جيف بوكلي  مغنٍ أمريكي (17 نوفمبر 1966ـ29 مايو 1997). كان مغنياً وعازف غيتار.

كان أبوه تيم بوكلي Tim Buckley مغنيا ناجحا في السبعينات من القرن العشرين في أغاني الفولك. مات الأب بسبب جرعة مخدرات زائدة ليعيش الابن مع أمه.

تتميز أغاني جيف بوكلي بالحزن والكآبة. ورغم أنه كان ينكر أي أثر لموسيقى الأب عليه إلا أن الكثير من النقاد يرون تشابها في الأسلوبين. أصدر ألبومات قليلة ولكنها لاقت نجاحا لا بأس به. من أشهر أغانيه 'هللويا الشكر لله' و'الوداع الأخير' اللتان ضمهما ألبومه GRACE . مات غرقاً إثر رهان مع صديق له أنه يستطيع السباحة بملابسه.

ألبوماته

 1993: يعيش في الخطيئة
 1994: Grace
 1995: Peyote مسرح الاٍداعة EP
 1998: Sketches for My Sweetheart the Drunk
 2000: Mystery White Boy
 2001: Live at L'Olympia
 2003: Live At Sin-é Legacy Edition DoCD plus DVD
 2004: Live In Chicago Video/DVD
 2004: Grace Legacy Edition DoCD plus DVD
 2007: So Real Songs From Jeff Buckley Best Of
 2009: Grace Around The World CD & DVD Package

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من قرية غرينويتش
أمريكيون من أصل أيرلندي
أمريكيون من أصل إيطالي
أمريكيون من أصل بنمي
أمريكيون من أصل فرنسي
خريجو معهد الموسيقيين
عازفو غيتار روك أمريكيون
عازفو قيثارة أمريكيون
عازفو قيثارة أمريكيون في القرن 20
عازفو قيثارة من كاليفورنيا
عازفو قيثارة من ولاية نيويورك
فنانو تسجيلات كولومبيا
كاثوليك سابقون
كتاب أغان أمريكيون
كتاب أغان من كاليفورنيا
كتاب أغان من ولاية نيويورك
كتاب أغاني روك أمريكيون
كتاب أمريكيون من أصل يوناني
مغنو روك أمريكيون
مغنو سول أمريكيون
مغنون أمريكيون في القرن 20
مغنون ذكور أمريكيون في القرن 20
مغنون ذكور في القرن 20
مغنون من كاليفورنيا
مغنون من ولاية نيويورك
مغنون وكتاب أغان أمريكيون
مغنون وكتاب أغان من كاليفورنيا
مغنون وكتاب أغان من ولاية نيويورك
مغنون وكتاب أغاني أمريكيون في القرن 20
مغنون ومغنيات وكتاب أغان أمريكيون
مواليد 1966
مواليد في آناهايم
موسيقيو فولك روك أمريكيون
موسيقيون أمريكيون من أصل بنمي
موسيقيون من آناهايم
موسيقيون وموسيقيات أمريكيون
وفيات 1997
وفيات بسبب الغرق
وفيات عرضية في تينيسي
وفيات في ممفيس (تينيسي)

جيف بوكلي


Mektup arkadaşları, posta servisi aracılığıyla birbirlerine düzenli olarak mektup yazıp yollayan ve karşı taraftan mektup bekleyen insanlardır.

Mektup arkadaşlığı genellikle farklı ülkelerin vatandaşları arasında yapılır, bu sayede insan yabancı dilde yazmayı ve okumayı geliştirir, diğer ülkelerin hayat tarzlarına dair yeni şeyler öğrenir. Bunun yanında insan yeni bir arkadaş edinir, bazı mektup arkadaşlıkları kısa sürse de bazıları da uzun yıllar boyunca devam eder. Bir süre sonra yüz yüze görüşenler de vardır.

Mektup arkadaşları genelde birbirlerini ortak bir ilgi alanından seçerler. Sadece aynı yaşta olmak, sadece belirli bir ülkenin vatandaşı olmak da mektup arkadaşı seçmek için aranan tek kaide olabilir. İnsanlar genellikle en başta mektuplarını ortak bir dil sayılan İngilizce yazar.Ancak, kişilerin öğrenmek istedikleri dillere göre değişebilir.Dilerlerse öğrenmek ya da öğretmek istediği dili yazabilirler.

Teknolojinin gelişmesiyle birlikte posta servisi yerini elektronik posta servisine bırakmıştır. Bu yöntemle para harcanmamakta, hızlı ve daha güvenli haberleşilmektedir. İnsanlar birbirlerini internet sitelerinden, dergilerdeki mail adreslerinden veya ortak ilgi gruplarından bulabilir.

Türkiye`de de mektup arkadaşlığı özellikle Anadolu Liselerinin hazırlık sınıfında okuyan öğrencilere tavsiye edilmekte ve okulların önderliğinde çeşitli organizasyonlar düzenlenmektedir.

Son yıllarda, hapishanedeki mahkûmların da internet üzerinden mektup arkadaşı edinmelerine olanak sağlanmıştır. Dünya üzerinden binlerce kadın ve erkek mahkûm kâr amacı gütmeyen siteler aracılığıyla mektup arkadaşı olabilmektedir.

Haberleşme

Mektup arkadaşı


Ağcaşar, Kahramanmaraş ilinin Nurhak ilçesine bağlı bir köydür.
Köy 98 haneden oluşmaktadır.

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 197 km, Nurhak ilçesine 27 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Agcasar web sitesi

Nurhak'ın mahalleleri

Ağcaşar, Nurhak


Das Weltdokumentenerbe in Österreich ist ein Verzeichnis im Rahmen des Programmes Weltdokumentenerbe der UNESCO. Mit der Auszeichnung verpflichtet sich – wie bei den anderen Welterbe-Programmen – der Heimatstaat, im Dienste der Weltgemeinschaft für die  des jeweiligen dokumentarischen Erbes zu sorgen.

Memory of the World in Österreich
Aufgenommen werden sollen wertvolle Buchbestände, Handschriften, Partituren, Unikate, Bild-, Ton- und Filmdokumente, . Aus dem umfangreichen Erbe Österreichs, das auf die Sammlungen und Nachlässe der kunstinteressierten Habsburger, Kirchen- und Klosterschätze sowie zahlreiche Akteure der österreichischen Kultur zurückgeht, sind erst einige Einzelstücke in die Weltliste aufgenommen.

Betreut werden die nationalen Dokumentenerbe von der Österreichischen UNESCO-Kommission. Internationale Zentrale ist das Welterbekomitee.

Das Programm Memory of the World wird mit der Charta zum Erhalt des Digitalen Kulturerbes 2003 fortgesetzt, zur Frage der Langzeitarchivierung digitalisierter Dokumente sowie von ausschließlich digital vorhandenen Materialien. Hier wird in Zusammenarbeit mit der Österreichischen Nationalbibliothek oder dem Arbeitskreis Digital Preservation der Österreichischen Computer Gesellschaft intensiv an der Umsetzung in Österreich gearbeitet.

Internationales Dokumentenerberegister – Einträge aus Österreich

Nationales Dokumentenerberegister "Memory of Austria"
Neben dem internationalen Dokumentenerberegister mit 15 Einträgen aus Österreich (Stand 2018) wurde 2014 das Nationales Dokumentenerberegister "Memory of Austria" mit 19 Einzeldokumenten bzw. Dokumentensammlungen eingerichtet. 2016 wurden 22, 2018 wurden 18, darunter das Moskauer Memorandum, 2022 wurden 11 weitere hinzugefügt. Mit Stand April 2023 sind demnach in diesem Verzeichnis 70 für Österreich kulturell bedeutsame und historisch wichtige Dokumente und Sammlungen aufgeführt wurden.

Auswahl:

Siehe auch
 Welterbe in Österreich, eine Gesamtübersicht

Literatur
 United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization: Safeguarding the Documentary Heritage of Humanity. (engl.) Website der UNESDOC – Digital Library.

Weblinks

 Nationales Dokumentenerberegister "Memory of Austria". Website der unesco – Österreichischen Nationalkommission
 UNESCO-Programm Memory of the World (Gedächtnis der Menschheit) (engl.)

Einzelnachweise

Weltdokumentenerbe Osterreich

Weltdokumentenerbe in Österreich


معاهدة شيمونوسيكي  هي معاهدة وقعت في قاعة شونبانرو في شيمونوسيكي في 17 أبريل 1895 بين إمبراطورية اليابان وسلالة تشينغ منهية بذلك الحرب اليابانية الصينية الأولى.

بنود المعاهدة
تنص معاهدة شيمونوسيكي باختصار على البنود التالية:
 البند 1: تعترف الصين بالاستقلال الكامل لكوريا.
 البندين 2 و 3 : تتنازل الصين لليابان بشكل كامل عن بسكادورز، تايوان، ولياوتونغ بالإضافة إلى كامل موانئها وممتلكاتها.
 البند 4: توافق الصين على الدفع لليابان تعويض حرب بمقدار 200 مليون كوبنغ.
 بند 6 : تفتح الصين ساشيه، تشونغتشينغ، سوجو وهانجتشو.

قيمة التعويض

طبقا لبنود المعاهد كان على الصين أن تدفع قيمة التعويض لليابان بما يوازي 7.45 مليون كيلو جرام من الفضة.

وفيما بعد عندما اضطرت اليابان لترك فنزويلا لروسيا من أجل ميناء أرثر ، طلبت اليابان زيادة المبلغ ليصل الإجمالي لقيمة 8 مليون كيلو جرام من الفضة.

وصلة خارجية
 Text of the treaty

مراجع

الصين في 1895
اليابان في 1895
تايوان في 1895
أحداث أبريل 1895
تايوان تحت الحكم الياباني
علاقات كورية يابانية
معاهدات في 1895
معاهدات الإمبراطورية اليابانية
معاهدات سلام
معاهدات سلام الصين
معاهدات سلام لليابان
معاهدات مملكة تشنغ

معاهدة شيمونوسيكي


Veronica Gorrie (às vezes, referida como Heritage-Gorrie, 1971/1972) é uma escritora aborígene australiana. É uma mulher krauatungalang gunai — filha de um homem gunai, pertencente ao clã krauatungalang.

Seu primeiro livro, "Black and Blue: A memoir of racism and resilience" — um livro de memórias, que reflete sobre sua origem aborígene e a década que passou na força policial — foi lançado, em 2021, e ganhou o prêmio literário mais importante da Austrália, o Victorian Premier's Literary Awards, em 2022.

 Vida pessoal
Veronica Gorrie nasceu em 1971 ou 1972, filha de John (um homem gunai do clã krauatungalang) e Heather (uma australiana branca de primeira geração). John é um ex-oficial de ligação aborígene e trabalhava na proteção a crianças e foi o primeiro aborígene conhecido a receber uma Medalha de Serviço Público (MSP).

Cresceu em Morwell, no estado de Vitória, e morou em vários locais na Austrália, incluindo Brisbane, Mount Isa, Toongabbie, Bundaberg e Biloela. Atualmente, mora em Vitória. Tem três filhos: Nayuka, Paul e Likarri. Nayuka é um escritor, ator e ativista que apareceu nos programas "Black Comedy" e "Q+A" da rede de televisão australiana ABC.

 Carreira
A partir de 2001, trabalhou como policial no Serviço de Polícia de Queensland. Se juntou à força querendo "ajudar a eliminar ou erradicar o medo e a desconfiança que as pessoas [aborígenes] têm em relação à polícia", já disse "testemunhar a brutalidade, o uso excessivo da força, as mortes de negros sob custódia e o racismo em curso" durante seu tempo na polícia. Recebeu dispensa médica, em 2011. Desde sua aposentadoria, criticou duramente a polícia australiana, alegando que eles são "principalmente brancos, dominados por homens e construídos com base no racismo sistêmico, misoginia, homofobia e bullying".

Após sua aposentadoria do trabalho policial, embarcou em uma carreira de escritora, aparecendo nos Festivais de Escritores Emergentes de 2020 e de 2021 e no Festival de Escritores de Sydney de 2021. Seu primeiro livro, "Black and Blue: A memoir of racism and resilience", foi publicado pela Scribe, em 2021. O livro é escrito em duas partes: "Black" — que se concentram em sua aborígeneidade — e "Blue" — no tempo na polícia. O livro recebeu críticas geralmente positivas. Meriki Onus na Australian Book Review chamou-o de "um livro cativante" e "uma bela história de sobrevivência e família", e Jessie Tu no The Sydney Morning Herald declarou que "surpreende com seu grau de verdade, trauma e resiliência" e que "deveria ser material de leitura obrigatória para todos os policiais emergentes e atuais". Enquanto isso, em uma crítica mais negativa em Kill Your Darlings, Fernanda Dahlstrom observou que "uma maior exploração de como ela chegou ao abolicionismo, e alguma sinalização de onde a história estava indo, teria fortalecido esse relato de sua luta contra o racismo e desvantagem de ambos os lados da lei".

O livro ganhou o Prêmio Literário do Premier Vitoriano de Escrita Indígena (Victorian Premier's Literary Award for Indigenous Writing) e o Prêmio Vitoriano de Literatura (Victorian Prize for Literature) — o prêmio literário com a maior premiação da Austrália, com um valor de 100 mil dólares — em 2022. Também foi indicado para o Prêmio do Premier vitoriano de Não-ficção (Victorian Premier's Prize for Nonfiction) daquele ano, mas perdeu para "The Mother Wound", de Amani Haydar. O livro foi indicado para o Prêmio Douglas Stewart de Não-ficção (Douglas Stewart Prize for Nonfiction), no Literary Awards, do New South Wales Premier, de 2022.

Sua primeira peça teatral, "Nullung" ("avó paterna" na língua gunai), baseada em um extrato de "Black and Blue" sobre sua avó, foi apresentada como uma peça de leitura pela Companhia de Teatro de Melbourne, em 2021, a primeira vez conhecida em que a língua gunai'' foi apresentada em uma performance de palco.

Ligações externas

Ativistas da Austrália
Dramaturgos da Austrália
Escritoras da Austrália
Poetas da Austrália
Policiais da Austrália
!Mais Teoria da História na Wiki (Povos originários)

Veronica Gorrie


Jean Ingelow (17 March 1820 – 20 July 1897) was an English poet and novelist, who gained sudden fame in 1863. She also wrote several stories for children.

Early life
Born in Boston, Lincolnshire on 17 March 1820, Jean Ingelow was the daughter of William Ingelow, a banker. The family moved to Ipswich when she was 14. Her father was manager of the Ipswich and Suffolk Banking Company, and the family lived in accommodation above the bank at 2 Elm Street. After the bank failed, her family moved out and an arch was built leading to Arcade Street. A blue plaque commemorating her has been installed and nearby Ingelow Street is named after her.

Using the pseudonym Oris, Jean Ingelow contributed verses and tales to magazines as a girl, but her first volume, A Rhyming Chronicle of Incidents and Feelings, only appeared anonymously with an established London publisher when she was in her 30th year. This was described as charming by Alfred Tennyson, who said he would like to know the author. They later became friends.

Professional life
Ingelow followed this in 1851 with a story, "Allerton and Dreux", but it was the publication of her Poems in 1863 that suddenly made her popular. It ran rapidly through numerous editions and was set to music, proving popular as domestic entertainment. The collection was said to have sold 200,000 copies. Her writings often focus on religious introspection. In 1867 she edited, with Dora Greenwell, The Story of Doom and other Poems, a poetry collection for children.

Ingelow's work also gained public acclaim in the United States.

At that point, Ingelow gave up verse for a while and became industrious as a novelist. Off the Skelligs appeared in 1872, Fated to be Free in 1873, Sarah de Berenger in 1880, and John Jerome in 1886. She also wrote Studies for Stories (1864), Stories told to a Child (1865), Mopsa the Fairy (1869), and other stories for children, which were influenced by Lewis Carroll and George MacDonald. Mopsa the Fairy, about a boy who discovers a nest of fairies and discovers a fairyland while riding on the back of an albatross, was one of her most popular works (reprinted in 1927 with illustrations by Dorothy P. Lathrop). Anne Thaxter Eaton, writing in A Critical History of Children's Literature, calls it "a well-constructed tale" with "charm and a kind of logical make-believe." Her third series of Poems was published in 1885.

Jean Ingelow's last years were spent in Kensington. By then she had outlived her popularity as a poet. She died in 1897 and was buried in Brompton Cemetery, London.

Criticism

Ingelow's poems, collected in one volume in 1898, had frequently been popular successes. "Sailing beyond Seas" and "When Sparrows build in Supper at the Mill" were among the most popular songs of the day. Her best-known poems include "The High Tide on the Coast of Lincolnshire, 1571" and "Divided".

Many of her contemporaries defended her work. Gerald Massey described The High Tide on the Coast of Lincolnshire as "a poem full of power and tenderness". Susan Coolidge remarked in a preface to an anthology of Ingelow's poems, "She stood amid the morning dew/And sang her earliest measure sweet/Sang as the lark sings, speeding fair/to touch and taste the purer air." "Sailing beyond Seas" (or "The Dove on the Mast") was a favourite poem of Agatha Christie, who quoted it in two novels, The Moving Finger and Ordeal by Innocence.

Yet the wider literary world largely dismissed her. The Cambridge History of English and American Literature, for example, wrote: "If we had nothing of Jean Ingelow's but the most remarkable poem entitled Divided, it would be permissible to suppose the loss [of her], in fact or in might-have-been, of a poetess of almost the highest rank.... Jean Ingelow wrote some other good things, but nothing at all equalling this; while she also wrote too much and too long." Some of this criticism has overtones of dismissing her as a female writer: "Unless a man is an extraordinary coxcomb, a person of private means, or both, he seldom has the time and opportunity of committing, or the wish to commit, bad or indifferent verse for a long series of years; but it is otherwise with woman."

There have been many parodies of her poetry, noting her archaisms, flowery language and perceived sentimentality. These include "Lovers, and a Reflexion" by Charles Stuart Calverley and "Supper at the Kind Brown Mill", a parody of her "Supper at the Mill", which appears in Gilbert Sorrentino's satirical novel Blue Pastoral (1983).

Works

Mopsa the Fairy at A Celebration of Women Writers
A Lost Wand
The Prince's Dream
Gems From Jean Ingelow

Legacy
Rudyard Kipling's short story "My Son's Wife" refers to "The High Tide on the Coast of Lincolnshire, 1571". A reading of the same poem forms a scene in chapter 7 of D. H. Lawrence's Sons and Lovers.

The novelist Maureen Peters wrote Jean Ingelow: Victorian Poetess (1972).

The city of Enderby, British Columbia, in Canada was named in 1887 after a reading of "The High Tide on the Coast of Lincolnshire, 1571", and Ingelow, Manitoba, is named for her. There is an Ingelow Road in Battersea, London.

References

External links

Jean Ingelow biography & selected writings at gerald-massey.org.uk
 works at the On-line Books site
Index Entry for Jean Ingelow at Poets' Corner
Sheet Music of selected historical arrangements of her poetry

Golden Gale (all six of her novels and more)

1820 births
1897 deaths
People from Boston, Lincolnshire
English women poets
English fantasy writers
Victorian women writers
Victorian writers
Burials at Brompton Cemetery
British women short story writers
Women science fiction and fantasy writers
English women novelists
19th-century English women writers
19th-century English poets
19th-century English novelists
19th-century British short story writers

Jean Ingelow


Kakiemon é um oleiro do Japão que desenvolveu seu próprio estilo de decoração.

História
De acordo com a tradição, o oleiro coreano Yi Sam-pyeong, ou , é muitas vezes considerado o pai da porcelana Arita.

Kakiemon aperfeiçoou o estilo de Ri Sampei após 1640, produzindo porcelanas coloridas de várias cores que foram largamente exportadas para a Europa pelos mercadores holandeses de Nagasaki. Entretanto, no final do século XVII a produção em massa levou a uma queda da qualidade dessas porcelanas. Em 1953, a qualidade da porcelana Kakiemon foi restaurada por Kakiemon XII e XIII. O Kakiemon atual é Kakiemon XV.

Galeria

Bibliografia
 Menno Fitski, Kakiemon porcelain, A handbook (2011) ISBN 9087281269
 Barbara Brennan Ford; Oliver R. Impey (1989). Japanese Art from the Gerry Collection in the Metropolitan Museum of Art. New York, NY: Metropolitan Museum of Art. pp. 68–73. ISBN 978-0-87099-556-9.
 Takeshi Nagatake (2003). Classic Japanese Porcelain: Imari and Kakiemon. Kodansha International. ISBN 978-4-7700-2952-2.

Ligações externas

 Página da Kakiemon de Arita

Cerâmica japonesa

Kakiemon


Adalbert Geheeb () a fost un botanist german specializat în mușchi. Fiul unui farmacist, el a studiat istoria naturală ca amator, și a publicat extensiv.

În 1864-65, el a studiat farmacia în Jena. Până în 1892, el a servit ca farmacist în orașul său natal Geisa, apoi a lucrat ca un savant privat în Freiburg im Breisgau. El a fost membru corespondent al Royal Botanic Society din Londra și co-fondator al Rhön Club în Gersfeld.

În anul 1909, ierbarul lui cuprindea 50.000 de articole reprezentând 1300 de specii. El a fost autorul a peste 50 de lucrări științifice despre mușchi. Genul Geheebia este numit după el, așa cum sunt specii cu epitetul de geheebii, un exemplu fiind Brachythecium geheebii.

Lucrările selectate
 Die Laubmoose des Cantons Aargau. Mit besonderer Berücksichtigung der geognostischen Verhältnisse und der Phanerogamen-flora, 1864 – Mușchi din Cantonul Aargau.
 Neue Beitrage zur Moosflora von Neu-Guineea, 1889 – Noi contribuții implicând mușchi de Noua Guinee.
 Weitere Beiträge zur Moosflora von Neu-Guineea, 1898 – Mai multe contribuții implicând mușchi din Noua Guinee.
 Bryologia atlantica : mor Laubmoose der atlantischen Inseln (unter Ausschluss der europäischen und arktischen Gebiete), 1910 – "Bryologia atlantica", mușchi din insule ale Atlanticului.

Note

Nașteri în 1842
Decese în 1909
Botaniști cu abreviere de autor
Briologi germani
Botaniști germani

Adalbert Geheeb


Os atentados de 1999 em Tashkent ocorreram em 16 de fevereiro, quando seis carros-bomba explodiram em Tashkent, capital do Uzbequistão. As bombas explodiram ao longo de uma hora e meia e atingiram vários prédios do governo. É possível que cinco das explosões tenham sido uma distração em relação à sexta, que parecia ser uma tentativa de assassinar o presidente Islam Karimov. Dezesseis pessoas foram mortas e mais de 120 feridas.

Embora o governo responsabilizasse os rebeldes islâmicos – o Movimento Islâmico do Uzbequistão (MIU) – os críticos lançaram dúvidas sobre esta afirmação.

Por causa do rígido controle da mídia no país, a sequência de eventos dos ataques não é totalmente clara.

Os ataques
De acordo com a versão oficial dos ataques, quatro a cinco homens dirigiram um carro repleto de explosivos até a entrada principal do prédio do Gabinete de Ministros alguns minutos antes de Karimov discursar ali. Os agressores deixaram o local. Uma explosão de carro separada e um tiroteio ocorreram a algumas centenas de metros de distância, distraindo os guardas. Os agressores fugiram do local.

Investigação
De acordo com o Serviço Federal de Segurança, os bombardeios utilizaram uma mistura mecânica de pó de alumínio e nitrato de amônia como explosivo. Os terroristas receberam instrução em centros de treinamento dirigidos por Ibn al-Khattab e Shamil Basayev na Chechênia.

Resposta governamental
Duas horas após a explosão, o presidente Karimov e os chefes das forças de segurança uzbeques declararam que os militantes islâmicos eram os responsáveis. Muitos indivíduos foram presos, com estimativas variando de centenas a até 5.000. Grupos de direitos humanos criticaram as detenções como ilegítimas. Também acusaram o governo de plantar evidências e obter confissões por meio de tortura.

Em janeiro de 2000, na véspera do feriado muçulmano do Ramadã, o governo anunciou a execução de vários dos supostos participantes dos ataques.

O governo uzbeque também acusou o Tajiquistão de ser cúmplice dos ataques e fechou temporariamente sua fronteira com o país em resposta.

Possíveis perpetradores
Embora o governo tenha culpado o Movimento Islâmico do Uzbequistão (MUI), uma organização terrorista islamista, pelos ataques, os críticos duvidam disso. Alguns culparam a Rússia, embora outros considerem isso improvável. Outra possibilidade é que as forças governamentais de maioria muçulmana do Tajiquistão estivessem retaliando o apoio uzbeque a grupos de oposição tadjiques. Grupos terroristas tadjiques também foram sugeridos, especialmente a Oposição Tajique Unida (OTU).

Outros até sugeriram que o próprio governo era responsável, ou que "clãs" concorrentes, cuja participação no poder no governo havia sido cortada recentemente, estavam por trás dos ataques. Em particular, foi sugerido que o Serviço de Segurança Nacional, supostamente controlado pelo clã Tashkent, estivesse envolvido.

Consequências
Os críticos disseram que o regime de Karimov usou os ataques como um pretexto para reprimir a dissidência religiosa e, em menor escala, secular. Os ataques também mostraram como o país era vulnerável ao terrorismo e à instabilidade. A prisão de Jaslyk foi aberta em 1999 para manter milhares de presos após os atentados.

Bibliografia

História do Uzbequistão
Tasquente
1999 no Uzbequistão

Atentados em Tashkent em 1999


Alexandru Moraru este numele purtat de mai multe personalități:
Alexandru Moraru (n. 1883), delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Alexandru Moraru (n. 1880), membru al Sfatului Țării

Vezi și
Alexandru Morariu

Alexandru Moraru (dezambiguizare)


An Epistephium brevicristatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Evans Schultes. An Epistephium brevicristatum in nahilalakip ha genus nga Epistephium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epistephium

Epistephium brevicristatum


John William Steakley, Jr. (July 26, 1951 – November 27, 2010) was an American science fiction author. He published two major novels, Armor (1984) and Vampire$ (1990); the latter was the basis for John Carpenter's Vampires movie. He published four short science fiction and fantasy stories.

Personal life
Steakley was born in Cleburne, Texas. Aside from brief spells in South America and Hollywood, Steakley lived most of his life in Texas.  Steakley's father owned a Chevrolet dealership in Dallas from 1962 until he sold it in 1999. Steakley attended St. Mark's School and graduated from Colorado Academy, a boarding school in Denver. He then went on to study at Westminster College in Missouri, and at Southern Methodist University, where he received his BA in English.

In 1988, Steakley married photographer Lori Jones; they held their wedding reception in the showroom of a local Subaru dealership. He was an avid golfer and in the mid-1990s carried a single-digit handicap.  He died after a five-year battle with liver disease.

Career
Steakley's sister told the press that he went to Hollywood at the invitation of screenwriter L.M. "Kit" Carson. He sold a film treatment, and played a bit part ("Local 1") in at least one film, Don't Open the Door!, but "he stayed out there a few years and just hated it." Following through on his childhood fantasy of becoming a science fiction writer, Steakley returned to Texas, and wrote. He published his first professional short story, "The Bluenose Limit", in the March 1981 issue of Amazing Stories; and another, "Flyer", in the September 1982 issue. He published two major novels, Armor (1984) and Vampire$ (1990).  According to his website, he worked on the incomplete Armor II for years.

Steakley wrote the screenplay for the 1997 film, Scary Texas Movie; he also played a nameless bit part in that film. Steakley also played a nameless bit part in the 2000 film Playing Dead.

In 1998, John Carpenter directed a screen adaptation of Vampire$ (retitled Vampires), which starred James Woods as the leader of a Catholic Church-sanctioned team of vampire hunters.

Selected works
 Armor (December 1984, DAW Books, )
 Vampire$ (November 1990, Roc Books, )

See also
 Notable alumni of St. Mark's School of Texas

References

External links

John Steakley entry at The Encyclopedia of Science Fiction, 3rd edition (draft)

Fantastic Fiction author page

20th-century American male writers
20th-century American novelists
20th-century American short story writers
1951 births
2010 deaths
American male novelists
American male short story writers
American science fiction writers
Colorado Academy alumni
Novelists from Texas
People from Cleburne, Texas
Southern Methodist University alumni
St. Mark's School (Texas) alumni
Westminster College (Missouri) alumni

John Steakley


Gwendolyn Tennyson, también conocida como Gwen o La Chica de la Suerte, es un personaje ficticio de la serie de dibujos animados Ben 10 y sus series derivadas, siendo estas Ben 10: Fuerza Alienígena, Ben 10: Supremacía Alienígena y Ben 10: Omniverse, y del reboot de 2016 Ben 10, creadas por Man of Action y producidas por Cartoon Network Studios. Es la prima pelirroja inteligente de Ben Tennyson, y es una mitad humana y mitad anodita que práctica jiu-jitsu, karate y magia. Tiene un interés romántico por Kevin Levin.

Concepto y creación
Ben 10 fue creado por Man of Action Studios (formado por los creadores de cómics Duncan Rouleau, Joe Casey, Joe Kelly y Steven T. Seagle) y fue producido por Cartoon Network Studios. El grupo trabajó en el concepto de Ben 10 y su personaje principal aproximadamente tres años antes de que Cartoon Network acogiera la serie. Dave Johnson también ayudó en el desarrollo del diseño. Gwen se desarrolló originalmente para ser una compañera de clase y un potencial interés romántico de Ben acompañando en su viaje por carretera con su abuelo. En una etapa de desarrollo más avanzada, ella fue cambiada para ser su prima, siendo la pareja exactamente de la misma edad.

El diseño original de Gwen, que incluye una camiseta amarilla y una cola de caballo, fue inspirado en el diseño original de Ben Tennyson, junto al cabello pelirrojo habitual de todas las series, mientras que la cola de caballo sería incorporada al rediseño de su atuendo por Glen Murakami para la última temporada de Fuerza Alienígena, la totalidad de Supremacía Alienígena y la primera temporada de Omniverse. Su cabeza y cabello fueron reelaborados por Glenn Wong, quien también le dio al personaje su top azul en Fuerza Alienígena, mientras que Chris Hooten le agregó los colores.

El concepto original detrás de los personajes se citó más tarde como la inspiración principal para los personajes de Patrice Blazing y Nate Timely para la serie de cómics de Plantas contra zombis de PopCap Games y Dark Horse Comics, con Patrice diseñado a partir de Gwen y Nate de Ben.

Biografía ficticia

Ben 10

En la serie, Gwen Tennyson (Meagan Smith) es enviada por sus padres a un viaje por carretera con su abuelo Max (Paul Eiding) y su primo Ben (Tara Strong). Ella y Ben discuten constantemente, sin embargo, se demuestra que ambos se preocupan profundamente el uno por el otro y por su abuelo. Tras la adquisición del Omnitrix por parte de Ben, el trío se embarca en una serie de aventuras, encontrándose con varias entidades extraterrestres y sobrenaturales, incluido el mago maestro Hex (Khary Payton) y su sobrina Charmcaster (Kari Wahlgren), siendo la última la que detecta un "aura mágica" dentro de Gwen, que comienza a aprovechar, adquiriendo poderes mágicos propios, después de enterarse de que Gwen también aprovecharía sus poderes en una versión futura de sí misma (Tara Strong), luego de obtener un pequeño libro de hechizos de Charmcaster en el episodio «Cambio de Cara». En dos ocasiones, Gwen usa artefactos buscados por los magos maestros conocidos como los Hechizos de Bezel para adquirir poderes y habilidades increíbles y únicos para convertirse en una superheroína con el sobrenombre de "La Chica de la Suerte".

Ben 10: Fuerza Alienígena

Ambientada cinco años después del final de la serie original, Gwen Tennyson (Ashley Johnson) es ahora cinturón negro en karate, pero tiende a favorecer el uso de sus poderes. Es capaz de crear construcciones de energía para casi cualquier propósito, generalmente creando plataformas para levitarse a sí misma (y a otros), rayos para agarrar enemigos, explosiones circulares para derribar enemigos, proyectar rayos de sus ojos que parecen simular una visión de calor y abrir portales interdimensionales, que utiliza para ayudar a su primo Ben (Yuri Lowenthal) después de que la desaparición de su abuelo lo obligara a volver a colocarse el Omnitrix. En el episodio «Todo hablan sobre el clima», el antiguo enemigo de los primos, Kevin Levin (Greg Cipes) le dice a Gwen que sus poderes y habilidades se originan de su "línea de sangre alienígena", que ella se niega a creer. En «El potencial de Gwen», Gwen descubre que esto es cierto, que su abuela paterna, Verdona (Barbara Bain y Juliet Landau), es un ser de energía conocido como anodita, del distante planeta Anodyne, y que Gwen parece ser la única descendiente humana de ella que ha heredado sus poderes. Verdona le dice a Gwen que lo que ella y otros pensaban originalmente como "magia" era en realidad el control del mana, una sustancia de la que los anoditas crean su magia. Verdona se ofrece a llevar a Gwen a su planeta de origen y entrenarla en las inmensas formas místicas y mágicas de los anoditas, pero Gwen prefiere permanecer en la Tierra con Ben y Kevin, y luego entrará en conflicto con el regreso de Charmcaster y Michael Morningstar (Wil Wheaton), quienes, luego de buscar inicialmente absorber sus poderes, buscan venganza contra ella después de que ella recuperara sus poderes y lo redujera a una cáscara que él apodó "Darkstar". Más tarde, Gwen desata su verdadera forma anodita por primera vez en «La Guerra de los Mundos: Parte 2», logrando defender el mundo de los highbreeds. Durante el transcurso de la serie, ella desarrolla una relación romántica con Kevin, y se revela que sufre de aracnofobia y claustrofobia. Galadriel Stineman interpreta a Gwen en la película de televisión de superhéroes de 2009 Ben 10: Invasión Alienígena.

Ben 10: Supremacía Alienígena

Ambientada varias semanas después de la serie anterior, Gwen Tennyson, que ahora tiene dieciséis años, libera a su anodita interior inactiva por segunda vez contra Zombozo (John DiMaggio) después de que intenta matar a su tía y a la madre de Ben, Sandra (Beth Littleford), creciendo hasta convertirse en ser de tamaño gigantesco y gritándole que dejara a la familia Tennyson, así como a la familia de Kevin, en paz, aterrorizándolo antes de dejarlo ir para correr la voz a todos sus otros enemigos. Luego, Gwen descubre que su prima casi idéntica de cabello negro Sunny (también interpretada por Ashley Johnson) también es en parte anodita, de hecho, en mayor proporción que Gwen, ya que su madre también era anodita además de que su abuela, su padre y el tío de Gwen y Ben, Manny, se habían casado con anoditas. Una vez que se encontraron nuevamente con Charmcaster y Darkstar, la pareja entabló una relación romántica después de que Charmcaster no pudiera usar el Gran Diagon (con una apariencia parecida a Cthulhu) para resucitar a su padre, antes de ayudar a Ben a salvar el universo en la destrucción de Diagon y su Esotérica. Ben 10-Generator Rex: Heroes United, un crossover de una hora con su compañero Generator Rex de la serie Man of Action, se emitió el 25 de noviembre de 2011 en Cartoon Network, en el que Gwen aparece al principio y en un cameo de un flashback.

Ben 10: Omniverse

A diferencia de las series anteriores, Gwen es un personaje recurrente en la actualidad, que solo aparece ocasionalmente para ayudar a Ben debido a que ahora asiste a la universidad. A menudo se la representa en secuencias de flashback de cuando tenía 11 años, lo que revela que se había enamorado de Kevin en ese momento. Inmediatamente después de la serie anterior, se ve a Gwen con Ben y Kevin persiguiendo a Zombozo a través de Bellwood; se da a entender que ella lo mató brevemente durante su encuentro anterior cuando se muestra que posee una forma física más degradada. Poco después de luchar y capturar a Zombozo, Gwen se despide de Ben porque se dirige a la universidad desde que tomó clases de honor. Luego le dice a Ben que no se meta en problemas y se sube al auto con Kevin (quien también revela que se quedará con Gwen, pero cerca del campus), y los dos se van, dejando a Ben a cargo de Zombozo. Algún tiempo después, toma la decisión de tomar el manto de la Chica de la Suerte nuevamente, enmascarada y usando sus habilidades de anodita. Más tarde se muestra que asiste a una clase de magia impartida por un redimido Hex, después de que finalmente superara su depresión, convirtiéndose en su maestro favorito, antes de que su sobrina Charmcaster lo atrape como un tótem de piedra. Más tarde, después de ser liberados, él y Gwen mantienen a Charmcaster como un tótem de piedra con la esperanza de que algún día pueda mejorar. Al final de «Un nuevo amanecer», después de ver cómo se crea el nuevo universo, Ben llama a Gwen para que consiga a Kevin y le propone que el trío y su compañero Rook Blonko (Bumper Robinson) vayan juntos en un viaje por carretera para explorar el universo que ellos vieron crear.

Ben 10

Ben 10 presenta a una Gwen reimaginada (en su forma de 10 años), su primo Ben y el abuelo Max, mientras viajan por el país durante las vacaciones de verano. Cuando Ben encuentra el Omnitrix, un misterioso reloj que lo transforma en diez alienígenas diferentes, se abre ante él un mundo de superpoderes extraterrestres. La forma de Gwen como la Chica de la Suerte en la continuidad anterior existe como una popular franquicia multimedia preexistente de la que es fan, mientras que su enemigo "Kevin 11" está enamorado de Gwen, de lo que ella no se da cuenta. Desde una perspectiva de continuidad en el universo ficticio, la serie vendría a ser propiamente una serie de televisión basada en las aventuras de Gwen y Ben Tennyson en Ben 10 (2005), Fuerza Alienígena, Supremacía Alienígena y Omniverse.

Universos alternativos

Ben 10.000 y Ken 10
Gwen en este futuro (ahora conocida por su nombre completo Gwendolyn, después de que entrara a la Universidad) es una maestra hechicera, y utiliza, aparentemente, las llaves de Bezel, y ha viajado a varias dimensiones para aumentar sus poderes. Ella trae a Ben y a su yo del pasado al futuro durante el cumpleaños 80 de su abuelo Max, para que Ben y Gwen puedan cambiar la actitud de Ben 10.000, al final, disfrutando todos del cumpleaños de Max. Más tarde, cuando el hijo de Ben, Kenny Tennyson, cumple sus 10, Gwendolyn le regala en ausencia suya, un monstruo de piedra, que actúa como un perro, como los sirvientes de Charmcaster.

«El Tiempo Cura»

Gwen, al robar un libro de hechizos del castillo de Hex, regresa en el tiempo y logra convencer a su yo pasado de evitar el hackeo del Omnitrix y por lo tanto la mutación de Kevin, más esto desencadenó que Hex y Charmcaster dominaran el mundo, siendo Kevin poseído por Charmcaster con sus hechizos, Ben torturado y encarcelado en la guarida de Hex, y la Gwen de esta realidad terminara siendo asesinada por Charmcaster. Al ver lo sucedido, Gwen pudo volver atrás y evitar que pasara eso.

Véase también
 Anexo:Personajes de Ben 10

Referencias

Humanos de ficción
Personajes de Ben 10
Superhéroes
Magos ficticios
Niños prodigios ficticios
Personajes ficticios

Gwen Tennyson


Fama fraternitatis Roseae Crucis oder Die Bruderschaft des Ordens der Rosenkreuzer, usually listed as Fama Fraternitatis Rosae Crucis, is an anonymous Rosicrucian manifesto published in 1614 in Kassel, Hesse-Kassel (in present-day Germany). In 1652, Thomas Vaughan translated the work into English. An Italian edition was published as an appendix of the 77th Advertisement (part), under the title Generale Riforma dell' Universo (Universal Reformation of  Mankind), from  a German translation of Bocallini's Ragguagli di Parnasso (Advertisements from Parnassus). The Fama was soon published in separate form.

The Legend
The Fama tells the story of the "Father C.R." (later referred to in the text as "C.R.C.") and his ill-fated pilgrimage to Jerusalem; his subsequent tutelage by the secret sages of the East, the wise men of Damcar (Dhamar) in Arabia, from whom he learned the ancient esoteric knowledge which included the study of physics, mathematics, magic and kabbalah; his return through Egypt and Fes, and his presence among the alumbrados in Spain. It is thought in occultism that Rosenkreuz's pilgrimage seems to refer to transmutation steps of the Great Work.

After his arrival to Germany, Father C.R. and other Brothers established an esoteric Christian Fraternity: "The Fraternity of the Rose Cross". The Brothers of the Fraternity were sent in mission throughout the world, having as their first priority to use their esoteric knowledge to cure the sick free of charge ("gratis"), not wearing any special clothing, and met once each year in the mysterious "House of the Holy Spirit".

The Legend shows an agreement with six articles that they drew up prior to their separation, bounding themselves one to another to keep:

 That none of them should profess any other thing than to cure the sick, and that gratis.
 None of the posterity should be constrained to wear one kind of habit, but to follow the custom of the country.
 Every year, upon the day C., they would meet together at the house Santi Spiritus, or write the cause of their absence.
 Every Brother should seek a worthy person to succeed him after his death.
 The word CR should be their seal, mark, and character.
 The Fraternity should remain secret one hundred years.

Although Father C.R.C. is often identified as the allegorical character of Christian Rosenkreuz from the Chymical Wedding of Christian Rosenkreutz, the Fama Fraternitatis does not identify him as such in the text.

List of names in the Legend
The Legend presented in the Manifestos has been interpreted through centuries as texts full of symbolism. Rosicrucians clearly adopted through the Manifestos the Pythagorean tradition of envisioning objects and ideas in terms of their numeric aspects, and, on the other hand, they directly state in the Confessio Fraternitatis: "We speak unto you by parables, but would willingly bring you to the right, simple, easy and ingenuous exposition, understanding, declaration, and knowledge of all secrets."

In the narrative
C.R.
 I. A.
 G.V.
 R.C. (C.R.C.'s deceased father's brother's son): (see also description in the vault below). B. (a skillful painter)
 I.O. (P.A. was his successor)
 P.D. (A. was his successor, and N.N. was in turn A's successor)
 R. (successor to C.R.C.)
 G.G.

The sentence "C.R.C.'s deceased father's brother's son" has always been a deeply enigmatic one. There is the possibility that it may refer to the rebirth process, a central tenet teaching of groups having, or claiming to have, a Rosicrucian philosophy. This would imply that "Father C.R.", possibly of the 13th and 14th centuries, would have been reborn to "R.C.", becoming the 14th and 15th century C.R.C. in the Manifestos. This appears to confirm what several later sources wrote about the Rosicrucian movement:
According to the founder of Anthroposophy, Rudolf Steiner, the Mystery of the foundation of the Rosicrucian Order in the early 14th century relates to the birth of Christian Rosenkreuz in the 13th century, and his later rebirth in the 14th century.
According to Maurice Magre, in Magicians, Seers, and Mystics, derived from local oral tradition, Christian Rosenkreuz was the last descendant of the Germelschausen, a German family which flourished in the 13th century. Their Castle stood in the Thuringian Forest on the Border of Hesse and they had embraced Albigense's doctrines, combining pagan superstitions and Christian beliefs.
According to the Rosicrucian Initiate Max Heindel, the foundation of the Order of the Rose Cross occurred in 1313, early 14th century.
According to Mason Albert Pike, and later metaphysician René Guénon and the scholar Manly Palmer Hall, the "Adepts of the Rose-Croix" are for the first time expounded in Dante's Divine Comedy (1308–1321).

In C.R.C.'s vault
 Fra. I.A. Fra. Ch. electione Fraternitatis caput. [elected head of Fraternity]: possibly Iohann Andreae (1586–1654)? Fra. G.V. M.P.G.
 Fra. F.R.C. Junior haeres S. Spiritus [younger heir of the house of the holy spirit]:
 Fra. F.B. M.P.A. Pictor et Architectus [painter and architect]:  possibly Francis Bacon (1561–1626)?"Secundi Circuli" Fra. P.A. Successor to Fra. I.O., Mathematicus
 Fra. A. Successor to Fra. P.D.
 Fra. R. Successor to Patris C.R.C., cum Christo Triumphantis [with Christ Triumphant]

The enigmatic "Fra. F.R.C." in the vault (the "R.C." in the narrative, see above) is mentioned as "heir"; this statement "younger heir of the house of the holy spirit" seems to provide evidence of the intimate relation to "Father C.R.", possibly meaning "Father R.C." [forming the C.R.C. initials]:
The poet Fernando Pessoa — known defender of Masonic and Rosicrucian ideals and possible Rosicrucian Initiate, as he states "Initiated from Master to Disciple in the three minor degrees of the (apparently extinct) Portuguese Templar Order" (Rosicrucians seem to have had a deep presence in Portugal, intermixed with Templar tradition, and with evidence in monuments and literature, from medieval times into the 20th century) — wrote an hermetic poem titled "No Túmulo de Christian Rosenkreutz" [In the Tomb of C.R.C], which states in the final line/verse: "Our Father Rose-n-c[k]reuz [Rosaecruz] knows and keeps silent", which may attribute the whole key to the understanding of the "Fama" to the enigmatic character described as "R.C." or "F.R.C".
The sentence "cum Christo Triumphantis" [with Christ Triumphant] may imply that the central meaning of the "Fama" is to give account of the final achievement into the "Great Work" (the Philosopher's Stone of the alchemists, or the Holy Grail of the Templars) by C.R.C., Christian Rosenkreuz. This seems to describe that the symbolism of the unification of the "Rose" and the "Cross" (Christian Rose Cross), in the Legend, implies the existence of a Christic state (Christ, the Light of the World), which includes liberation from the cycle of births and deaths, comparable and higher than the Buddhic state (Buddha, the Light of Asia) described in the eastern sacred literature. This "Christic" process and state is pointed by major occultists as being described in some major western literary works as the 14th-century Divine Comedy or the 16th-century The Lusiads, and, it is also, to some extent, explained in the Rosicrucian literature known as Western Wisdom Teachings.

Origin
In his book The True Story of the Rosicrucians historian Tobias Churton brought to light new documents that prove the Fama was written by a group of Lutheran scholars at Tübingen in which Andreae took an active part. After one manuscript written in 1612, which was intended to be circulated privately escaped their control, the movement took a life in itself, prompting new theories and pure speculations such as those brought forward by Émile Dantinne (1884–1969) who theorised that the origins of the Rosicrucians might have had an Islamic connection. Rosenkreuz started his pilgrimage at the age of sixteen. This led him to Arabia, Egypt and Morocco, where he came into contact with sages of the East who revealed to him the "universal harmonic science". After learning Arabic philosophy in Jerusalem, he was led to Damcar. This place remains a mystery — it did not become Damascus, but is somewhere not too far from Jerusalem. Then he stopped briefly in Egypt. Soon afterwards, he embarked to Fes, a center of philosophical and occult studies, such as the alchemy of Abu-Abdallah, Gabir ben Hayan and Imam Jafar al Sadiq, the astrology and magic of Ali-ash-Shabramallishi, and the esoteric science of Abdarrahman ben Abdallah al Iskari. However, Dantinne states that Rosenkreuz may have found his secrets amongst the Brethren of Purity, a society of philosophers that had formed in Basra (Iraq) in the 10th century. Their doctrine had its source in the study of the ancient Greek philosophers, but it became more neo-Pythagorean. They adopted the Pythagorean tradition of envisioning objects and ideas in terms of their numeric aspects. Their theurgy and esoteric knowledge is expounded in an epistolary style in the Encyclopedia of the Brethren of Purity.

The Brethren of Purity and the Sufis were united in many points of doctrine. They both were mystical orders deriving from Quranic theology but supplanting dogma with a faith in the Divine Reality. There were many similarities between the Rosicrucian way as expressed in the manifestos and the way of life of the Brethren of Purity. Neither group wore special clothing, both practiced abstinence, they healed the sick, and they offered their teachings free of charge. Similarities also were evident in the doctrinal elements of their theurgy and the story of creation in terms of emanationism. However, if one studies the Fama which was written by Lutherans, the main idea of Islamic connection is easily disproved. What was intended with the Fama was a novel in which the idea of reformation of Sciences and Arts in which a Hermetic tradition of European origin is well established.

 See also
Christian RosenkreuzConfessio Fraternitatis (1615) – Chymical Wedding of Christian Rosenkreutz'' (1616) – Parabola Allegory
Esoteric Christianity
Lectorium Rosicrucianum – Antonin Gadal – Catharose de Petri – Jan van Rijckenborgh
Rosicrucian
Rosicrucian Fellowship – Max Heindel
Rosicrucian Manifestos

Notes and references

External links
Text of the Fama Fraternitatis at the Alchemy web site
Text of the Rosicrucian Manifestos at the Rosicrucian Library web site
Text of the Fama Fraternitatis at the Internet Sacred Texts Archive (Golden Dawn Text Resource)
Scans of the original English pamphlet on
Fama Fraternitatis – Introduction, an essay by Alexandre David.
Francis Bacon and the Secret of the Rosicrucian Rose by Mather Walker

1614 works
17th-century documents
Rosicrucianism

Fama Fraternitatis


Emmanuel Cosquin (n. 1841 – d. 1919) a fost un folclorist francez. A colectat povești populare în satul Montiers-sur-Saulx, pe care le-a publicat volumul Contes populaires de Lorraine. El a susținut teoria că legendele europene sunt de origine indiană.

Biografie

Născut în 1841 în Vitry-le-François, Emmanuel Cosquin a urmat mai întâi studii de drept înainte de a se orienta către jurnalismul militant. Autor, printre altele, al mai multor articole publicate în Moniteur universel, el a redactat, de asemenea, "câteva studii foarte documentate cu privire la francmasonerie". De asemenea, el a participat la crearea Cercurilor catolice de muncitori.

Inspirat de opera fraților Grimm, el a dezvoltat o pasiune pentru basmele populare europene. A corespondat cu mai multe specialiști străini, precum filologul Theodor Benfey, și a susținut teoria împărtășită de acesta din urmă că poveștile erau invariabil de origine indiană. Pentru el, "răspândirea s-a făcut în maniera unei inundații regulate, plecând de la un rezervor unic și împingând mereu înainte în toate direcțiile. De aici, această probabilitate de a găsi pretutindeni aceleași depozite. Acest rezervor, de unde au curs poveștile înspre est către Indochina, la nord spre Tibet și populațiile mongole, la vest către Persia, lumea islamică din Asia și Africa și în cele din urmă Europa în cele din urmă, este India".

Cosquin a ilustrat această teorie printr-o abordare originală: cu ajutorul a două surori, el a adunat toate poveștile dintr-un singur sat, Montiers-sur-Saulx din Barrois. Astfel, activitatea sa a culminat în 1886 cu publicarea a două volume de Contes Populaires de Lorraine. Cartea a însoțit fiecare din cele peste 80 de povești cu o serie de note ce inventariau variantele franceze sau străine pe care le cunoștea Cosquin, făcând frecvent comparații care să-i sprijine teza originii indiene.

A fost ales în 1902 membru corespondent al Institutului de către Académie des inscriptions et belles-lettres, la propunerea lui Gaston Paris. El a renunțat complet la jurnalism și s-a ocupat doar de folclor. A publicat mai multe studii în diverse reviste științifice, a redactat printre altele, începând din 1913, Contes indiens et l'Occident, operă neterminată ce a apărut pentru prima dată în Revue des traditions populaires și Revue d'ethnographie et des traditions populaires.

Emmanuel Cosquin a murit în 1919.

Publicații
 Contes populaires de Lorraine (Paris, 1886)
 Contes (Editions Philippe Picquier, 2003), prefață de Nicole Belmont.

Recuperare parțială (fără comentarii) în: Emmanuel Cosquin, Contes de Lorraine, Collecte choisie par Françoise Morvan et présentée par Nicole Belmont, Rennes, Éditions Ouest-France, 2012.

Referințe

Nașteri în 1841
Decese în 1919
Folcloriști francezi

Emmanuel Cosquin


Antonin Igau né le 9 janvier 2000, est un joueur de hockey sur gazon français. Il évolue au poste d'attaquant au Royal Antwerp HC, en Belgique et avec l'équipe nationale française.

Il a remporté la médaille de bronze lors de la Coupe du monde des moins de 21 ans en 2021.

Carrière

Championnat d'Europe
 Top 8 : 2021

Coupe du monde (moins de 21 ans)
  : 2021

Références

Liens externes

Naissance en septembre 2000
Joueur français de hockey sur gazon

Antonin Igau


Turkinja (lat. Leucoagaricus leucothites), poznata i kao bjelkasta pečurkovica, je jestiva gljiva širom svijeta raširena vrsta gljiva iz porodice pečurki (lat. Agaricaceae).

Opis
 Klobuk turkinje je širok od 4 do 10 centimetara, u mladosti zvonolikokuglast, na kraju raširen i vijugav, bijele boje, poslije siv, prekriven finim ljuskicama koje se zatim gube; na dodir postaje žućkastozelenkast.
 Listići su gusti, vodenasti, od trusine mogu biti crvenkasto naprašeni; do stručka su zaokruženi na kratak ovratnik (lat. collarium).
 Stručak je visok od 5 do 10 centimetara, bijel, najprije pun pa šupalj, na dnu zadebljan, vlaknast, redovito zakrivljen; nosi tkaninast, gladak vjenčić.
 Meso je bijelo, tamo gdje se sastaju stručak i klobuk dobiva lagani crvenkasti dašak; miris oštar i dosta neugodan; okus po rotkvi i malo trpak.
 Spore su bijele, malo crvenkaste, eliptične, 7 – 10 x 5 – 7 μm.

Stanište
Raste od proljeća do kraja jeseni na obrađenom tlu, u vrtovima, vinogradima, kukuruzištima, grobljima i tako dalje.

Upotrebljivost
Turkinja je jestiva, vrlo dobra. Prije upotrebe treba je obariti da izgubi neugodan zadah. Stari autori smatrali su je jestivom, dok je neki moderni autori smatraju otrovnom.

Sličnosti
Donekle je slična Lepiota cretacea Bull, koja ima žutocrvenkaste listiće. U mladosti vrlo podsjeća na lipiku (lat. Agaricus arvensis Schaeff). Zbog staništa na kojemu raste teško je povjerovati da se može zamijeniti nekom otrovnom gljivom. Međutim, nije naodmet oprez da je ne bismo zamijenili nekom zalutalom zelenom ili žutom pupavkom, koje imaju uvijek debelo gomoljasto zadebljanje stručka s ostacima bijelog ovoja.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Agaricales
Jestive gljive

Turkinja


Baronul Nikolaus Joseph von Jacquin () a fost un renumit botanist, chimist și medic austriac de origine franceză, fiind prim-autor în descrierea multor animale, ciuperci și plante. Abrevierea numelui său în cărți științifice este în domeniul botanicii și micologiei Jacq., în cel al zoologiei Jacquin.

Origini și familie

Nikolaus a provenit dintr-o familie aristocrată franceză (al cărui titlu nu a fost prevalat în Sfântul Imperiu Roman, de abia Nikolaus a obținut titlul de baron pentru țările Imperiului Hasburgic) care s-a mutat în Olanda, în ultimul sfert al secolului al XVII-lea. El a fost fiul lui Claudius Nikolaus (1694-1743), proprietarul unei manufacturi de pânză și catifea în Leiden și al soției lui, Elisabeth Maria von Heyningen († 1755) din Delft. A avut un frate, Johann Jakob, farmacist († 1768) și o soră, Marie Agathe.

Viitorul savant a fost căsătorit cu Catharina († 1791), fiica consilierului guvernamental imperial la Viena Johann Heinrich Schreibers. Soții au avut mai mulți copii, printre care au fost Joseph Franz (n. 7. februarie 1766, Schemnitz – d. 26 octombrie 1839, Viena), cunoscut medic precum de asemenea profesor de botanică și chimie la Universitatea din Viena, Emil Gottfried (1767–1792) și sora lor Franziska (1769-1850), o pianistă talentată.

Compozitorul Wolfgang Amadeus Mozart a fost împrietenit strâns cu familia Jacquin. El a dedicat mai multe compoziții membrilor acestei familii, astfel lui Joseph Franz între altele canonul dublu pentru patru voci KV 228 (la care a adăugat, scris în limba engleză: "Don't never forget your true and faithfull friend."), precum și Mente ti lascio, o figlia (KV 513). Elevei sale Franziska i-a dedicat Kegelstatt-Trio (KV 498, trio muzical pentru pian, violă și clarinet) și sonata de pian în do-major pentru patru mâini, KV 521. Cel mai intensiv contact l-a întreținut cu Gottfried, căruia i-a dedicat mai multe opere, mai departe a publicat două compoziții sub numele acestuia (Als Luise die Briefe ihres ungetreuen Liebhabers verbrannte, KV 520 și Das Traumbild, KV 530).

Biografie
Tatăl lui Nikolaus a fost inițial bogat ca proprietar unei manufacturi însemnate de pânză și catifea, dar a pierdut din cauza unor condiții nefavorabile pentru negoț cea mai mare parte a averii sale. Cu toate acestea, copilul a primit o educație cu grijă, părinții dorind să studieze odată teologia. După absolvirea liceului din Antwerpen (un liceu cunoscut pentru punerea punctului central în studiul clasiciștilor vechi greci și romani), a început ca pregătire cu un studiu universal  la "Școala Înaltă" din Löwen (pe atunci Țările de Jos Austriece. Înapoiat, a început însă să studieze medicina la Universitatea din Leiden. În  acest timp a făcut cunoștință cu naturalistul și prietenul precum fostul elev al lui Carl Linné, Laurens Theodorus Gronovius (în Germania: Gronow, n. 1 iunie 1730 – d. 8 august 1777), care a inițiat în tânărul Jacquin interesul pentru botanică, instruindu-l după metoda faimosului savant. Înfocat de științele naturale studentul s-a înscris și pentru botanica. După scurtă vreme a părăsit orașul său natal și s-a mutat la Paris, universitatea de acolo având un renume mai însemnat. Jacquin a avut acolo prilejul să studieze mai departe medicina, iar botanica la cunoscutul profesor Bernard de Jussieu.

În anul 1752, Jacquin a urmat invitații medicului celebru Gerhard van Swieten, unui prieten bun a părinților lui, la Viena. Acolo a terminat studiile și a început să practice ca chirurg. Dar marea dragoste a aparținut biologiei. Astfel a catalogat toate plantele în "grădina olandeză" a împăratului și împărătesei după sistemul Linné. Cu acest prilej a făcut cunoștință cu co-regentul Francisc I (în țările austriece împărăteasă a fost Maria Terezia, dar Francisc a fost împăratul Sfântului Imperiu Roman) care a fost entuziasmat de hărnicia și talentul lui. De acea, domnitorul l-a ales șef unei mari expediții austriece în Indiile Occidentale. Înainte de a părăsi continentul pe 7 ianuarie 1755 din portul Livorno, a făcut un ocol prin Franța de Sud de unde a trimis 17 lăzi pline cu zoofite și fosile la Viena. La Marseille a făcut cunoștință cu cunoscutul geograf și matematician francez Charles Marie de La Condamine și la Montpellier cu celebrul filozof francez Claude Adrien Helvétius. Timp de aproape cinci ani, savantul a vizitat Martinica, St. Eustache, Insula Sfântul Martin, Guadelupa, Sfântul Kitts, Curaçao, Hispaniola, Jamaica până la Cartagena și pe călătoria de întoarcere Cuba. În ziua de  17 iulie 1759, Jacquin s-a întors aducând multe plante medicinale, folositoare ( de exemplu cacao) și otrăvitoare, decorative, etc. acestei sfere precum 50 de lăzi cu rarități botanice și etnologice înapoi la Viena. Această călătorie a fost începutul multor altor expediții care lau făcut pionier al botanicii austriece. În 1760 a scris prima sa carte de reputație internațională, Enumeratio systematica plantarum quas in Insulis caribeis vicinaque Americes, care a inclus rezultatele cercetărilor sale precum descrieri și alocări în conformitate cu principiul lui Linné despre expediția sa în Caraibe. Aceasta, împreună cu lucrările Enumeratio Stirpium Plerarumque și Selectarum stirpium americanum historia cu 264 de table colorate, publicate în 1762 respectiv 1763, au fost decisive pentru reputația mare pe care le-au căpătat grădinile împărătești, cea de la Viena și în special cea de la Schönbrunn.

Pe 9 iunie 1763, Jacquin a fost numit de către Maria Terezia consilier imperial montan și pentru afaceri monetare (Münzrat) precum profesor de industrie minieră practică și chimie în Schemnitz. Apoi, în 1768, împărăteasa l-a numit profesor de botanică și chimie la Universitatea din Viena, un post care a fost legat cu funcția de director al grădinii botanice nou înființate la Rennweg (nume de stradă) precum cu supravegherea grădinii imperiale din Schönbrunn. Profesura în chimie a delegat-o fiului său Joseph Franz în 1797, predând de atunci încolo numai botanica. În anul 1809 a devenit rectorul universității.

În anul 1764, savantul a fost înnobilat pentru productivitatea și excepționalitatea muncii sale de împărăteasa Maria Terezia cu titlul austriac Edler von" iar în anul 1806, cavalerul a fost ridicat la rangul de baron austriac (Freiherr) prin cea mai înaltă rezoluție a împăratului Francisc I al Austriei la Viena. Titlul de baron era doar valabil pentru el și urmașii săi legali.

Jacquin a luat de la început parte activă la transformarea chimiei prin fizicianului și chimistului scoțian Joseph Black, apoi completată de Lavoisier. După ce Black a învățat că există de asemenea corpuri gazoase care nu fac parte al aerului atmosferic, dezvoltând cu farmacistul Meyer în Osnabrück o controversă stranie asupra cauzei statului blând și mușcător al varului, Jacquin a decis această controversă în 1769 prin lucrarea sa Examen chimicum doctrinae Meyerianae de acido pingui et Blackianae de aene fixo nes pectu calcis, în care a dovedit, că "aerul" dezvoltat de var este un acid absorbit de apă și dovedind ipoteza prin inventarea ingenioasă de instrumente pentru măsurarea de gaz și aplicarea lor.

Baronul Jacquin, prim-descriitor multor plante, ciuperci si animale care a întreținut o corespondență foarte copioasă cu Carl Linné între 1759 și 1778 (vezi sub "Legături externe"). El a scris aproape toate operele sale în limba latină, cauzat învățământului intensiv la liceul din Antwerpen precum studiilor sale suplementare în această limbă. Marele om de știință a murit de abia la vârsta de 90 de ani și a fost înmormântat în cimitirul Matzleinsdorf, astăzi parte acartierului X din Viena. Cimitirul este în prezent un parc (cu mormintele vechi). Pietrele funerare ale lui Jacquin au fost mutate la grădina botanică a universității capitalei.

Jacquin a publicat cu sârguință. După primele sale lucrări importante Enumeratio systematica plantarum quas in Insulis caribeis vicinaque Americes și ilustrata Selectarum stirpium americanum historia mai sus numite care i-au adus renume internațional, mai sunt de menționat în special marile opere Hortus Botanicus Vindobonensis în 5 volume cu 300 de plăci colorate (1770-1776), Icones Plantarum Rariorum în 3 volume cu 648 de table colorate (1781-1793) și Collectanea ad botanicam, chemiam et historiam naturalem spectantia, în 4 volume, un suplement, cu 112 table colorate (1786-1796). Dar cea mai prestigioasă este Florae austriacae, sive plantarum selectarum (1773-1778), în 5 volume cu 450 de imagini ale lui Franz Anton von Scheidel, care este considerată una dintre cele mai frumoase cărți despre plantele sălbatice ale țărilor europene pe lângă Flora Danica (1648-1802, scrisă de mai mulți savanți danezi), Flora Londinensis a lui William Curtis (1775-1796) și Flora Graeca în 10 volume pe baza ilustrațiilor lui Ferdinand Lucas Bauer, publicată de James Edward Smith (7 volume,1806-1830) și John Lindley (3 volume, 1833-1840). Datorită valorii ei artistice și ediției de la început mici a fost vândută pe timpuri trecute rapid, fiind constată raritate la scurt timp după apariție. Astfel a devenit accesibilă doar pentru un cerc exclusiv de interesanți. Pentru cărturarii privați achiziția operei a însemnat o problemă financiară. În prezent, prețul pentru cele cinci volume este estimat de Christie's din Londra la aproximativ CHF 50.000.

Onoruri

 11 septembrie 1780: Membru de onoare străin al Academiei Ruse de Științe
 1783: Membru străin al Academiei Regale Suedeze de Științe
 1788: Membri străini ai Royal Society
 1788: Fellow of the Royal Society
 1789: Membru al Academiei Leopoldine
 1804: Membru corespondent al Academiei Franceze de Științe
 1805: Ordinul "Sfântul Stefan", comandor
 1806: Ordinul Dannebrog, cavaler de clasa I
 1809: Membru corespondent al Academiei Regale Olandeze, astăzi Academia Regală Olandeză de Arte și Științe
 1812: Membru de onoare al Academiei Prusace de Științe
 13 iulie 1875: Denumirea unei străzi după marele savant austriac (Jacquingasse) la Viena, cartierul al III-lea
 1876: Pictură murală (sgraffito) pe fațada în Gerlgasse (cartierul al III-lea) creat de Emil Moser
 1876: Sculptura marelui savant pe balustrada Muzeului de Istorie Naturală din Viena, aflată pe dreapta deasupra intrării principale, creată de sculptorul francez Jean Baptiste Gustave Deloye
 1905: Dezvăluirea unui bust în onoarea marelui savant în curtea cu arcade a Universității din Viena
 1977: Timbru special în memoria a 250-ei aniversări a nașterii lui Jacquin
 23 februarie 2011: Emisia unei monede în valoare de 20 € în onoarea lui Jacquin în Austria. Finețea argintului este de 900 miimi și diametrul monedei de 34 de milimetri.

Publicații (selecție)

 Enumeratio systematica plantarum, Editura Theodorus Haak, Lugduni Batavorum (Leiden) 1760
 Enumeratio Stirpium Plerarumque, Editura Johann Paul Kraus, Viena 1762
 Selectarum stirpium americanum historia cu 264 de table colorate, Editura Ex officina Krausiana, Viena 1763 și 1780
 Observationum Botanicarum, 4 volume cu 100 de table colorate, Editura Ex officina Krausiana, Viena 1764-1771 (vol. 1 1764, vol. 2 1767, vol. 3 1768, vol. 4 1771)
 Examen chimicum doctrinae Meyerianae de acido pingui et Blackianae de aene fixo nes pectu calcis, Viena 1769
 Hortus Botanicus Vindobonensis, 5 volume cu 300 de plăci colorate de Franz Anton von Scheidel, Editura Leopold Johann Kaliwoda, Viena 1770-1776
 Flora Austriacae, sive plantarum selectarum, 5 volume cu 450 de table colorate, Editura Leopold Johann Kaliwoda, Viena 1773-1778
 Miscellanea austriaca ad botanicam, chemiam, et historiam naturalem spectantia, vol. 1, Editura Officina Krausiana, Viena 1778
 Miscellanea austriaca ad botanicam, chemiam, et historiam naturalem spectantia, cu multe plăci colorate, vol. 2, Editura Officina Krausiana, Viena 1781
 Icones Plantarum Rariorum, 3 volume cu 648 de table colorate, Editura Christian Friedrich Wappler, Viena 1781-1793
 Nikolaus Joseph Edlen von Jacquin's Anfangsgründe der medicinisch-practischen Chymie zum Gebrauche seiner Vorlesungen, Editura Christian Friedrich Wappler, Viena 1783 și 1785
 Dreyhundert auserlesene amerikanische Gewächse nach linneischer Ordnung, 3 volume cu 300 de plăci colorate de Johannes Zorn, Editura G. N. Rase, Nürnberg 1785-1787  Vol. 1
 Collectanea ad botanicam, chemiam et historiam naturalem spectantia, 4 volume, un suplement, cu 112 table colorate, Editura Ex officina Wappleriana, Viena 1786-1790 (supl. 1796) Vol. I Vol. IV
 Oxalis.Monographia iconibus illustrata cu 81 de table, Editura Christian Friedrich Wappler, Viena 1794
 Plantarum rariorum Horti caesarei Schoenbrunnensis descriptiones et icones, 4 volume cu 500 de table, Editura Christian Friedrich Wappler, Viena, Editura B. et J. White, Londra, Editura S. et J. Luchtmans, cu toate 1797-1804
 Fragmenta Botanica 1800-1809 cu 138 de table, Editura Mathias Andreas Schmidt, Viena 1809

Taxoni dedicați lui Jacquin
Faimosului savant care a descris ca prim-autor neenumerate animale, ciuperci și plante, au fost dedicați mulți taxoni. Astfel genul Jacquinia din familia Theophrastaceae precum toate cele 244 de specii conținute, de la Jacquinia aciculata până la Jacquinia yunquensis, sunt denumite după el, de asemenea genul Jacquiniella din familia Orchidaceae cu 31 de specii (de exemplu Jacquiniella cernua ori Jacquiniella globosa) sau 205 de soiuri din diverse familii și genuri cu epitetul jacquinii (de la Calodracon jacquinii Planch. până la Urera jacquinii var. ulmifolia (Kunth) Wedd) precum încă o dată 65 de specii cu eponimele jacquiniana, jacquinianum respectiv jacquinianus. Datorită valorii ei artistice și ediției de la început mici a fost vândută pe timpuri trecute rapid, fiind constată raritate la scurt timp după apariție. Astfel a devenit accesibilă doar pentru un cerc exclusiv de interesanți. Pentru cărturarii privați achiziția operei a însemnat o problemă financiară. În prezent, prețul pentru cele cinci volume este estimat de Christie's din Londra la aproximativ CHF 50.000.

Note

Bibliogafie
 Austriaforum (fostul AEIOU)
 J. G. Ersch & J. G. Gruber: "Allgemeine Encyclopädie der Wisssenschaften und Künste", vol. 2 H-N, partea 14, Editura F. A. Brockhaus, Leipzig 1837, p. 57-60
 Maria Petz-Grabenbauer: "Zu Leben und Werk von Nikolaus Joseph Freiherr von Jacquin", în: "Wiener Geschichtsblätter" nr. 50, 1995, p. 121 pp.
 Walter Kleindel și Hans Veigl: "Das große Buch der Österreicher (Marea carte a austriecilor) - 4500 Personendarstellungen in Wort und Bild, Namen, Daten, Fakten", Editura  Kremayr & Scheriau, Viena 1987
 Österreichischen Akademie der Wissenschaften (Academia Austriacă de Stiințe) (ed.): "Österreichisches biographisches Lexikon 1815–1950", Editura Böhlau, Viena - Graz 1954, reeditat până în prezent
 Johann Nepomuk Raimann: "Rede zur Gedächtnisfeier des hoch- und wohlgeborenen Herrn Nikolaus Joseph Freiherr von Jacquin" (necrolog), Editura Anton Strauß, Viena 1818

Legături externe

 Plante descrise de Jacquin în IPNI
 Corespondentä între Jacquin și Carl Linné

Nașteri în 1727
Nașteri pe 16 februarie
Decese în 1817
Decese pe 26 octombrie
Botaniști cu abreviere de autor
Rectori
Profesori universitari austrieci
Cetățeni de onoare
Biologi din secolul al XVIII-lea
Biologi din secolul al XIX-lea
Chimiști din secolul al XVIII-lea
Chimiști din secolul al XIX-lea
Medici din secolul al XVIII-lea
Medici din secolul al XIX-lea
Botaniști austrieci
Micologi austrieci
Zoologi austrieci
Membri ai Academiei Leopoldine
Membri ai Academiei Prusace de Științe
Membri ai Academiei Ruse de Științe
Membri ai Academiei Regale Suedeze
Membri străini ai Royal Society
Fellows of the Royal Society
Scriitori de limbă latină
Baroni

Nikolaus Joseph von Jacquin


Esther et Assuérus (en italien, Ester e Assuero ; ou Esther devant Assuérus) est un tableau de  de haut sur  de large réalisé entre 1628 et 1635 par la peintre baroque italienne Artemisia Gentileschi. Il est conservé au Metropolitan Museum of Art de New York.

L'œuvre
On pense que l'œuvre a été commencée par Artemisia Gentileschi, à Venise vers 1628 et qu'elle l'a emportée avec elle à Naples. Artemisia démontre en fait, dans ce tableau, qu'elle a retenu les leçons des grands peintres vénitiens, eux qui appréciaient les ambiances luxueuses et scénographiques des scènes bibliques.

Le thème de la rencontre entre Esther, héroïne juive, et Assuérus, puissant roi de Perse, avait déjà été peint par Tintoret et l'atelier de Véronèse. Ce dernier tableau a probablement été vu par Gentileschi à Venise.

Ce tableau, parmi ses plus ambitieux, représente l'héroïne juive Esther, qui comparut devant son mari, le roi Assuérus de Perse, afin d'éviter un massacre du peuple juif, rompant avec le protocole de la cour et risquant ainsi la mort. Gentileschi a conçu cette scène dramatique, dans laquelle Esther s'évanouit avant que le roi n'accède à sa demande.

La scène - décrite dans le Livre d'Esther de l'Ancien Testament - est représentée fidèlement par Artemisia. Esther, avec son visage extrêmement pâle, prête à s'évanouir, est soutenue par ses deux demoiselles, tandis qu'Assuérus, vêtu d'une tenue somptueuse, se lève du trône pour lui apporter son aide.

Liens externes

 Image du tableau

Tableau d'Artemisia Gentileschi
Tableau des années 1630
Esther dans la peinture
Œuvre conservée au Metropolitan Museum of Art

Esther et Assuérus (Gentileschi)


TMMOB Gıda Mühendisleri Odası 6235 sayılı yasa ile kurulan Türk Mühendis ve Mimar Odaları Birliği'ne bağlı bir Meslek Odası olarak kurulmuş, Anayasanın 135. maddesinde tanımlanan, kamu kurumu niteliğinde TMMOB'a bağlı bir meslek odasıdır.

TMMOB Gıda Mühendisleri Odası'nın amaçları, meslek mensuplarının haklarını korumak, gıda mühendisliği mesleğini tanıtmak, meslek alanını ilgilendiren konularda toplumu bilgilendirmek, meslek alanındaki gelişmeleri izlemek ve yaymak, sektörü ve toplumu doğru şekilde yönlendirmek, gıda politikalarının oluşturulmasında söz sahibi olmak, mesleğe yönelik eğitimler düzenlemek, mesleğin gelişimine katkıda bulunacak her türlü etkinliği düzenlemek ve desteklemek, her türlü bilimsel ve mesleki yayınlar yapmak gibi amaçlara yönelik olarak çalışmalarını sürdürmektedir.

Türkiye merkezli mühendislik kuruluşları
TMMOB

Gıda Mühendisleri Odası


Teodor Catalina (n. 18 septembrie 1888, Doloave, Județul Torontal) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Teodor Catalina a fost senator în Parlamentul României-Mari și ajutor de primar al municipiului Timișoara. La Marea Adunare Națională de la Alba Iulia a participat ca delegat al Circumscripției Panciova (din fostul Banat sârbesc).

Note

Bibliografie
Mircea Vaida-Voevod, Gelu Neamțu, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților. Ioachim Crăciun: Documennne la un sfert de veac de la Marea unire, Editura Academiei Române, 2005

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1888
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Decese în secolul al XX-lea

Teodor Catalina


Oskar Eric Gunnar Hultén (18 mars 1894 – 1 febrúar 1981) var sænskur grasafræðingur plöntu-landfræðingur og landkönnuður.

Styttingin á höfundarnafninu er Hultén.

Meðal tegunda nefnda honum til heiðurs eru:

 Ligusticum hultenii, af Merritt Lyndon Fernald
 Salix hultenii, af Björn Floderus

Útgefin rit

 Hultén, Eric (1927–1930) Flora of Kamtchatka and the adjacent islands, vol. 1-4. Kungl. Svenska vetenskapsakademiens handlingar 5(1) and 8(2). Stockholm, Almqvist & Wiksell.
 Hultén, Eric (1937) Flora of the Aleutian islands and westernmost Alaska peninsula with notes on the flora of Commander islands. Stockholm, Thule. 397 pp. 2nd edn. 1960 (series: Flora et vegetatio mundi, vol. 1) Weinheim, Cramer. 376 pp.
 Hultén, Eric (1937) Outline of the history of arctic and boreal biota during the quaternary period: their evolution during and after the glacial period as indicated by the equiformal progressive areas of present plant species. Stockholm, Thule. 168 pp. Dissertation, Lund University.
 Hultén, Eric (1940) History of botanical exploration in Alaska and Yukon territories from the time of their discovery to 1940. Meddelanden från Lunds Botaniska Museum vol. 50, 346 pp. Reprint J. Cramer, 1972. ISBN 3-7682-0006-X
 Hultén, Eric (1941–1950) Flora of Alaska and Yukon, vol. 1-10. Lunds Universitets Årsskrift, 2 avd Medicin samt matematiska och naturvetenskapliga ämnen ISSN 0368-8151 and Kungl. Fysiografiska sällskapets i Lund handlingar.
 Hultén, Eric (1950) Atlas över växternas utbredning i Norden : fanerogamer och ormbunksväxter = Atlas of the distribution of vascular plants in northwestern Europe. Stockholm, Generalstabens Litografiska Anstalt. 512 pp.
 Hultén, Eric (1958) The Amphi-atlantic plants and their phytogeographical connections. Kungl. Svenska vetenskapsakademiens handlingar, 4:7:1: 340 pp. Stockholm, Almqvist & Wiksell. Reprinted by Koeltz, 1973.
 Hultén, Eric (1962) The circumpolar plants. 1, Vascular cryptogams, conifers, monocotyledons. Kungl. Svenska vetenskapsakademiens handlingar, 4:8:5: 275 pp. Stockholm, Almqvist & Wiksell.
 Hultén, Eric (1968) Flora of Alaska and neighboring territories: a manual of the vascular plants. Stanford CA. 1008 pp.
 Hultén, Eric (1971) The circumpolar plants. 2, Dicotyledons. Kungl. Svenska vetenskapsakademiens handlingar, 4:13:1: 463 pp. Stockholm, Almqvist & Wiksell.
 Hultén, Eric (1971) Atlas över växternas utbredning i Norden : fanerogamer och ormbunksväxter = Atlas of the distribution of vascular plants in northwestern Europe, 2nd edn. Stockholm, Generalstabens Litografiska Anstalt. 531 pp.
 Hultén, Eric & Fries, Magnus (1986) Atlas of North European vascular plants: north of the Tropic of Cancer, vol. 1-3. Königstein, Koeltz. ISBN 3-87429-263-0

Sænskir grasafræðingar

Eric Hultén


Svijet

Književna djela

 Proces Franza Kafke
 Gospođa Dalloway Virginije Woolf

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

 Nobelova nagrada za književnost:

Rođenja

 11. listopada – Elmore Leonard, američki romanopisac i filmski scenarist († 2013.)

Smrti

 28. prosinca – Sergej Aleksandrovič Jesenjin, ruski pjesnik (* 1895.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 2. svibnja – Antun Branko Šimić, hrvatski pjesnik, esejist, kritičar i prevoditelj (* 1898.)

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1925.


An Spiranthes magnicamporum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles John Sheviak. An Spiranthes magnicamporum in nahilalakip ha genus nga Spiranthes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Spiranthes

Spiranthes magnicamporum


Power 104 war ein privater Hörfunksender. Zu seinen bevorzugten Musikgenres gehörten Pop und Dance. Das Programm richtete sich an die Zielgruppe von 14 bis 35 Jahren. Seit Anfang Februar des Jahres 2012 war Power 104 unter anderem per Streaming-Audio über Internet zu empfangen.

Gründung und Lizenzierung
Im August 2010 wurde zur Realisierung und Zulassung des neuen Hörfunkprogramms die Power 104 e.K. (HRA 95882 – AG München) gegründet. Unter Abänderung des Rechtsformzusatzes und nach dem Eintritt der United Radio Management Ltd. wurde die Firma (ebenfalls unter HRA 95882 – AG München) seit dem 19. September 2011 als Power 104 Ltd. & Co. KG (Rechtsformänderung) fortgeführt, deren einziger Gesellschafter Andreas Mayer war, und reichte im September 2011 einen Lizenzantrag bei der Landesanstalt für Kommunikation (LFK) ein.

Am 22. November 2011 wurde der Sender mit Beschluss der Kommission für Zulassung und Aufsicht (ZAK) vom 22. November 2011 durch die LFK Baden-Württemberg bundesweit für die Dauer von acht Jahren zugelassen. Lizenzinhaberin für das Programm Power 104 ist die Power 104 Ltd. & Co. KG.

Verbreitung
Das Programm wurde seit dem 23. März 2012 über den Satelliten Eurobird 9A auf Transponder 63 europaweit über den Plattformanbieter MediaCast verbreitet.
Am 16. Juli 2012 wurde von der Orbitalposition von 9° (Eutelsat) auf 19.2° (Astra Transponder 113) gewechselt, Frequenz 12633 MHz Pol.horizontal Symbolrate 22000 FEC 5/6

Sonstiges
Veranstalterin des Programms war die "Power 104 Ltd. & Co. KG". Power 104 war in der Veranstalterliste der Landesanstalt für Kommunikation (LFK,) Landesanstalt für Kommunikation Hörfunkliste (LFK) und der Bayerischen Landeszentrale für neue Medien (BLM) gelistet.

Änderung des Programmnamens
Am 25. September 2012 bestätigte die Landesanstalt für Kommunikation die Unbedenklichkeit der Änderung des Programmnamens in Radio Aktiv-FM. Seither übernahm Radio Aktiv-FM den Sendeplatz von Power 104.

Weblinks
 Offizielle Webpräsenz

Einzelnachweise

Musiksender (Hörfunk)
Hörfunksender (Deutschland)
Privater Hörfunksender
Ehemaliger Hörfunksender
Sendestart 2012

Power104


A Brigada Oded ou 9ª Brigada é uma brigada de infantaria de reserva subordinada à Divisão Bashan, divisão regional do Comando Norte, tendo sido no passado uma das três brigadas estabelecidas no norte do país em 1948, durante a Guerra de Independência. Com o estabelecimento das FDI, tornou-se a 9ª Brigada. A brigada é formada por expatriados da brigada Golani.

O emblema da brigada inclui "Ayala Shloha" - o emblema da tribo Naftali. Hoje, a Brigada Oded é uma brigada de infantaria de reserva e sua base permanente está no Campo de Pilon perto de Rosh Pina, ao norte do Moshav Elifelt.

História

A Guerra da Independência
Na Ordem da Estrutura Nacional de novembro de 1947, David Ben-Gurion decidiu formar quatro brigadas regulares dos batalhões e companhias do Hish nas cidades e distritos, que depois passaram a ser seis, e passar a mobilizar toda a força capaz de combater. No norte, o Comando do Haganá estabeleceu a Brigada Libanesa, que nos primeiros planos era chamada de "Brigada do Norte" e incluía toda a área de Zichron Ya'akov e norte. O comandante da brigada era Moshe Carmel e incluía todas as forças das FDI na área.

Em fevereiro de 1948, a brigada foi dividida na Brigada Golani nas divisões Jezreel, Kinneret, Gilboa e Tel Hai e na Brigada Carmeli (em homenagem ao Monte Carmelo ) nas regiões de Haifa e Zebulon (significando Haifa e a Galiléia Ocidental). Ao mesmo tempo, o primeiro e o terceiro batalhões do Palmach operavam no setor, a partir dos quais foi estabelecida a Brigada Yiftah.
miniaturadaimagem|267x267px| Uri Yaffe, o primeiro comandante da Brigada Oded.
Em 1º de junho de 1948, foi criada a Brigada Oded (sob o comando de Uri Yaffe, cujo apelido clandestino era "Oded"), baseada no Batalhão Alon (o 5º Batalhão da "Brigada Libanesa", e posteriormente o 11º Batalhão da "Golani") que foi transferido da região de Haifa, junto com tropas treinadas do Corpo da Guarda das localidades da área e reforços não-treinados recém-chegadas. A tarefa da brigada era segurar o dedo oriental da Galiléia e preparar contra o Golã. As batalhas mais famosas da brigada foram a Terceira Batalha de Malchiya, a Batalha de Tel Azziat (1948), a Operação Yoav e a Operação Hiram. Nas duas últimas batalhas, foi comandada por Yitzhak Fondak, após o afastamento de Uri Yaffe de seu cargo devido ao seu fracasso em impedir a invasão síria, a queda da Guarda do Jordão e a colocação da Alta Galileia em perigo de ser cortada do resto do país.

Os batalhões da Brigada Oded na Guerra da Independência

No verão de 1948, a brigada recebeu o 23º Batalhão da Brigada Carmeli sob seu comando operacional por um tempo de cerca de um mês. Além disso, por um curto período, em outubro-novembro de 1948, foi feita uma tentativa de estabelecer outro batalhão, o 93º Batalhão, de imigrantes e voluntários Machal da América Latina, mas o batalhão logo foi dissolvido.

Na década de 1950, a brigada passou a ser uma brigada de reserva.

A Operação Kadesh
Na Guerra do Sinai, a brigada sob o comando do coronel Avraham Yaffe (irmão de Uri Yaffe) incluía 3 batalhões de infantaria: o 91º Batalhão sob o comando do Tenente-Coronel Uzi Tzeisling, o 92º Batalhão e o 11º Batalhão sob o comando do Major Zeev Ayalon (o qual foi transferido sob o comando da 27ª Brigada), uma unidade de patrulha sob o comando do Major Aryeh Nachemkin, 335º GMC (Batalhão de Morteiros Pesados) sob o comando do Major Haim Bigon, 402º GDS Moktan sob o comando do Major Baruch Rodkin e a 837ª Companhia de Canhões Anticarro sob o comando do Capitão Tovia Lorber, também reforçou a brigada o 121º batalhão da 8ª Brigada. A brigada se deslocou da área de Eilat para o sul, ao longo da costa leste da Península do Sinai, ao longo da rota descoberta na Operação Yarkon, até Sharm el-Sheikh.

O Primeiro Ministro e Ministro da Defesa David Ben-Gurion escreveu uma carta aos soldados da Brigada Oded, por ocasião do desfile da vitória da brigada realizada em Sharm el-Sheikh em 6 de novembro de 1956. A carta foi entregue ao Chefe do Estado-Maior, Major-General Moshe Dayan, a qual leu no desfile: Em sua carta, Ben-Gurion escreveu:

Guerra dos Seis Dias
Durante a Guerra dos Seis Dias, a brigada, sob o comando de Aharon Avnon, estava em vias de ser convertida em brigada mecanizada e incluía 3 batalhões: o 91º Batalhão sob o comando de Uzi Tzisling e o 11º Batalhão sob o comando de Ze'ev Ayalon, que capturou a cidade de Jenin, e o 93º Batalhão que foi transferido para a área de Eilat.

Guerra do Yom Kippur

Na Guerra do Yom Kippur a brigada incluía, sob o comando de Mutaka Ben-Forat, o 377º Batalhão - o Batalhão de Tanques Super Sherman sob o comando de Ben Zion Padan, e 2 batalhões Hormash: o 11º Batalhão sob o comando de Dov Alfenboim, e o 91º Batalhão sob o comando de Moshe Aguzi. No dia 7 de outubro, à tarde, a brigada subiu ao sul das Colinas de Golã e ocupou a área de El-Al. foi transferida a 179ª Brigada, que chegou pela manhã à área de El-Al. A brigada deixou seus batalhões Hormash na área de Kinneret e atuou como uma brigada blindada com dois batalhões de tanques (377º e 278º). A brigada foi transferida para o comando da 146ª Divisão e lutou com ela contra os sírios no sul das colinas de Golã como parte da batalha por Hoshania. Mais tarde, a brigada também lutou em batalhas no enclave sírio.

Da Guerra do Yom Kippur à Segunda Guerra do Líbano
A brigada não participou da Operação Shalom HaGalil, mas foi mobilizada e preparada para a defesa nas Colinas de Golã. Durante a Segunda Intifada, a brigada realizou emprego operacional na Judéia e Samaria e participou da luta contra o terrorismo palestino.

A Segunda Guerra do Líbano
Na Segunda Guerra do Líbano a brigada, sob o comando de Anwar Saab, lutou no setor leste como parte da 366ª Divisão e participou das batalhas por Marj Ayon e Al-Khyam. Durante a luta, a brigada perdeu um combatente, David Shmidov do 9211º Batalhão, que foi morto em 9 de agosto em uma batalha em Kfar Kalia.

A brigada hoje
Hoje a brigada inclui 3 batalhões de infantaria - os 7006º, 9204º e 9211º batalhões - e inclui principalmente combatentes formados na Brigada Golani.

Os comandantes de brigada por gerações

Ligações externas

 Os Shermans que detiveram os sírios - a história do 377º Batalhão nas batalhas de contenção e captura nas Colinas de Golã, no sítio Yad Lashryon (em hebraico)
 Divisão Oded no site "Yad Leshryon" (em hebraico)
 377º Batalhão no site Yad LeSharion (em hebraico)
 Benny Tucker, "Não a 7ª Brigada decidiu a guerra, mas a 9ª Brigada" no site do Canal 7, 23 de novembro de 2011. (em hebraico)
 Zvi (Antman) Amir, Guerreiros um por um, a história do 11º Batalhão na Guerra da Independência. (em hebraico)
 Mutaka Ben-Forat fala sobre a 9ª Brigada na Guerra do Yom Kippur, um

Referências

Guerra Blindada
Forças Armadas de Israel

Brigada Oded


Pink Triangle Press is an independent, Canadian media organization specializing in LGBTQ2S+ journalism, television and online interactive media. Founded in 1971, Pink Triangle Press is one of the longest-publishing LGBTQ2S+ media groups in the world. Today, Pink Triangle Press publishes Xtra, an online magazine and community platform covering LGBTQ2S+ culture, politics and health. As a mission-guided organization with no shareholders, profits earned by the business are reinvested to support its mission: daring together to set love free.

History
Pink Triangle Press' roots trace back to 1971 (although not in name) in Toronto, when a group of volunteers began to produce The Body Politic, a paper containing news and opinions on gay liberation. By 1976 TBP was being published monthly, and in the early 1980s it claimed a circulation of over 9,000 nationally, and boasted contributions from writers all over the world.

In 1978, Pink Triangle Press was incorporated, its name was chosen as a symbol of history and commitment, as it comes from the symbols placed on suspected homosexual men in Nazi concentration camps. Later that year, PTP was charged with "publishing immoral, indecent and scurrilous material" because of an issue of The Body Politic which included Gerald Hannon's article "Men Loving Boys Loving Men". The Press was brought up on similar charges again in May 1982, this time for "Lust With a Very Proper Stranger", an article on fisting. PTP however won both cases.

In an attempt to broaden PTP's Toronto readership, the collective launched Xtra! in March 1984. Xtra! was meant to be more upbeat and accessible than TBP. By 1985 Xtra! had taken over its parent publication's role of providing local entertainment and community event listings.

Xtra!'''s circulation had soon overtaken TBP which was in financial trouble, so in an effort to save PTP and keep Xtra! going, TBP was discontinued in February 1987.Xtra! West in Vancouver, later called Xtra Vancouver, and Capital Xtra! in Ottawa, later called Xtra Ottawa, were both launched in 1993.

In January 2015, the company announced that it was discontinuing publication of its print titles, with the final edition of Xtra! published on February 19. Xtra! will continue as a digital media publication via the Daily Xtra website.

Other investments

Pink Triangle Press launched Squirt.org in 1998, a Canadian-based cruising website for gay men. The website includes user-generated listings for parks, saunas and popular gay public sex locations.

In July 2004, Pink Triangle Press became a minority partner in PrideVision TV when the channel was sold by Headline Media Group to William Craig. PrideVision was subsequently rebranded OutTV and a new gay male adult subscription channel, HARDtv, was launched at the same time. PTP sold its interest in OutTV to majority partner Shavick Entertainment in December 2012.

Previous to PrideVision being sold, Pink Triangle Press became partners with television producer Les Tomlin, forming Bumper 2 Bumper Media Inc. which produces Bump!, the world's first gay travel show, initially airing on PrideVision and now in production on a fifth season. Bump also recently launched a series of mobile travel guide apps for iPhone, iPod Touch, iPad and Blackberry.

As well, Pink Triangle Press was a partner in Evanov Radio Group's license application for 103.9 PROUD FM, a new radio station to serve Toronto's LGBT community. PTP's agreement with Evanov was discontinued in late 2005 after PTP expressed reservations about the depth of Evanov's commitment to serving LGBT audiences.

Pink Triangle Press also operated a gay telephone personals service under the Cruiseline banner in all three cities where the Xtra! papers publish, as well as five other major Canadian centres across the country. UPDATE: March 2011, Pink Triangle Press sells Cruiseline to First Media Group.

In June 2006 Pink Triangle Press acquired Boston-based publication The Guide, an international gay travel magazine in existence for more than 25 years. PTP ceased printing The Guide in April 2010, and move to an online format only at Guidemag.com.

In February 2008 Pink Triangle Press acquired Toronto-based publication fab, a gay scene magazine which had previously been seen as Xtra!'s competition. On March 12, 2013, Pink Triangle Press announced that fab would be discontinued, with its final issue slated for publication on April 24.

In March 2017 Pink Triangle Press acquired the location based gay dating and social network app GuySpy. The terms of the deal were not disclosed. The acquisition was part of Pink Triangle Press' growth strategy to expand into an entirely new segment through the GuySpy social network and mobile app. They instructed their users to delete the app and re-download it, in order to keep using the GuySpy service.

SubsidiariesDaily XtraIndex Directory - gay and lesbian business directory
Ultimate Pride Guide - Pride festivities directory
Squirt.org - online cruising website
Xtensions
Bumper 2 Bumper Media Inc.
GuySpy

DefunctThe Body Politic - 1971-87PinkType was a Canadian lesbian-feminist and gay male typesetting collective formed in October 1978, and which lasted until 1985.Donald W. McLeod, Lesbian and Gay Liberation in Canada: A Selected Chronology, 1976-1981, Homewood Books, 2016. It was formed as an offshoot of Pink Triangle Press in order to help pay for the acquisition of new typesetting equipment. It offered professional typesetting services to other progressive publications, such as the Lesbian Organization of Toronto and Gay Fathers of Toronto."Preface", Gay Fathers of Toronto, 2008. Retrieved March 23, 2017. People involved include Merv Walker, Billy Sutherland, Gay Bell, Amy Gottlieb, Pam Godfrey, Carol Auld and John Allec.fab - 2008-13Xtra! - 1987-2015Xtra Vancouver - 1993-2015Xtra Ottawa - 1993-2015

References

External links
 Official PTP website

Magazine publishing companies of Canada
LGBT-related mass media in Canada
LGBT culture in Toronto

Pink Triangle Press


Black Bird é uma minissérie americana de drama criminal, baseado no romance autobiográfico de 2010 In with the Devil: a Fallen Hero, a Serial Killer, and a Dangerous Bargain for Redemption de James Keene com Hillel Levin e produzido pela Apple TV+. A série é desenvolvida por Dennis Lehane.  É estrelado por Taron Egerton, Paul Walter Hauser e Ray Liotta. A série estreou em 8 de Julho de 2022 e terminou em 5 de agosto de 2022. A série recebeu aclamação da crítica com elogios especiais para seu elenco (particularmente a de Taron Egerton e Paul Walter Hauser).

Sinopse
Black Bird conta a história de Jimmy Keene, filho de um policial e um astro do time de futebol americano da escola. Depois de ser condenado a dez anos de prisão, ele ganha uma oportunidade de se redimir. Jimmy deve escolher entre cumprir sua sentença sem chances de redução ou ir para uma prisão de segurança máxima e se aproximar de Larry Hall, um suspeito de assassinatos em série.

Elenco

Principal

 Taron Egerton como James "Jimmy" Keene Jr
 Paul Walter Hauser como Lawrence "Larry" Hall
 Ray Liotta como James "Big Jim" Keene
 Greg Kinnear como Brian Miller
 Sepideh Moafi como Lauren McCauley

Recorrente

 Robert Wisdom como Edmund Beaumont
 Robyn Malcolm como Sammy Keene
 Jake McLaughlin como Gary Hall
 Cullen Moss como Russ Aborn
 Tony Amendola como Vincent Gigante
 Joe Williamson como Carter
 Melanie Nicholls-King como Dr. Amelia Hackett

Recepção
A minissérie recebeu uma ótima recepção dos criticos. O site Rotten Tomatoes deu para a série um índice de 97% de aprovação dos críticos, baseado em 78 avaliações. O consenso crítico do site disse: "A propensão de Dennis Lehane para a coragem autêntica está em plena exibição em Blackbird, um drama prisional absorvente que se distingue por sua complexidade moral e elevado por um elenco excepcional". O Metacritic, que usa uma média ponderada, atribuiu uma pontuação de 80/100, com base em comentários de 29 críticos.

Produção

Desenvolvimento
Foi anunciada que a Apple TV+ havia encomendado uma nova minissérie de drama em janeiro de 2021, com Taron Egerton e Paul Walter Hauser escalados para estrelar. Ray Liotta foi anunciado ao elenco em março, com Greg Kinnear e Sepideh Moafi entrando no mês seguinte.

Filmagem
A produção da série começou em Nova Orleans em abril de 2021. E terminou em setembro de 2021.

Black Bird (minissérie)


1960 දශකයේ ශ්‍රී ලංකාවේ තිරගත වු චිත්‍රපට නාමාවලිය පහතින් දැක්වේ.

1960

1961

1962

1960 දශකයේ සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව