speculații, L'Oreal Paris a anunțat oficial noua imagine a brandului, aceea fiind Karlie Kloss.

În 2015, Kloss, alături de Taylor Swift, una dintre cele mai bune prietene, au apărut pe coperta revistei americane Vogue, ediția de martie.
Pe 21 iulie 2015, Kloss și-a creat propriul canal de Youtube, denumit Klossy.
Pe 24 mai 2016, a devenit noua imagine Swarovski, înlocuind-o pe Miranda Kerr, top model al Victoria's Secret.
Pe 21 aprilie 2017, a apărut în seria de pe Netflix, Bill Nye Saves the World.
În aprilie 2018, a fost denumită noua purtătoare de cuvânt și ambasadoare a brandului Estée Lauder.

Recunoaștere
Models.com a declarat " Karlie Kloss reprezintă standardul înalt al modelingului - o femeie frumoasă, echilibrată cu dorința de a duce lucrurile la nivelul următor.

Viața personală
Kloss este prietena apropiată al lui Taylor Swift, și a apărut în videoclipul pentru single-ul "Bad Blood", în luna mai 2015. Ea este, de asemenea, nașa fiului modelului Jourdan Dunn.

Începând din 2016, Karlie este într-o relație cu Joshua Kushner, fratele mai mic al lui Jared Kushner, care este soțul modelului Ivanka Trump.

References

Nașteri în 1992
Fotomodele din Statele Unite ale Americii
Americani de origine daneză
Oameni în viață
Oameni din Chicago, Illinois

Karlie Kloss


මෙම වර්ගයේ අලවල හැඩය කැරට් අලයේ හැඩයට සමාන වේ. අල පැණි රසයෙන් යුක්‌ත වන අතර කුඩා ප්‍රමාණයේ අල පොකුරු වශයෙන් හට ගනී. මෙම අල තම්බා ආහාරයට ගනු ලැබේ.

කටු කුකුලල


Wilson est un village de la paroisse de Feliciana Est, dans l'État de Louisiane, aux États-Unis. En 2020, il compte une population de .

Démographie
Lors du recensement de 2010, la ville comptait une population de , tandis qu'en 2020, elle s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Louisiane
Paroisse de Feliciana Est

Wilson (Louisiane)


Ibrahim Shaban Likmetaj Kodra (Ishem, 22 de abril de 1918-Milán, 7 de febrero de 2006) fue un pintor albanés que cultivó un estilo personal abstracto y surrealista. Fue uno de los artistas más conocidos de la diáspora de Albania.

Nacido en Ishem (pequeño pueblo en el centro de Albania). Kodra queda trágicamente huérfana por una madre a la edad de tres años, a los ocho años se había escapado de su hogar. Su padre, un oficial naval que también estaba interesado en el arte y la poesía, con demasiada frecuencia estaba ausente para cuidarlo. Así, el joven Kodra es educado en Tirana en la corte del Zog I de Albania. Aquí, protegido por la madre reina Géraldine Apponyi de Nagyappony que lo había recibido para recibirlo, había seguido estudios científicos y, más tarde, una escuela de arte. Este nacimiento extranjero, y esta increíble educación de cuentos de hadas, contribuyeron a hacer de él una figura singular y mistérica que lo refleja en su arte pictórico.

Kodra decide radicarse en Italia muy joven asistiendo a la Scuola d'Arte Odhise Paskali. En 1938, gracias a una beca del gobierno italiano, ingresa a la Academia de Bellas Artes de Brera, donde es seguido por Carlo Carrà, Carpi y Funi. En 1944 abre su propio estudio en Milán, mientas que en 1947, conoce a Paul Eluard y en 1948 se reunió con el célebre Pablo Picasso, que llegó a Roma para el congreso de la paz. En 1953 participa en la Exposición Internacional de la Universidad de París, realizando luego diversas muestras en varias partes del mundo, como Nueva York, Belgrado y Stuttgart, entre otras.

Expuso junto con Pablo Picasso, Marc Chagall, Matisse, Amedeo Modigliani, Georges Rouault y Dufy, en la Exposición Internacional Biennal de Venecia, además de realizar exposiciones colectivas con Salvador Dalí, Matta, Ernst, Levi, Panseca y otros. Sus obras pueden encontrarse en el Museo del Vaticano, la Cámara de Diputados italiana, en galerías públicas, museos y colecciones privadas.

En 1996 ganó el premio "Nonor de la nación" de Albania, mientras que el mismo año es nombrado ciudadano honorario de Tirana. En 1997, luego de haber pintado Albania Fantástica (conocida también como Shqiperia Fantastike o Fantastic Albania), se le otorgó un pasaporte diplomático por parte de la República de Albania.

Në hulumtimin artistik të Kodrës, kubizmi i Pablo Picasso do të ketë shumë ndikim, sidomos pas miqësisë së tyre në Romë më 1948, deri në atë pikë sa të njëjtat gazeta spanjolle që flasin për Pikason treguan Kodrën si "postkubistët e fundit në Evropë".

Mercado del arte
Sus obras más preciadas y buscadas representan peces.

Estilo
En la investigación artística de Kodra, el cubismo de Pablo Picasso será muy influyente, especialmente después de su amistad en Roma en 1948, al punto que los mismos periódicos españoles que hablan de Picasso indicaron a Kodra como "el último postcubista en Europa"..

Trabajos en museos y colecciones
Las obras de Kodra se conservan en los Museos Gallerie d'Italia de Banca Intesa San Paolo, Museos Vaticanos, la Cámara de Diputados del Estado italiano, la Galería Nacional de Kosovo de Pristina y la pinacoteca de la Basílica de santuario di Santa Maria de Finibus Terrae y Santa Maria di Leuca.

Obras
 Pesci in amore, 49x69, (1976).
 Composizione, 100x80, (1960), óleo sobre lienzo.
 Ragazza, 61x44cm, (1960), pastel sobre papel.
 Suonatore di piffero, 80x60cm, técnica mixta sobre cartón.
 Composizione, 110x60, (1962), óleo sobre lienzo.
 Lotta per la pace, 180x120, óleo de técnica mixta sobre lienzo.
 La lotta per il potere, Omaggio a B. Brecht, 120x80, (1972), óleo sobre lienzo.
 Erano giovani Spagna, 50x70cm, (1975), técnica mixta sobre cartón
 Amici per la pelle, 50x70cm, (1976), técnica mixta sobre cartón.
 Positano (1983), óleo sobre lienzo.
 Albania fantástica, 100x50, (1997), óleo de técnica mixta sobre lienzo.
 Archeologo, 150x100, (2003), óleo sobre lienzo.
 L' angelo incontra Madre Teresa di Calcutta, 180x70, (2003), óleo de técnica mixta sobre lienzo.
 Citta nuova, 100x100, (2003), óleo de técnica mixta sobre lienzo.
 Suonano in do minore, 70x80, (2003), óleo sobre lienzo.

Referencias

Enlaces externos
  Lombardia Beni Culturali, Milano (MI), Kodra, Ibrahim - Mattina, olio su tela, 1963, Bergamo (BG), Accademia Carrara - Museo. Galleria d'Arte Moderna e Contemporanea (GAMeC)
 Sitio web oficial.

Pintores de Albania del siglo XX
Nacidos en Durrës
Fallecidos en Milán

Ibrahim Kodra


Great American Ball Park is a baseball stadium in Cincinnati, Ohio. It serves as the ballpark of Major League Baseball's Cincinnati Reds, and opened on March 31, 2003, replacing Cinergy Field (formerly Riverfront Stadium), the Reds' former ballpark  from 1970 to 2002. Great American Insurance bought the naming rights to the new stadium at US$75 million for 30 years.

History

Planning and funding
In 1996, Hamilton County voters passed a ½% sales tax increase to fund the construction of new venues for both the Reds and the Cincinnati Bengals of the National Football League (NFL). According to the lease agreement, the Reds owed $2.5 million in rent annually for years 1–9 to Hamilton County, and owe $1 annually for years 10-35 of the contract. The Reds and the Bengals had previously shared occupancy of Riverfront Stadium, but by the mid-1990s, they complained that the multi-purpose stadium lacked amenities necessary for small-market professional sports teams to compete and each lobbied for venues of their own. Nearby Paycor Stadium broke ground in 1998 and was opened on August 19, 2000.

Design and construction
Great American Ball Park was built by the architectural firms HOK Sport (now Populous) and GBBN at a cost of approximately US$290 million. It is located on the plot of land between the former site of Riverfront Stadium (currently, The Banks mixed-use development) and Heritage Bank Center (previously, U.S. Bank Arena, previously Riverfront Coliseum). The limited construction space necessitated the partial demolition of Cinergy Field. It was fully demolished on December 29, 2002.
MSA Design  has been the Official Architect of the Cincinnati Reds since 2009.

2015 All-Star Game
The ballpark hosted the 2015 Major League Baseball All-Star Game. The Reds put in $5 million for improvements, which included two new bars and upgraded concession stands.

Lowest attendance record
The Reds set the lowest attendance record on April 17, 2023 at Great American Ballpark, due to the cold weather. The attendance number was 4,967 fans. Temperatures were near 30 degrees, which is not normal for April weather, let alone baseball weather. Fans were seen in the stands holding blankets and drinking hot coffee, which can be bought at most concession stands. The Reds defeated the Tampa Bay Rays, by a score of 8-1.

Features

The original address of Great American Ball Park was 100 Main Street. However, after the death of former pitcher and longtime broadcaster Joe Nuxhall in 2007, the address was changed to 100 Joe Nuxhall Way. A sign bearing Nuxhall's traditional signoff phrase "rounding third and heading for home" is located on the third base side exterior of the park. The Cincinnati Reds Hall of Fame and Museum is adjacent to Great American Ball Park. In honor of Crosley Field, the Cincinnati Reds' home park from 1912 to June 1970, a monument reminiscent of the park's infamous left field terrace was built on the main entrance plaza on Joe Nuxhall Way; statues of Crosley-era stars Nuxhall, catcher Ernie Lombardi, first baseman Ted Kluszewski, and outfielder Frank Robinson are depicted playing an imaginary baseball game. The distance to center field is the exact same distance as the distance to center field at the Reds' former home, Riverfront Stadium.

The Gap
A 35-foot-(10.7-m)-wide break in the stands between home plate and third base called "The Gap" or "Gapper's Alley" is bridged by the concourse on each level (see photo). Aligned with Sycamore Street, it provides views into the stadium from downtown and out to the skyline from within the park.

Power Stacks
In right center field, two smokestacks, reminiscent of the steamboats that were common on the Ohio River in the 19th and early 20th centuries, flash lights, emit flames and launch fireworks to incite or respond to the home team's efforts. When the Reds strike out a batter, fire blows out of the stacks beginning with the 2012 season (previously, steam was spewed out following a strikeout). Fireworks are launched from the stacks after every Reds home run and win. The seven baseball bats featured on both smokestacks symbolize the #14 of Pete Rose. On May 15, 2015, a part of the top of the right smokestack caught on fire during the 6th inning of a Reds game, caused by a loose propane valve, causing smoke to be blown across the field, several sections of seats to be evacuated, and the Cincinnati Fire Department being called to put it out. No one was injured.

The Spirit of Baseball
A 50-foot-by-20-foot (15 x 6 m) Indiana limestone bas relief carving near the main entrance features a young baseball player looking up to the heroic figures of a batter, pitcher and fielder, all set against the background of many of Cincinnati's landmarks, including the riverfront and Union Terminal. Local designers and artist created the piece between 2001 and 2003 with concept, design and project oversight / management by Berberich Design. The illustrative artist was Mark Riedy, the sculptors of the scale model used for fabrication were Todd Myers and Paul Brooke with fabrication by Mees Distributors.

Mosaics
Just inside the main gates off the Crosley Terrace are two mosaic panels measuring  wide by  high. The mosaics depict two key eras in Reds history: "The First Nine", the 1869 Red Stockings who were the first professional baseball team in history with a record of 57–0 in their first season and "The Great Eight", the famous Big Red Machine that won back-to-back World Series in 1975 and 1976. The mosaics were created between 2001 and 2003 with concept, design and project oversight / management by Berberich Design. The illustrative artist was Mark Riedy. These mosaic panels are made of opaque glass tiles and were produced in Ravenna, Italy by SICIS.

Scoreboard
At  wide by  high, the scoreboard is the ninth largest in Major League Baseball. This scoreboard was originally built by the Trans-Lux company in 2003, and featured a monochrome scoreboard in addition to a smaller color videoboard, as well as 5 banners for sponsors. After the Trans-Lux company collapsed in 2008, the Reds paid $4 million to install a new, LED scoreboard and HD video screen from Daktronics in time for the 2009 season. The scoreboard was replaced with a full-color videoboard as part of these renovations and was capable of showing HD video. The sponsor banners were moved to the sides of the scoreboard, and an additional one was added. The scoreboard clock was originally a replica of the Longines clock at Crosley Field, but has since been modified.

The scoreboard was replaced in 2020 with a larger videoboard as part of a general overhaul of the videoboards in Great American Ball Park. The sponsorship banners on the right side were replaced with additional video space. All of the videoboards throughout the facility are capable of showing high dynamic range (HDR) content, thus making it the first MLB facility with a fully integrated HDR video system.

Home Run Deck
If a Reds player hits the "Hit Me" sign located between the Power Stacks located in right field, a randomly selected fan will win the red Toyota Tundra pickup truck located on top of an elevator shaft approximately  from home plate beyond the center field fence, which is valued at approximately US$31,000.

Crosley Terrace
As a nod to Crosley Field, the Reds' home from 1912 to 1970, a monument was created in front of the main entrance to highlight the park's famous left-field terrace. Bronze statues of Crosley-era stars Joe Nuxhall, Ernie Lombardi, Ted Kluszewski, and Frank Robinson (created by sculptor Tom Tsuchiya) are depicted playing in an imaginary ballgame. The grass area of the terrace has the same slope as the outfield terrace at Crosley Field.

4192 mural
A three-piece mural on the back of the scoreboard in left field depicts the bat Pete Rose used for his record-breaking 4,192nd hit and the ball he hit in . This was replaced with new banners in 2015 as part of the All-Star Game upgrades.

Cincinnati Reds Hall of Fame and Museum
Located on the west side of Great American Ball Park on Main Street, the Hall of Fame and Museum celebrate the Reds' past through galleries and extensive use of multimedia. The Hall of Fame has been in existence since 1958, but did not previously have a building.

Rose Garden
Adjacent to both the stadium and the Reds Hall of Fame is a rose garden that symbolizes Pete Rose's record-breaking 4,192nd hit. It was strategically placed here because the ball landed around this area in Riverfront Stadium. The garden is visible from a stairwell in the hall of fame displaying the number of balls that Rose hit. This was replaced with a different marker as part of the construction of the 1869 Pavilion in 2019.

Fan amenities

Nursing suites
For the 2015 season, Great American Ball Park became the first MLB ballpark to feature a suite designed exclusively as a place for mothers to feed and care for their babies. Reds COO Phil Castellini, a father of 5, says he felt compelled to do his best to provide a worthwhile solution after stadium officials told him an increasing number of women were asking where they could nurse their children at the ballpark. The suite has 5 glider chairs, diaper-changing stations, a restroom, a kitchenette, refrigerator, lockers, and televisions showing the game. It's located on the Suite Level near the Champions Club elevators. A second nursing suite was added as part of the addition of the TriHealth Family Zone on the former site of Redlegs Landing.

Sportsbook
For the 2023 season, the Reds partnered with BetMGM Sportsbook to introduce on-site sports betting. The BetMGM Sportsbook at Great American Ball Park is located in the Machine Room, and features three betting windows and 15 self-service kiosks, in addition to a full-service bar and food options.

Notable non-baseball events

Concerts

Other events
On October 31, 2004, President George W. Bush and First Lady Laura Bush held a campaign rally in Great American Ball Park.
On April 27, 2008, a memorial service for Staff Sergeant Keith Matthew Maupin was held at Great American Ball Park.

Milestones and notable moments

Opening day (March 31, 2003)

Other firsts

Attendance records
Bold indicates the winner of each game.

References

Bibliography
 Leventhal, Josh, Take Me Out to the Ballpark: An Illustrated Tour of Baseball Parks Past and Present. Black Dog & Leventhal Publishers, 2006.
 Stupp, Dann, Opening Day at Great American Ball Park. Sports Publishing L.L.C., 2003.

External links

 Stadium site on MLB.com
 Cincinnati Reds Hall of Fame and Museum
 retrosheet.org Great American Ball Park list of firsts
 Cincinnati Reds - Ballpark Tours
 Great American Ballpark Photos
 Great American Ball Park Seating Chart

Cincinnati Reds stadiums
Sports venues in Cincinnati
Major League Baseball venues
Sports venues completed in 2003
Baseball venues in Ohio
2003 establishments in Ohio
Populous (company) buildings
Olympic stadiums

Great American Ball Park


Freddy Rech, né le  à Albertville, est un skieur alpin français spécialiste du super G et dans une moindre mesure du slalom géant.

Biographie
Freddy Rech naît le  à Albertville en Savoie.

Il débute sur le circuit FIS, le premier échelon du ski international organisé par la Fédération internationale de ski, en , avec deux slaloms géants les  et  aux Menuires ; il effectue une première saison à vingt-cinq courses réparties dans les quatre disciplines. Ses résultats sont équilibrés puisqu'il obtient comme meilleur résultat une dix-neuvième place en géant, une dix-huitième place en super G, une seizième place en slalom et une quinzième place en descente. Il entame la saison 1996-1997 sur les mêmes bases et les ,  et  il participe à ses premières épreuves de coupe d'Europe, antichambre de la coupe du monde, à Val d'Isère. Un super G et deux descentes, et une soixante-cinquième place comme meilleur résultat (lors du super G). Deux semaines plus tard il intègre pour la première fois le top 5 d'une course FIS en terminant quatrième du slalom de Sundsvall, puis il participe à ses premiers Championnats du monde juniors lors de l'édition de Schladming. Il prend le départ de trois épreuves, descente super G et géant, avec pour meilleur résultat la dix-neuvième place du super G. Puis le  il monte sur son premier podium  à l'occasion du super G de Puy-Saint-Vincent où il se classe troisième. Le profil de sa saison 1997-1998 ressemble à la précédente : essentiellement des courses FIS teintées d'un peu de coupe d'Europe  (avec au mieux une quarante-cinquième place, en super G aux Menuires). Fin  il participe aux mondiaux juniors de Megève/Chamonix/St. Gervais, dans les quatre disciplines comme l'année précédente. Mais cette fois, en plus de sa douzième place en descente et sa vingt-huitième place en géant, Freddy Rech remporte le super G devant le Slovène Andrej Jerman et la Suisse Konrad Hari : il devient champion du monde junior de la discipline.

En 1998-1999, ses résultats généraux s'améliorent avec notamment cinq podiums dont deux victoires (géant et super G) en FIS, et une participation plus régulière à la coupe d'Europe où il se rapproche du top 30 et donc de ses premiers points dans la catégorie (trois fois trente-deuxième, une fois trente-quatrième, en super G et slalom géant). En fin de saison il participe aux championnats du monde juniors de Pra-Loup et Le Sauze, où il défend son titre en super G. Il le cède à l'Autrichien  mais remporte deux nouvelles médailles en argent : une pour le super G et une pour le slalom géant (derrière , un autre skieur autrichien). Lors de la saison 1990-2000 son statut change et il évolue principalement sur circuit européen où il intègre pour la première fois des top 30, et marque donc ses premiers points. Il commence par obtenir les onzième et vingt-et-unième places lors des slaloms géants inauguraux de Valloire et réussit à intégrer un top 10 le  en super G à Sankt Anton am Arlberg (huitième).  Fin  il participe également à vingt ans à ses derniers mondiaux juniors, au Québec (les championnats du monde juniors sont ouverts aux skieurs de moins de vingt-et-un ans), et remporte une quatrième médaille mondiale avec le bronze en géant sur les pistes de Stoneham derrière Georg Streitberger et Bernard Vajdič. Dans la foulée Freddy Rech est sélectionné pour la première fois en coupe du monde : le  il prend le départ du super G de Kvitfjell, le dernier de la saison de coupe du monde (hors finales pour lesquelles seuls les meilleurs de la saisons sont qualifiés) ; il se classe quarante-quatrième au départ à 3"60 du vainqueur, Kristian Ghedina. Il est également sélectionné pour les deux derniers slaloms géants de la saison, à Schladming et Hinterstoder, sans se qualifier pour les secondes manches (lors d'un slalom géant de coupe du monde, seuls les trente meilleurs de la première manche se qualifient pour la seconde). D'un point de vue comptable, cette saison 1999-2000 est la première où il marque des points en coupe d'Europe, et donc la première où il est classé. En descente (soixante-huitième avec neuf points), en slalom géant (vingt-quatrième avec quatre-vingt-onze points) et surtout en super G où il intègre le top 10 du classement de la spécialité en terminant neuvième (cent-trente-six points). Son total de deux-cent trente-six points le fait pointer à la vingt-septième place du classement général.

Freddy Rech commence sa saison 2000-2001 par le slalom géant inaugural de la coupe du monde à Sölden. Non qualifié pour la seconde manche, c'est sa seule épreuve de coupe du monde de la saison ; il continue ensuite en coupe d'Europe, sans résultats particulièrement remarquables. En 2001-2002 il participe à un peu plus d'épreuves de coupe du monde, trois géants et trois super G, et rate les points de peu à Garmisch-Partenkirchen en terminant trente-troisième du super G, à huit centièmes de la trentième place de Patrick Staudacher. Mais c'est en coupe d'Europe qu'il brille, surtout en super G. Il monte sur trois des six podiums de la saison (troisième à Tarvisio, deuxième à Sella Nevea et premier à Tignes) et remporte le classement de la spécialité avec deux-cent quatre-vingt-neuf points, devant les Autrichiens Hannes Reichelt (à seulement quinze points de Rech) et Stephan Görgl (à vingt-quatre points du Français, malgré ses deux victoires). Additionnés à ses cent-trente-huit points en slalom géant (seizième place du classement de la spécialité), il obtient un total de quatre cent vingt-sept points qui le classent douzième du classement général, loin derrière Martin Marinac et ses huit-cent trente-cinq points, mais néanmoins son meilleur total et le meilleur classement de sa carrière.

Pour la première fois de sa carrière, Freddy Rech est titulaire en équipe de France A et il participe aux premiers slaloms géants et super G de coupe du monde 2002-2003, avec une trente-neuvième place lors du super G de Lake Louise comme meilleur résultat, le . Et puis sa saison s'arrête. Il est prévu au départ du géant d'Adelboden mi-janvier, mais doit finalement renoncer. Titulaire en géant et super G pour la saison 2003-2004 de coupe du monde il frôle les points le  à Beaver Creek en terminant trente-et-unième du super G. Il marque finalement ses premiers points mondiaux trois semaines après avoir fêté son vingt-quatrième anniversaire, le  : à la surprise générale, et après une très bonne première manche dont il finit troisième, Freddy Rech se classe cinquième du slalom géant de Kranjska Gora, à quatorze centièmes du podium et soixante-quatorze du vainqueur, Bode Miller. Qui dit premiers points dit premier classement, et avec les quarante-cinq points gagné en Slovénie il se classe trente-deuxième du classement de la spécialité et quatre-vingt-huitième du classement général.

À l'aube de la reprise de la coupe du monde et de son traditionnel géant inaugural de Sölden, Freddy Rech est dans le groupe des géantistes et décrit par l'entraîneur Jean-Pierre Mollié comme le plus rapide, devant le convalescent leader du groupe Frédéric Covili. Le , il intègre le top 30 du géant de Beaver Creek (dix-neuvième, après sa quarante-cinquième place en super G deux jours plus tôt) et récidive le  à Adelboden (vingt-cinquième). En , il fait partie des vingt-deux skieurs français sélectionnés pour les Mondiaux de Bormio (sélectionné en géant aux côtés de Joël Chenal, Frédéric Covili et Gauthier de Tessières), grâce à un élargissement des critères de sélection (trois fois dans les 30 durant les deux dernières saisons, critère qu'il remplit in-extremis). Il se classe dix-neuvième du slalom géant remporté par l'Autrichien Hermann Maier, le meilleur des quatre français engagés. Ce sont ses premiers et seuls championnats du monde.

La saison 2005-2006 est une saison olympique et Freddy Rech l'aborde en tant que titulaire dans l'équipe de coupe du monde. Il ne termine la première manche d'aucun des quatre premiers géants de la saison et s'il est dans le groupe pour celui d'Adelboden, le dernier avant les Jeux de Turin, il l'aborde avec une certaine pression puisqu'il doit terminer dans les trente premiers pour remplir les critères de sélection. Objectif qu'il n'atteint pas. Privé de Jeux olympiques, il n'est plus sélectionné non plus pour les dernières épreuves de coupe du monde. Lors de la saison 2006-2007, il ne fait plus partie du groupe France et ne skie quasiment pas en compétition ; il prend officiellement sa retraite sportive à la fin de la saison, à seulement vingt-cinq ans.

Freddy Rech se consacre alors à l'enseignement du ski, en tant que moniteur, de 2007 à 2010 à Aspen au Colorado puis dans sa station de Courchevel. Il s'implique également dans le golf et devient notamment l'agent de , joueur professionnel sur le circuit européen. En 2006 il crée également FP Events à Genève, une agence de voyages spécialisée dans les sports de montagne.

Palmarès

Coupe du monde
En sept saisons de Coupe du monde de ski alpin, Freddy Rech a pris trente-sept départs, de  à Kvitfjell à  à Adelboden, en slalom géant et super G.
 Meilleur classement général :  en 2004 avec 45 points.
 Meilleur classement de slalom géant :  en 2004 avec 45 points.
 Meilleur résultat sur une épreuve de Coupe du monde :  en 2004 au géant de Kranjska Gora.

Classements
Même s'il a pris le départ d'au moins une course de Coupe du monde dans sept saisons différentes, il n'est rentré que trois fois dans les points (dans les trente meilleurs de la course) : une fois en 2003-2004 et deux fois en 2004-2005. Il n'est donc classé que pour ses deux saisons.

Coupe d'Europe
En six saisons de Coupe d'Europe de ski alpin Freddy Rech a pris cent-onze départs, de  à Val d'Isère à  à Altenmarkt im Pongau.

 Meilleur classement général :  en 2002 avec 427 points.
 Meilleur classement descente :  en 2001 avec 49 points.
 Meilleur classement super G : vainqueur en 2002 avec 289 points.
 Meilleur classement slalom géant :  en 2002 avec 138 points.
 3 podiums dont 1 victoire : une victoire, une seconde et une troisième place en super G, toutes lors de la saison 2001-2002.

Classements

Championnats du monde junior
En quatre participations, de 1997 à Schladming à 2000  au Québec, Freddy Rech a concouru dans les quatre disciplines des Championnats du monde juniors de ski alpin pour quatre podiums : troisième de slalom géant en 2000 à Stoneham, vice-champion de super G et de slalom géant en 1999 à Pra-Loup, et titré en super G à Megève en 1998.

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Naissance en février 1980
Naissance à Albertville
Skieur alpin français
Champion du monde junior de ski alpin

Freddy Rech


Maurice Ralph Hilleman (30. ágúst 1919 - 11. apríl 2005) var  bandarískur örverufræðingur sem sérhæfði sig í bólusetningum. Hann þróaði yfir 36 bóluefni, meira en nokkur annar vísindamaður.  Hann þróaði átta af þeim 14 bóluefnum sem nú er mælt með. Þau eru fyrir mislinga, hettusótt, lifrarbólgu A, lifrarbólgu B, hlaupabólu, heilahimnubólgu , lungnabólgu og  Haemophilus influenza  bakteríur. Hann gegndi einnig hlutverki við uppgötvun adenóvírusa (e. Adenoviridae) sem mynda kvef, lifrarbólguveirurnar og krabbamein -veirunnar SV40.

Hilleman er af mörgum sagður einn merkasti vísindamaður 20. aldarinnar. Hann er talinn hafa bjargað fleiri mannslífum en nokkur annar vísindamaður á 20. öld.

Æska og menntun

Hilleman fæddist á bóndabæ nálægt Miles City á sléttum Montana í Bandaríkjunum. Foreldrar hans voru Anna Uelsmann og Gustav Hillemann og var hann áttunda barn þeirra og það yngsta. Tvíburasystir hans lést við fæðingu og móðir hans dó tveimur dögum síðar. Hann var alinn upp á nærliggjandi heimili frænda síns, Robert Hilleman, og starfaði í æsku á fjölskyldubúinu. Síðar rakti hann hluta af velgengni sinni til starfa sem drengur við umsjá kjúklinga, en á þriðja áratug síðustu aldar voru frjósöm kjúklingaegg oft verið notuð til að rækta vírusa fyrir bóluefni.

Fjölskylda hans var Lúterstrúar. Þegar hann var í áttunda bekk uppgötvaði hann bækur Charles Darwin og var gripinn við að lesa um uppruna  og þróun lífvera í kirkjunni. Hann rétt komst til háskólanáms vegna fátæktar. Elsti bróðir hans hafði forystu um að Hilleman færi í háskólanám. Með fjölskylduaðstoð og styrkjum útskrifaðist Hilleman árið 1941 frá Ríkisháskólann í Montana með afburðarpróf. Hann fékk rannsóknarstöðu við Chicago-háskóla og útskrifaðist þaðan með doktorsgráðu í örverufræði árið 1944.

Doktorsritgerð hans fjallaði um klamydíusýkingar, sem þá voru taldar stafa af vírusum. Í doktorsritgerð sinni sýndi Hilleman fram á að klamydíusýkingarnar væri ekki vegna vírusa heldur af völdum bakteríutegundar (Chlamydia trachomatis) sem vex inni í frumum. Það væri því hægt að lækna klamydíu með pensilíngjöf.

Ferill

Eftir að hafa gengið til liðs við bandaríska lyfjafyrirtækið ER Squibb & Sons (nú Bristol-Myers Squibb) þróaði Hilleman bóluefni gegn japanskri heilabólgu, sjúkdómi sem ógnaði bandarískum hermönnum í Kyrrahafsstríði Seinni heimsstyrjaldarinnar. Sem yfirmaður deildar öndunarfærasjúkdóma við hersjúkrahúsið í Washington, D.C. frá 1948 til 1957, uppgötvaði Hilleman erfðafræðilega breytingar sem eiga sér stað þegar inflúensu veira stökkbreytist, nú þekkt sem vakastökk (e. antigenic shift) og vakaflökt (e. antigenic shift). Niðurstaða hans var að þörf væri á bólusetningu gegn inflúensu á hverju ári.

Árið 1957 gekk Hilleman til liðs við alþjóðlega lyfjafyrirtækið Merck & Co. sem yfirmaður nýrrar rannsóknadeildar í vírus- og frumulíffræði í West Point í Pennsylvaníu. Þar þróaði Hilleman flest þeirra tilrauna- og leyfisbóluefna fyrir dýr og menn sem hann varð þekktur fyrir.

Hilleman starfaði í fjölda innlendra og alþjóðlegra ráðgjafarnefnda á sviði örverufræða bæði fyrir stjórnvöld, mennta- og vísindastofnanir, sem og einkaaðila. Til að mynda var hann ráðgjafi við Heilbrigðisstofnun Bandaríkjanna um mat á áætlun á sviði alnæmisrannsókna og sat í ráðgjafarnefnd Bandaríkjastjórnar um ónæmisaðferðir. Þá var hann ráðgjafi Alþjóðaheilbrigðismálastofnunarinnar.

Asíuflensufaraldurinn

Hilleman var með þeim fyrstu sem áttuði sig á að inflúensufaraldur sem kom upp í Hong Kong árið 1957 gæti orðið að miklum heimsfaraldri. Hann fann ásamt samstarfsmönnum sínum nýtt afbrigði af inflúensustofn sem gæti drepið milljónir. Hann beitti sér fyrir því að fjörutíu milljónir skammta af bóluefnum voru útbúin og dreift um Bandaríkin. Þrátt fyrir að 69.000 Bandaríkjamenn hafi látist úr þessari inflúensu er talið að heimsfaraldurinn hefði geta þýtt mun fleiri dauðsföll í Bandaríkjunum. Fyrir þetta afrek og uppgvötun var Hilleman sæmdur heiðursmerki Bandaríska hersins. Talið er að bóluefni hans hafi bjargað hundruðum þúsunda mannslífa.

Aftur, nú árið 1968, þróaði Hilleman og teymi hans bóluefni við flensufaraldri frá Hong Kong. Framleiddir voru níu milljónir skammta gegn inflúensunni.

Veiran SV40

Hilleman var einn þeirra frumherja við þróun bóluefna sem vöruðu við því að simian vírusar gætu mengað bóluefni. Þekktust þessara veira er SV40, sem er apaveira er valdið getur æxlisvexti og hefur um árabil verið notuð til tilrauna, sem meðal annars miða að rannsókn á eðli æxlisvaxtar og krabbameins. Hilleman uppgötvaði að SV40 veiran, ættuð úr nýrum Grænapa, hafði spillt frumuvefjum, sem voru í ræktun. Veirumengun í bóluefni gegn lömunarveiki, leiddi til þess að bóluefni sem kennt var við Jonas Salk var innkallað árið 1961 og því var skipt út fyrir annað bóluefni sem kennt er við vísindamanninn Albert Sabin.

Bóluefni gegn hettusótt

Árið 1963 fékk dóttir Hilleman, Jeryl Lynn, hettusótt. Hann ræktaði efni frá dóttur sinni og notaði það sem grunn að bóluefni gegn þessum skæða sjúkdómi. Þessi "Jeryl Lynn stofn" af hettusóttabóluefninu er enn notaður í dag. Hann er nú notaður gegn þrennu (svokallað þrígilt bóluefni): mislingum, hettusótt og rauðum hundum.

Annað þrígilt bóluefni sem hann þróaði, svokallað MMR bóluefni, var fyrsta samþykkta bóluefnið sem innihélt marga lifandi vírusstofna. Í dag nota öll ríki Evrópu þetta þrígilta bóluefni þ.e. bóluefni í einni sprautu gegn rauðum hundum, mislingum og hettusótt (MMR).

Bóluefni fyrir Lifrarbólgu B

Hilleman og samstarfsmenn fundu upp bóluefni við lifrarbólgu B með því að meðhöndla blóðsermi með ensíminu pepsíni (úr útdráttarlausn úr magaslímhúð), þvagefni og formaldehýði (litlaus gastegund og er notað í vatnsupplausn til sótthreinsunar). Lifrabólga B er alvarlegur sjúkdómur sem smitast með blóði sýktu af völdum lifrarbólguveiru B, venjulega við kynmök, stungur eða blóðgjafir.

Þetta bóluefni var framleitt árið 1981 en var afturkallað árið 1986 í Bandaríkjunum, í stað bóluefnis sem framleitt var í geri. Það bóluefni er enn í notkun í dag. Árið 2003 voru 150 lönd að nota bóluefnið og tíðni Lifrabólgu B í Bandaríkjunum hjá ungu fólki hefur lækkað um 95 prósent. Hilleman taldi þetta bóluefni vera sitt stærsta afrek.

Undir lok starfsævinnar

Undir lok starfsævinnar var Hilleman ráðgjafi Alþjóðaheilbrigðismálastofnunarinnar. Hann lét af störfum hjá rannsóknarstofum Merck lyfjafyrirtækisins árið 1984 á lögboðnum eftirlaunaaldri 65 ára.

Hann stýrði síðan hinni nýstofnuðu Merck-stofnun fyrir bólusetningar, þar sem hann starfaði næstu tuttugu árin. Þar vann hann að rannsóknum á bóluefnum fyrir 20 sjúkdóma, þar á meðal alnæmi.

Þegar hann andaðist 11. apríl 2005, 85 ára að aldri, var hann aðjunkt í barnalækningum við Pennsylvaníu háskóla í Philadelphia í Bandaríkjunum.

Arfleifð

Hilleman hlaut fjölda viðurkenninga sem brautryðjandi í vísindum. Hann var meðlimur í Bandarísku vísindaakademíunni, Læknastofnun Bandaríkjanna og Bandaríska heimspekifélaginu. Hann var heiðraður árið 1988 af Ronald Reagan forseta Bandaríkjanna með Þjóðarorðu Bandaríkjanna í vísindum, sem talinn er æðsti vísindaheiður þjóðarinnar. Hann hlaut sérstök verðlaun fyrir starfsævina frá Alþjóðaheilbrigðismálastofnuninni. Árið 1975 hlaut Hilleman "Gullna skjöldinn" sem eru verðlaun Bandarísku afreksakademíunnar.

Í grein tímaritsins Economist árið 2005 sem fjallaði um ævistörf Hilleman var bent á að hann hefði ekki fengið Nóbelsverðlaun. Skýringarinnar væri að leita í því að líklegra sé að verðlaunahafar Nóbels vinni við grunnvísindi fremur en hagnýtar rannsóknir. Tímaritið benti jafnfram á að jafningjar segja Hillman hafa gert meira fyrir fyrirbyggjandi lyf en nokkur maður frá dögum Louis Pasteur.

Í mars 2005 tilkynnti barnadeild læknadeildar Pennsylvaníu háskóla og Barnaspítalinn Fíladelfíu, í samstarfi við lyfjafyrirtækið Merck Company Foundation, um sérstaka bólusetningarstofnun sem kennd er við Maurice Hilleman.

Árið 2005 sagði Anthony Fauci, forstöðumaður Ofnæmis- og smitsjúkdómastofnunar Bandaríkjanna, að umfangsmikið framlag Hilleman væri "best geymda leyndarmál leikmanna. Ef þú horfir á allt svið bólusetninga var enginn áhrifameiri," sagði Fauci og bætti við að Hilleman hafi verið "hinn eini sanni risi vísinda, lækninga og lýðheilsu á 20. öld. Það væru ekki ýkjur að Maurice hafi breytt heiminum".

Árið 2007 skrifaði Anthony S. Fauci í ævisögulegri minningargrein um Hilleman:
Maurice var ef til vill áhrifamesti lýðheilsufræðingur tuttugustu aldar ef litið er til þeirra milljóna mannslífa sem bjargað var og óteljandi einstaklinga sem var hlíft við þjáningum vegna starfa hans. Á ferlinum þróuðu Maurice og samstarfsmenn hans meira en fjörutíu bóluefni. Af þeim fjórtán bóluefnum sem nú er mælt með í Bandaríkjunum þróaði Maurice átta.

Árið 2016 kom út heimildarmynd um Hilleman sem bar titlinn A Perilous Quest to Save the World's Children, sem fjallar um ævi og feril vísindamannsins, framleidd af Medical History Pictures, Inc.  Hún hefur verið sýnd meðal annars á sjónvarpsstöðinni Curiosity Stream.

Tenglar

 Örverufræði
 Útvarpsþáttur Ríkisútvarpsins: Í ljósi sögunnar: Maurice Hilleman.
 Alþjóðaheilbrigðismálastofnunin  Upplýsingar Rauða hunda]
 Alþjóðaheilbrigðismálastofnunin  Upplýsingar um Lifrabólgu B]
 Alþjóðaheilbrigðismálastofnunin  Upplýsingar um mislinga]
 Rannsóknarstofnun kennd við Hilleman: Hilleman Laboratories]

Heimildir

Tilvísanir

Bandarískir örverufræðingar

Maurice Hilleman


An Trichoglottis seidenfadenii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leonid Vladimirovich Averyanov. An Trichoglottis seidenfadenii in nahilalakip ha genus nga Trichoglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Trichoglottis

Trichoglottis seidenfadenii


Harry's House é o terceiro álbum de estúdio do cantor britânico Harry Styles. O seu lançamento ocorreu em 20 de maio de 2022, através das gravadoras Columbia Records e Erskine Records. O disco foi desenvolvido e gravado entre 2020 e 2021, sendo produzido por Kid Harpoon, Tyler Johnson e Samuel Witte. Notado como o trabalho mais introspectivo de Styles, o álbum musicalmente incorpora funk pop, pop rock, synth-pop e R&B.

Harry's House recebeu análises geralmente positivas de críticos musicais, constando em diversas listas compilatórias dos melhores álbuns de 2022. O álbum foi indicado para o Mercury Prize de 2022 e para Álbum do Ano no Brit Awards de 2023. No MTV Video Music Awards de 2022, o álbum ganhou o prêmio de Álbum do Ano. No Grammy Awards de 2023, o álbum ganhou o prêmio de Álbum do Ano e Melhor Álbum Vocal de Pop. Apesar de ter vazado um mês antes de seu lançamento, obteve um desempenho comercial bastante positivo, chegando ao topo das paradas de diversos países, incluindo a Alemanha, Austrália, Bélgica, Canadá, Espanha, França, Irlanda, Itália, Nova Zelândia, Países Baixos, Suécia e Suíça. No Reino Unido, debutou no topo da UK Albums Chart com 113 mil unidades vendidas, tornando-se o álbum mais vendido de 2022 no país. Nos EUA, o álbum também debutou no topo da parada Billboard 200 com 521 mil unidades vendidas.

Três singles foram lançados de Harry's House. O primeiro single, "As It Was", obteve um grande desempenho comercial, chegando ao topo das paradas em 35 países, incluindo no Reino Unido e nos EUA, tornando-se o segundo single solo número um de Styles em ambos os países. O segundo, "Late Night Talking", alcançou o top 5 na Austrália, Canadá, EUA, Irlanda, Islândia, Lituânia, Nova Zelândia, Portugal, Reino Unido e Singapura. O terceiro, "Music for a Sushi Restaurant", alcançou o top 10 na Austrália, Canadá, EUA, Irlanda, Nova Zelândia, Portugal e Reino Unido. Para a divulgação do disco, Styles se apresentou em programas televisivos e premiações, e ingressou na turnê Love On Tour.

Antecedentes e produção
Em uma entrevista com a Apple Music, Styles revelou que o nome do álbum foi inspirado em Haruomi Hosono, que lançou um álbum nos anos 70 chamado Hosono House.

O álbum foi amplamente escrito e gravado durante 2020 e 2021. "Boyfriends", no entanto, foi inicialmente escrita durante a última semana de gravação do Fine Line (2019). A primeira canção a ser escrita para o álbum foi "Late Night Talking", que foi escrita no dia em que Styles, a banda e os produtores chegaram aos estúdios Shangri-La em Malibu. O álbum apresenta John Mayer na guitarra solo em "Cinema" e "Daydreaming".

Composição
Musicalmente, Harry's House tem influência do city pop do Japão e também apresenta funk pop, pop rock, synth-pop e R&B. Jon Dolan, da Rolling Stone, descreveu o som musical do álbum como "brilhante", especialmente o uso de sintetizadores e metais nas produções sobre canções de synth-pop e R&B.

Lançamento e promoção
Styles anunciou o título de seu terceiro álbum de estúdio como Harry's House em 23 de março de 2022, revelando sua capa, um trailer de 40 segundos e a data de lançamento do álbum para 20 de maio de 2022. No trailer, Styles sobe no pódio de um teatro e sorri enquanto uma "fachada de casa" se ergue perto dele e sintetizadores tocam ao fundo. Joni Mitchell, que incluiu uma faixa chamada "Harry's House / Centerpiece" em seu álbum de 1975 The Hissing of Summer Lawns, twittou que "amou o título". Ao anunciar o álbum, Styles criou um site interativo e uma nova conta no Twitter. As mensagens dizem "você está em casa" e "neste mundo, somos só nós, você sabe que não é o mesmo que era". Harry's House foi lançado em 20 de maio de 2022 através da Columbia e Erskine Records. A edição padrão foi lançada em cassete, CD, download digital, streaming e vinil.

Em 26 de maio de 2022, The Late Late Show with James Corden estreou no YouTube um videoclipe para a canção "Daylight" (o vídeo foi dirigido por James Corden).

Singles
"As It Was" foi lançada como o primeiro single de Harry's House em 1 de abril de 2022. Foi enviada para estações de rádios pop dos Estados Unidos cinco dias depois. Em seguida, foi comercializada em CD single. A canção recebeu uma recepção positiva da crítica especializada, com um editor do The Guardian dando cinco de cinco estrelas e chamou a faixa de "uma das melhores" de Styles. Seu vídeo musical de acompanhamento foi dirigido por Tanu Muino. Comercialmente, alcançou o topo das paradas em 45 países, incluindo Austrália, Áustria, Canadá, Irlanda e Nova Zelândia. Em seu país natal, no Reino Unido, "As It Was" passou dez semanas no topo da UK Singles Chart, tornando-se o single número um mais longo e mais vendido de 2022 no país. Nos Estados Unidos, a canção passou 15 semanas no topo da Billboard Hot 100, tornando-se o número um mais longo por um ato britânico nos EUA e o quarto número um mais longo na história da parada. "As It Was" rendeu a Styles uma série de prêmios e indicações. No Grammy Awards de 2023, a canção foi indicada para quatro categorias, incluindo Gravação do Ano e Canção do Ano. A canção venceu a categoria Canção do Ano no Brit Awards de 2023.

"Late Night Talking" e "Music for a Sushi Restaurant" foram inicialmente disponibilizadas para download digital na loja virtual de Styles em 25 de maio de 2022. O lançamento de "Late Night Talking" como o segundo single do projeto ocorreu em 21 de junho de 2022, quando foi enviada para as estações de rádio pop dos EUA. Comercialmente, "Late Night Talking" alcançou o top 10 nas paradas de diversos países, incluindo no Reino Unido e nos EUA. Seu vídeo correspondente, dirigido por Bradley & Pablo, foi lançado em 13 de julho de 2022. Posteriormente, foi comercializada em CD single, disco de vinil e fita cassete em 18 de agosto de 2022.

"Music for a Sushi Restaurant" foi enviada para rádios hot AC dos EUA em 3 de outubro de 2022, servindo como o terceiro single. Comercialmente, alcançou a 3.ª posição na UK Singles Chart e a 8.ª posição na Billboard Hot 100 dos EUA, entrando também nas paradas de outros países como Austrália, Canadá, Irlanda e Nova Zelândia. O vídeo correspondente foi dirigido por Aube Perrie e lançado em 27 de outubro de 2022. No Reino Unido, foi comercializada em CD single em 2 de dezembro de 2022.

"Satellite", acompanhada por seu vídeo, foi lançada como o quarto single do álbum em 3 de maio de 2023.

Apresentações ao vivo
Em 15 de abril de 2022, durante sua apresentação principal no Coachella, Styles cantou "As It Was" ao vivo pela primeira vez, além de duas canções inéditas do álbum: "Boyfriends" e "Late Night Talking".

Análise da crítica

Harry's House foi aclamado pela crítica. No Metacritic, que atribui uma classificação normalizada de 100 a comentários de publicações profissionais, o álbum recebeu uma pontuação média de 83 com base em 26 avaliações, indicando "aclamação universal"—o álbum mais bem avaliado de Styles.

Alexis Petridis, do The Guardian, escreveu que o álbum "está extremamente bem acabado, preenche muitos requisitos e tem um charme abundante, o que o torna um reflexo perfeito do astro pop que o fez". Avaliando o álbum para DIY, Emma Swann sentiu que enquanto Styles alternadamente gasta tempo "explorando micro-vinhetas líricas vívidas" e depois "ofuscando" a narrativa do álbum, ele "também não tem medo de ser secundário em relação à música; uma lição que muitos outros levaram muito mais tempo para aprender". Neil Z. Yeung do AllMusic afirmou que "Harry's House é o que acontece quando Styles sai dos holofotes para viver sua vida. E apesar do fato de que não há nada tão imortal quanto "Watermelon Sugar" para ser encontrado, este álbum, como um todo , tem ossos sólidos e é resistente o suficiente para durar".

Prêmios e indicações

Lista de faixas

Notas
 "Daydreaming" contém sample de "Ain't We Funkin' Now", escrita por Quincy Jones, Louis Johnson, Alex Weir, Tom Bahler e Valerie Johnson, e interpretada por The Brothers Johnson.

Desempenho comercial
Duas horas após o lançamento do álbum na Apple Music, Harry's House ganhou o maior número de streams no primeiro dia de um álbum pop lançado em 2022. No Reino Unido, o álbum estreou em primeiro lugar na UK Albums Chart com 113.000 unidades equivalentes a álbuns, tornando-se o segundo álbum número um de Styles e o álbum mais vendido de 2022 até agora.

Nos Estados Unidos, Harry's House estreou em primeiro lugar na parada Billboard 200 com 521.500 unidades, consistindo em 330.000 vendas puras e 189.000 unidades de streaming (dos 246,96 milhões de streams sob demanda das faixas do álbum). Tornou-se o terceiro álbum número um de Styles nos EUA, sua maior estreia no país e a maior semana de vendas de um álbum em 2022. Além disso, estabeleceu um recorde da era moderna para maior semana de vendas de vinil, vendendo 182.000 cópias, e marcou a maior semana para um álbum em vinil desde que o Luminate começou a rastrear as vendas de música em 1991. Harry's House continuou no topo da parada pela segunda semana consecutiva, com 160.500 unidades vendidas, tornando-se seu segundo álbum a passar várias semanas no topo das paradas após Fine Line de 2019 e o primeiro álbum a passar suas duas primeiras semanas no número um desde que 30 de Adele passou suas primeiras seis semanas no número um do final de 2021 até o início de 2022.

Além do topo das paradas "As It Was", outras três faixas chegaram ao top 10 da Billboard Hot 100 dos EUA: "Late Night Talking" (no número 4), "Music for a Sushi Restaurant" (no número 8) e " Matilda" (no número 9). Com quatro hits simultâneos no top 10 na parada, isso fez de Styles o primeiro artista solo britânico a alcançar esse feito, e entre todos os artistas britânicos ele se junta aos The Beatles, que alcançaram o feito em 1964.

Paradas semanais

Certificações e vendas

Histórico de lançamento

Ver também
 Lista de álbuns número um em Portugal em 2023

Álbuns de 2022
Álbuns de Harry Styles
Álbuns em língua inglesa
Álbuns lançados pela Columbia Records
Grammy Award para álbum do ano
Brit Award de Álbum Britânico do Ano

Harry's House


An Rhynchospora nervosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Vahl, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Otto Boeckeler. An Rhynchospora nervosa in nahilalakip ha genus nga Rhynchospora, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 R. n. ciliata
 R. n. nervosa

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Rhynchospora

Rhynchospora nervosa


Les championnats du monde de paratriathlon 2021 se déroulent le  à Abou Dabi. La rencontre mondiale est intégrée au  programme des séries mondiales de triathlon. Les paratriathlètes s'affrontent sur la distance sprint (750 m de natation, 20 km de vélo et 10 km de course à pied) selon une catégorisation spécifique à leurs handicaps. Chaque catégorie décernant le titre de champion du monde de paratriathlon correspondant après une épreuve mixte et un classement différencié des paratriathlètes féminins et masculins.

Résumé de course

Palmarès

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
Séries mondiales de triathlon

Lien externe
 Paratriathlon ITU

2021
Paratriathlon
paratriathlon
Sport aux Émirats arabes unis en 2021
Sport en novembre 2021
Sport à Abou Dabi (ville)
Championnat du monde aux Émirats arabes unis

Championnats du monde de paratriathlon 2021


Erdoğan Teziç (7 Nisan 1936; Fatih, İstanbul - 23 Nisan 2017; İstanbul), Türk hukukçu ve akademisyendi. Yükseköğretim Kurulu başkanlığı, Galatasaray Üniversitesi rektörlüğü ve Galatasaray Lisesi müdürlüğü görevlerinde bulundu.

Hayatı
Galatasaray Lisesini bitirdi. 1959 yılında İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinden mezun oldu. Fransa'da Anayasa Hukuku ve Siyaset Bilimi üzerine lisansüstü eğitim yaptı. 1961 Anayasasını hazırlayan ekipte yer aldı.

Galatasaray Lisesi müdürlüğü, İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi Anayasa Hukuku Anabilim Dalı başkanlığı, Galatasaray Üniversitesi rektör yardımcılığı ve rektörlüğü görevlerinde bulundu. 8 Aralık 2003'te Cumhurbaşkanı Ahmet Necdet Sezer tarafından Yükseköğretim Kurulu (YÖK) başkanlığına atandı.

2004 yılında Cumhurbaşkanı Ahmet Necdet Sezer tarafından Türkiye Cumhuriyeti Liyakat Nişanı ile ödüllendirildi. Eylül 2004'te de Fransa Cumhuriyeti tarafından Légion d'Honneur (Fransa Devleti Onur Lejyonu Nişanı'nın en üst derecesi olan "Commandeur" (Büyük Şövalye) rütbesine layık görüldü. Fakat aldığı bu nişanı, Fransa Ulusal Meclisinin Ermeni Soykırımı İnkâr Yasası'nı kabul etmesinden dolayı, Fransa Büyükelçiliği aracılığı ile iade etti.

Ayrıca Mayıs 2007'deki 11. cumhurbaşkanlığı seçimleri öncesinde yaşanan Cumhurbaşkanlığı seçimi için Meclis Toplantı yeter sayısı ile ilgili olarak seçimlerin hemen öncesinde YÖK Rektörler komitesini topladı ve basın açıklaması yoluyla 367 milletvekili olması koşulunu dile getirdi. 9 Aralık 2007 tarihinde YÖK başkanlığı görevinden emekli oldu.

23 Nisan 2017 tarihinde öldü.

Eserleri
Anayasa Hukuku. 1986. Beta Basım Yayın.
Türk Parlamento Hukukunun Kaynakları ve İlgili Anayasa Mahkemesi Kararları, İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi, 1980, 234 s.

Kaynakça

Aşiyan Mezarlığı'na defnedilenler
1936 doğumlular
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
Yükseköğretim Kurulu başkanları
Galatasaray Lisesinde öğrenim görenler
Galatasaray Üniversitesi rektör yardımcıları
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi öğretim üyeleri
Türk profesörler
Türk hukuk akademisyenleri
Ahmet Necdet Sezer tarafından atanan Yükseköğretim Kurulu üyeleri
Anayasa hukukçuları
Galatasaray Üniversitesi Hukuk Fakültesi öğretim üyeleri
2017 yılında ölenler
Galatasaray Üniversitesi rektörleri
Türk yazarlar
Fatih doğumlular

Erdoğan Teziç


Cuba participe aux Jeux olympiques d'été de 1948 à Londres, en  Angleterre. Il s'agit de la cinquième participation d'une équipe cubaine aux Jeux olympiques. Représenté dans de nombreux sports par une délégation de 53 athlètes tous masculins, Cuba n'obtient toutefois qu'une médaille d'argent, en Voile.

Tous les médaillés

Sources
  Tous les résultats sur le site du Comité international olympique
  Bilan complet de Cuba sur le site olympedia.org

Liens externes
  Bilan complet de Cuba sur le site SR/Olympic sports
  Site officiel du comité olympique cubain

1948
Cuba
1948 à Cuba

Cuba aux Jeux olympiques d'été de 1948


مجموعة هوفنهايم 1899 للجمباز والرياضة  هو نادِ كرة قدم ألماني يلعب حاليًّا في دوري الدرجة الأولى. تأسس النادي في 1 يوليو 1899. في سنة 2000 كان يقبع في الدرجة الخامسة ولكن بفضل أموال الملياردير الألماني ديتمار هوب صعد إلى الدرجة الأولى في سنة 2008.

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1899
أندية كرة قدم في ألمانيا
أندية كرة قدم في بادن فورتمبرغ
تأسيسات سنة 1899 في ألمانيا
منطقة راين نيكار
أندية بوندسليغا 2
أندية الدوري الألماني لكرة القدم

نادي هوفنهايم


උනූඅ ලිබ්රො (Unua Libro - පළමු පොත) යනු එස්පෙරාන්තො ජාත්‍යන්තර භාෂාව විස්තර කිරීමට කළ මුල්ම ප්‍රකාශයයි. (එකල එම භාෂාව හැඳින්වුනේ "ලින්ග්වො ඉන්තෙර්නාත්සියා" -එනම් ජාත්යාන්තර භාෂාව - නමිනි.) එය එස්පෙරාන්තො නිර්මාතෘ ආචාර්ය එල්. එල්. සාමෙන්හොෆ් (Dr. L.L. Zamenhof) විසින් 1887 ජූලි 26 වෙනි දින වෝර්සෝහිදී රුසියන් බසින් පළමු වරට පළ කරන ලදී. ඊළග වසර කීපය තුළ එහි සංස්කරණයන් රුසියන්, හීබෘ, පෝලන්ත, ප්‍රංශ, ජර්මන් සහ ඉංග්‍රීසි යන භාෂා වලින් පළ කරන ලදී. ස්වාමීන්ගේ යාඥාව, බයිබල් පැදි කිහිපයක්, ලිපියක්, කවි, ව්‍යාකරණ නීති 16 සහ ශබ්ද මාලාවේ මූලයන් 900 එම පොත් පිංචෙහි අඩංගු විය. "ජාත්‍යන්තර භාෂාවක් ජාතික භාෂාවක් මෙන්ම පොදු දේපළකි"යි සාමෙන්හොෆ් ප්‍රකාශ කළේය. ඔහු එම කෘතියෙහි අත්සන් කළේ "දොක්තෝරො එස්පෙරාන්තො" යනුවෙනි. එස්පෙරාන්තො බසින් එහි තේරුම "බලාපොරොත්තුවන්නා" යන්නයි. එස්පෙරාන්තො යන මාතෘකාව භාෂාවෙහි නම ලෙස භාවිතයට ගැනුනි.

"ආචාර්ය එස්පෙරාන්තොගේ ජාත්‍යන්තර භාෂාව - Dr. Esperanto's International Tongue" නම්වූ එහි පළමු ඉංග්‍රීසි සංස්කරණය ජූලියන් ස්ටයින්හවුස් විසින් පරිවර්ථනය කරන ලදී. එම පරිවර්ථනයෙහි ඉංග්‍රීසි ඉතා දුර්වල බව රිචඩ් එච්. ජෝගෙගන් (Richard H. Geoghegan) පෙන්වා දුන්විට සාමෙන්හොෆ් එහි ඉතිරි පිටපත් විනාශ කර නව පරිවර්ථනයක් කිරීමට ජෝගෙගන් හා එක්විය.
1905 දී සාමෙන්හොෆ් ව්‍යාකරණ නීති 16 , "විශ්ව ශබ්දකෝශයක්" සහ අභ්‍යාස එකතුවක් සමග ෆන්දමෙන්තො දෙ එස්පෙරාන්තො (Fundamento de Esperanto - එස්පෙරාන්තොහි පදනම) නමැති කෘතියකින් නැවත පළ කළේය.

එස්පෙරාන්තො

උනූඅ ලිබ්රෝ