{{Infocaseta Monument
| nume = Incintă cu gard de fier forjat
| imagine = Nadlac, biserica ortodoxa, troita si gard.jpg
| tip_artist = Artizan fier forjat
| artist = Traian Chicin<ref name=GAM>Gabriela Adina Marco, [http://altarul-banatului.ro/wp-content/uploads/2013/02/BISERICA-ORTODOX%C4%82-ROM%C3%82N%C4%82-DIN-N%C4%82DLAC-PROTOPOPIATUL-ARAD-190-DE-ANI-DE-LA-PUNEREA-PIETREI-DE-TEMELIE.pdf Biserica Ortodoxă Română din Nădlac - Protopopiatul Arad: 190 de ani de la punerea pietrei de temelie (1822-2012)], Altarul Banatului, anul XXIII (LXII), nr. 10–12, octombrie–decembrie 2012, , pp. 107–119</ref>
| data_inceperii_constructiei = 1882
| data_finalizarii = 1882
| data_restaurare = 1937
| stare_de_conservare = bună
| titlu_beneficiar =
| beneficiar =
| proprietar = BOR
| materiale = fier, beton
| tip_cod = Cod LMI
| cod = AR-II-m-B-00634.02
}}
Biserica "Sf. Ierarh Nicolae" din Nădlac este o biserică ortodoxă, monument istoric, cod LMI AR-II-a-B-00634, aflată în Nădlac. Componentele monumentului sunt biserica propriu-zisă, cod LMI AR-II-m-B-00634.01 și incinta cu gardul de fier forjat, cod LMI AR-II-m-B-00634.02. Biserica servește comunitatea ortodoxă din parohia Nădlac.

Construcția bisericii a început în 1822 pe locul unei mai vechi biserici de lemn. Aspectul actual datează din 1883, când biserica a fost modificată prin înălțarea bolții tavanului, mărirea ferestrelor, înălțarea clopotniței și dotarea ei cu o turlă nouă. Decorarea interioară datează din 1897. Tâmplăria a fost realizată și sculptată de meșterii bănățeni Nestor Bosioc și fiii săi, Iosif și Iuliu. Pictarea iconostasului a fost făcută de pictorul Ioan Zaicu. Tot el a realizat frescele de pe plafon și pereți și  iconostasului și a ornamentelor tâmplăriei. În urma acestor amenajări, la 27 august  1898 biserica a fost sfințită de episcopul Aradului, Ioan Mețianu.

 Istoric
 Biserica din Dolmă
Domeniul Nădlacului a fost preluat la 25 mai 1445 de Ioan de Hunedoara — în acel moment guvernatorul Transilvaniei — de la Nagymihály György deoarece acesta a fost condamnat la pierderea averii fiindcă a delapidat banii primiți, 500 de florini (aproape 1,8 kg aur), pentru a recruta și echipa 10 lăncieri pentru . În anul 1464 Matia Corvin, moștenitorul său, a donat acest domeniu , dintre care Stefan și Dmitar comandau o oaste de 1200 de husari pe care o aduseseră în trupele sale. Frații Jakšić și-au clădit o cetate întărită și, folosind prada luată în Bătălia de la Câmpul Pâinii, o biserică ortodoxă, care mai târziu avea să fie cunoscută ca biserica din Dolmă. Dolma este un dig de protecție față de revărsările Mureșului, situat în partea de sud și vest a localității, dig construit în secolul al XIX-lea și al cărui traseu trece peste biserica lui Jakšić, ale cărei ruine se mai zăresc în malul de pământ. Đorđe Živanović, Константин Михаиловић из Островице, cap. Живот Константина Михаиловића, Projekat Rastko – Poljska, 1959Biserica "Sfântul Ierarh Nicolae", Nădlac, aradcityguide.ro, accesat 2017-10-12

 Biserica din Velj

După Pacea de la Carloviț din 1699 Banatul mai era sub stăpânire otomană, iar începând din acest moment pe malul drept al Mureșului s-au instalat corpuri de grăniceri formate din sârbi, precum și mulți coloniști sârbi. Biserica din Dolmă, deși exista, era deteriorată și nu mai putea fi folosită, ca urmare coloniștii și-au construit propria lor biserică, folosind materialul din vechea cetate a lui Jakšić, distrusă de o incursiune a turcilor în 1529. Biserica a fost construită lângă un afluent al Mureșului, pârâul Velj, actual secat, care curgea în zona actualei străzi Mihail Kogălniceanu și a fost cunoscută ca biserica din Velj. Biserica, având hramul Sfântul Ierarh Nicolae, era folosită ca loc de rugăciune atât de sârbi, cât și de români. Iconostasul era pictat de pictorul Ștefan Tenețchi.Cerović, Sârbii…, p. 57 În urma Păcii de la Passarowitz Banatul a trecut sub stăpânire austriacă, iar conform Tratatului de la Belgrad din 1739 granița s-a mutat pe râul Sava și pe Dunăre. Ca urmare, în 1741 formațiile de grăniceri de pe Mureș au fost desființate și sârbilor li s-a propus să devină lucrători agricoli la moșierii maghiari. Sârbilor nu le-a convenit și majoritatea au emigrat în Rusia ca soldați sau s-au întors în Serbia ca grăniceri pe Dunăre.Țiucra, "Pietre…", p. 383 În urma plecării sârbilor moșiile duceau lipsă de mână de lucru, care însă prisosea la Totcomloș. Prin ordonanța nr. 14158/27 august 1800 s-a aprobat colonizarea slovacilor de acolo la Nădlac. Aceștia au început să se stabilească în Nădlac în 1803 și, fiind evanghelici, între 1812–1822 și-au construit o biserică impunătoare, asemănătoare cu cea din Totcomloș.Țiucra, "Pietre…", p. 384

 Biserica nouă (actuală)
În 1755 Sinesie Jivanovici, episcopul Aradului, cu ocazia unei vizite canonice la Nădlac a constatat că biserica din Velj era ruinată de desele revărsări ale Mureșului, iar enoriașii își construiau o altă biserică, de lemn, care în 1759 încă nu era terminată. Pe locul acestei biserici, aflată în actuala str. Vasile Lucaciu 12  colț custr. Ioan Slavici, nr. 57–59 s-a construit alta, sub conducerea lui Francisc Schvab din Chichinda Mare. Piatra de temelie s-a pus la 28 aprilie 1822, iar construcția a fost terminată în 1829. Inițial în biserică a fost adus iconostasul din Biserica din Velj și diferite alte obiecte de cult: icoane, scaunul preoțesc din 1751, un disc de argint datat 1736, inscripția de pe el menționând hramul Sf. Nicolae al bisericii, și o evanghelie cumpărată la 23 aprilie 1863. După terminare biserica a fost sfințită de un sobor de preoți, din care au făcut parte protopopul din Sânnicolau Mare și preoții din localitățile din jur.Gabriela Adina Marco, Vizita canonică a episcopului arădean Ioan Mețianu la Nădlac cu ocazia sfințirii bisericii (15 august 1898) , Analele Aradului, anul 1, nr. 1, 2015, pp. 429–438

În ședința comitetului parohial din 7 mai 1882 s-a hotărât schimbarea aspectului bisericii prin înălțarea tavanului, mărirea ferestrelor și transformarea turnului, care la tragerea clopotelor se clătina. În urma documentării s-a apreciat că bisericii i s-ar potrivi un turn ca cel al bisericii "Adormirea Maicii Domnului" din Lipova. Modificările au fost încheiate la 13 septembrie 1883, când a fost ridicată crucea pe turn.

Următorul obiectiv a fost o decorare mai bună a interiorului, deoarece biserica era doar văruită și decorată cu câteva tablouri-icoane din vechea biserică. Începând din 1892 au fost contactați mai mulți pictori de biserici, între care Filip Matei, Eugeniu Maximovici și Nicolae Pisilea (Pâșlea). La 12 iulie  1896, la recomandarea doctorului timișorean Iuliu Chicin, fratele preotului Nicolae Chicin, care era președintele comitetului parohial Nădlac, este acceptată oferta lui Ioan Zaicu pentru pictarea iconostasului, a interiorului bisericii și aurirea elementelor de tâmplărie.

Simultan s-a executat sculptarea tâmplăriei de către sculptorul Nestor Bosioc (Busuioc) împreună cu fii săi, Iosif și Iuliu, și pavarea bisericii cu cărămidă colorată smălțuită.

După transformarea bisericii ea a fost sfințită din nou, cu mare fast. În acest scop la 3 ianuarie 1898 a fost trimisă o invitație episcopului Ioan Mețianu, iar la 19 august  preotul Nicolae Chicin a reamintit invitația. Sfințirea a avut loc cu ocazia vizitei canonice a episcopului, efectuată la prăznuirea Adormirii Maicii Domnului din 27 august  1898. În afară de episcop, la ceremonie au luat parte preotul Moise Bocșan din Curtici, în acel moment protopop al Aradului, preoții nădlăcani Vichentie Marcovici și Nicolae Chicin și preoții Ignatie I. Pap, dr. Ioan Trailescu și Iosif Beșan din Jula, Pavel Mercea din Șeitin, Demetriu Ganea din Semlac, Ioan Evuțan și dr. Demetriu Barbu din Pecica și Romul Nestor din Cenad. Despre acest eveniment Mețianu a afirmat că "acea biserică în adevăr frumoasă și pompoasă" a fost sfințită "cu solemnitatea recerută spre bucuria și mulțumirea poporului nostru de acolo". Costul festivităților a fost de 520 de florini (circa 150 g aur).

Între 2000–2001 pictura interioară, care era afumată, a fost restaurată de către pictorul-restaurator Ana Marcu, iar în exterior biserica a fost zugrăvită. În urma restaurării, la 26 august 2006 biserica a fost binecuvântată de către episcopul Aradului, Timotei Seviciu, și de episcopul ortodox sârb de Budapesta și administrator de Timișoara Luchian Pantelici.

Actual biserica servește parohia Nădlac, unde sunt înregistrați peste 3000 de credincioși.

În afară de episcopul Ioan Mețianu au mai efectuat vizite canonice episcopii Iosif Goldiș (1899), Andrei Magieru (1936, 1954), Nicolae Corneanu (de trei ori între 1960–1961), Teoctist Arăpașu (de mai multe ori între 1962–1973), Visarion Aștileanu (de mai multe ori între între 1974–1977) și Timotei Seviciu (de mai multe ori).

 Preoții
La mijlocul secolului al XVIII-lea parohia era sediul protopopiatului Nădlac, care avea sub jurisdicție comunitățile din Nădlac, Cenad, Semlac și Șeitin. În 1822 protopop la Nădlac era preotul emerit Pavel Mercea. La începutul secolului al XIX-lea protopopiatul Nădlac s-a desființat, iar localitățile au fost incluse în protopopiatul Arad.

Conform tradiției din epocă, haina preoțească era transmisă din tată în fiu. Se cunosc familiile de preoți Popovici, Cervencovici și Mercea. Adesea în documente numele lor de familie nu este menționat. Când nu se putea continua astfel, dacă era posibil, tradiția era dusă de gineri: Cervencovici-Șerban, Varga-Marcovici, Chicin-Mărginean.

În 1728 în biserica din Velj au slujit preoții Jivan, Stoia, Hristofor și Petru.

Se cunosc date despre preoții:
 Lazăr Cervencovici, fiu al preotului Petru Cervencovici, a slujit între 1794–1833, fiind urmat de fiul său, Mihail.Țiucra, "Pietre…", p. 404
 Pavel Mercea, a slujit între 1817–1830.
 Petru Varga (1810,  Zărand – ?) între 1835–1839 a fost profesor la Institutul Teologic din Arad. La Nădlac a slujit între 1834–1857.
 George Șerban (1808, Șiclău – 1895, Nădlac) a fost ginerele preotului Mihail Cervencovici. A slujit între 1838–1895.
 Vincențiu Marcovici ("popa Chentă", 1832, Șeitin – 1911, Nădlac) a fost ginerele lui Petru Varga, căruia i-a succedat în parohie. A slujit între 1858–1911, după care postul din parohie a rămas vacant până în 1913.
 Nicolae Chicin (1866, Nădlac – 1940, Nădlac) a fost între 1888–1892 profesor de muzică la Preparandia. Din 1892 a devenit capelan al lui George Șerban, căruia i-a fost succesor. Din 1904 a fost conducător al sinodului parohial. A slujit între 1892–1938.
 Dimitrie Popian, preot unit revenit la ortodoxie în 1948, a slujit între 1949–1957.
 Vasile Bărbuț (1921, Șeitin – 1998, Nădlac) a venit la Nădlac în 1957, prin schimb cu Dimitrie Popian. În 1960 a primit rangul de protopop onorific al Aradului, iar în 1976 a fost numit pentru 18 luni vicar episcopal administrativ al Aradului. La Nădlac a slujit între 1957–1991.
 Viorel Mihuț (1900, Arad – 1973, Arad) a fost un preot iconom stavrofor, protopop al Aradului. La Nădlac a slujit între 1961–1972.
 Ștefan Păcurar (n. 1952, Nădlac) a venit la Nădlac în urma ieșirii la pensie a preotului Viorel Mihuț la recomandarea lui Vasile Bărbuț. La Nădlac slujește din 1972 până în prezent. Este conducătorul oficiului parohial.

Petre Țiucra mai menționează și alți preoți din a doua jumătate a secolului al XVIII-lea și secolul al XIX-lea: Sava Cervencovici, Pavel Popovici, Pavel Cervencovici, Sava Nicolici, Moise Slepcavici, Sava Cervencovici (II), Petru Popovici, Florian Popovici, Teodor Stoiadin, Florea Mercea, David Luțai și Nicolae Mărginean.

 Descrierea bisericii

Biserica a fost construită pe un teren de 552 de stânjeni pătrați (1985 m²). Dimensiunile bisericii sunt: lungimea de 36 m, lățimea de 15 m și înălțimea turlei de 37 m. Planul bisericii este unul clasic, în formă de cruce, având altarul orientat spre est. Brațele crucii sunt foarte scurte, apărând ca niște nișe în pereți. Stilul ornamentării bisericii este baroc, cu elemente rococo (turla bisericii). Turla, în formă de cădelniță, are ca model turla bisericii ortodoxe "Adormirea Maicii Domnului" din Lipova, proiectată de arh. G. Mateiu. Conform simbolisticii ortodoxe, cei patru stâlpi care susțin crucea simbolizează pe cei patru evangheliști.Simbolistica arhitecturii bisericești, ziarullumina.ro, accesat 2017-10-18

Începând din 1882 incinta bisericii a fost înconjurată de un gard din pământ bătut La mijlocul deceniului al patrulea al secolului al XX-lea gardul original era în stare de deteriorare avansată. Ca urmare, la 2 septembrie 1937 a fost comandată meșterului fierar Traian Chicin realizarea unui gard din fier forjat, iar meșterilor zidari și zugravi Ioan Skroda și Andrei Rozsa realizarea postamentului de beton al gardului și repararea și zugrăvirea la exterior a bisericii. Toți meșterii erau din Nădlac.

 Pictura
 Iconostasul
Întrucât Zaicu urma să picteze un nou iconostas, vechiul iconostas a fost donat bisericii "Buna Vestire" din Cladova, unde slujea preotul Ioan Căpitan, ginerele lui George Șerban.

Noul iconostas are o lățime de 10 m, o înălțime de 15 m, icoanele fiind reprezentate în registre. În primul registru, cel mai de jos, pe postamente sunt reprezentate de la stânga la dreapta scenele Iona înghițit de chit, Fuga în Egipt a Familiei Sfinte, Iisus Hristos și femeia samarineană la Fântâna lui David și Tăierea capului Sfântului Ioan Botezătorul. Între ele, pe ușile împărătești este pictată scena Bunei Vestiri: la stânga este Fecioara Maria rugându-se, iar la dreapta arhanghelul Gavril. Pe ușile diaconești sunt pictați arhanghelul Mihail (pe cea din stânga), respectiv Sfântul Ștefan (pe cea din dreapta). Al doilea registru, al icoanelor împărătești, cuprinde, de la stânga la dreapta pe Sfântul Nicolae, Fecioara Maria cu Pruncul, Iisus și Sfântul Ioan Botezătorul. Deasupra ușilor împărătești este reprezentată Cina cea de Taină și un medalion cu inscripția "Bine este cuvântat cel ce vine întru numele Domnului". Deasupra ușilor diaconești sunt pictate Adormirea Maicii Domnului (la stânga), respectiv Intrarea în Biserică a Maicii Domnului (la dreapta). Registrul următor conține șapte scene din viața lui Isus. În cea din mijloc este reprezentată încoronarea Maicii Domnului de către Sfânta Treime. Pe această icoană, în dreapta-jos se află semnătura datată a pictorului: "Ioan Zaicu, 1897". Celelate șase scene reprezintă praznice. La stânga sunt reprezentate (de la stânga la dreapta), Schimbarea la față, Înălțarea Domnului la ceruri și Intrarea în Ierusalim, iar la dreapta Nașterea lui Iisus, Botezul în Iordan și Pogorârea Duhului Sfânt. Ultimul registru, cel mai de sus, are în mijloc icoana Învierii Domnului, deasupra căreia este Crucea Mântuitorului. Conform canonului bizantin, la picioarele Crucii se află respețele: la stânga Apostolul Ioan, iar la dreapta Maica Domnului. De o parte și cealaltă a acestora sunt reprezentați cei 12 apostoli.Țiucra, "Pietre…", p. 401

 Frescele

În afară de pictarea iconostasului, Zaicu a pictat și interiorul bisericii, în tehnica a fresco. Stilul frescelor nu este unitar, Zaicu fiind influențat de modelele pe care le-a studiat, în special cele din . Deși tendința generală este spre stilul baroc, în fresce se observă elemente expresioniste, realiste, renascentiste sau romantice.

În altar sunt pictate frescele Răstignirea, Iisus Hristos Pantocrator și Luarea de pe Cruce. Pe bolta bisericii, în partea de nord sunt reprezentate scenele Sfântul Ilie, Iisus la lacul Siloamului, Predica Sfântului Ioan Botezătorul, Evangheliștii Marcu și Ioan și Cain ucide pe fratele său Abel, iar în partea de sud scenele Umblarea pe mare, Samarineanul milostiv, Vindecarea unui îndrăcit, Evangheliștii Luca și Matei și Jertfa lui Avraam. Pe peretele dinspre nord sunt Nașterea Evei, Punerea în Mormânt și Batjocorirea lui Iisus, iar pe cel dinspre sud Alungarea din rai și Drumul Crucii.

Inițial, pe pereții naosului trebuiau realizate doar patru fresce. Spre sfârșitul lucrării s-a hotărât ca un amvon care exista în stânga naosului să fie demolat, deoarece în tradiția ortodoxă nu se folosea așa, iar în locul lui să se picteze încă o frescă. Lui Zaicu nu i-a convenit, dar n-a putut refuza. A conceput compoziția Batjocorirea lui Iisus, unde la personajul Iisus s-a pictat pe sine (autoportret), întorcându-și fața, iar la personajele ce-l batjocoreau pe Iisus i-a pictat pe membrii comitetului parohial, inclusiv pe preotul Nicolae Chicin, președintele său, accentuând caricatural trăsăturile negative ale acestora. La dezvelirea picturii a ieșit scandal și i s-a cerut să facă o altă compoziție, dar Zaicu a refuzat. Zaicu s-a mai reprezentat ca autoportret pe icoana împărătească cu Ioan Botezătorul, iar pe soția sa a pictat-o la personajul samaritenei din scena de sub icoana împărătească cu Iisus. Pentru picturile executate Zaicu a primit suma de 3200 de florini (960 g aur).

 Tâmplăria sculptată

Tâmplăria a fost realizată de Nestor (Nistor) Bosioc (1850–1921), împreună cu cei doi fii ai săi, Iosif (1867–1951) și Iuliu (1875–1959). Elementele de rezistență au fost realizate din lemn de molid de bună calitate. Elementele sculptate au fost realizate din lemn de tei. Comanda a prevăzut realizarea "sculpturii și măsăritului templei" (tâmplăria iconostasului), care cuprindea suportul icoanelor, ramele lor, brâiele de separare și ornamentele (capiteluri, și diferite ornamente în stil florentin), pentru care au primit 1600 de florini, două scaune cantorale (500 de florini), două tronuri (260 de florini), și scaune "de perete" (16 florini bucata) și "din rândul doi" (5 florini bucata) câte vor încăpea în biserică.

După pictarea iconostasului li s-a cerut să umple golurile dintre icoane, goluri considerate inestetice. Acestea au fost umplute cu o dantelărie de lemn cu motive florale realizată din vrejuri de viță de vie donate de credincioși și elemente de tei. Aurirea iconostasului și a ornamentelor mobilierului a fost făcută tot de Zaicu, care a primit pentru asta alți 1500 de florini.

 Clopotele
În clopotnița bisericii se află patru clopote. Primele două clopote despre care există mențiuni scrise s-au turnat în 1841 de Edgarten la Timișoara. Aveau să fie cunoscute ca "Al Doilea" și "Neamțu". "Al doilea" avea o masă de 499 de pfunzi (249,5 kg), iar al treilea, "Neamțu" era de 355 de pfunzi (177,5 kg). Celelalte două au fost turnate de Hönig la Arad. "Micu" (al patrulea), având 240 de pfunzi (120 kg), a fost turnat în 1872. Clopotul "Mare", destinat noii clopotnițe din 1983, a fost turnat în 1984 și avea 750 kg. Niciunul din clopote nu era inscripționat.

La izbucnirea Primului Război Mondial s-a dat un ordin de rechiziție a obiectelor de metal. Bisericilor li s-a cerut să predea clopotul cel mai mare și cel mai mic pe care le aveau, iar în martie 1916 comitetului parohial ortodox român din Nădlac a fost obligat să se conformeze. Suma plătită de armată la rechiziționare, de 3288 coroane (mai puțin de 1 kg aur) era mult mai mică decât valoarea clopotelor. Exista posibilitatea ca clopotele de bronz să fie înlocuite cu clopote de fier, însă la 5 august Eparhia Aradului a interzis procurarea altor clopote până la sfârșitul războiului. În luna august 1917 ministrul de război al Austro-Ungariei a ordonat ca toate bisericile să păstreze un singur clopot, pe cel mai mic pe care-l au. Ca urmare, biserica a fost lipsită și de clopotul "Al Doilea". Pentru acest clopot și clopoțelul folosit în școală la anunțarea orelor s-au primit 1244 de coroane.

Imediat după terminarea războiului credincioșii au făcut donații pentru alte clopote. Între donatori s-au remarcat soții Petru și Agata Păștean, născută Mărginean, care au donat o casă și un iugăr de pământ de la Csanádpalota, Aurel Șterca Șuluțiu, director la Banca "Nădlăcana", Uroș Pătean, Ilie Mărginean, Dimitrie Stoica, preotul Nicolae Mărginean cu soția Emilia, preotul Nicolae Chicin. S-a hotărât topirea "Neamțului" și turnarea altor patru clopote, de aceeași greutate și tonalitate (). Clopotele au fost turnate în 1924 tot de Hönig la Arad. Donațiile au fost folosite pentru plata clopotelor 2, 3, și 4, iar cel mare a fost plătit din banii bisericii. Pe fiecare clopot sunt amintiți cei ce au donat pentru turnarea lor. Clopotul mare a crăpat și a trebuit retopit și turnat de două ori, în 1941 și 2005.

 Note

 Bibliografie
 Petru Țiucra, Pribeagul, Pietre rămase: contribuție la monografia județului Arad, Arad: Editura Ramira 2008, ISBN 978-973-88641-7-7, reeditare a ediției din 1936
 Rodica Vârtaciu Medeleț Pictorul Ion Zaicu'', Timișoara: Editura Facla, 1979
 Ljubivoje Cerović, Sârbii din România: Din evul mediu timpuriu până în zilele noastre, Uniunea Sârbilor din România, 2005,

Legături externe

 Biserica Ortodoxă Română din Nădlac – Protopopiatul Arad

Biserica ortodoxă
Biserici ortodoxe din județul Arad
Biserici baroce din România
Monumente istorice din județul Arad
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae
Biserici din secolul al XIX-lea din România

Biserica Sfântul Nicolae din Nădlac


An Vriesea minor in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Lyman Bradford Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Elton Martinez Carvalho Leme. An Vriesea minor in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea minor


Sir John Ross Marshall  (5 March 1912 – 30 August 1988) was a New Zealand politician of the National Party. He entered Parliament in 1946 and was first promoted to Cabinet in 1951. After spending twelve years as the deputy prime minister of New Zealand, he served as the 28th prime minister from February until December 1972.

The Second National Government, in office since 1960, appeared worn-out and out of touch, and at the time of Marshall's appointment it seemed headed for heavy electoral defeat. After Labour's victory in the 1972 general election, Marshall became Leader of the Opposition. He was determined to remain as leader of the National Party, but in July 1974 was challenged for the leadership by Robert Muldoon, his deputy, rival and successor.

Marshall's politeness and courtesy were well known, and he was sometimes nicknamed Gentleman Jack. He disliked the aggressive style of some politicians, preferring a calmer, less confrontational approach. These traits were sometimes misinterpreted as weakness by his opponents. Marshall was a strong believer in pragmatism, and he disliked what he considered populism in other politicians of his day. At his death he was described as "A soft spoken lawyer almost too nice to be a politician".

Early life
Marshall was born in Wellington. He grew up in Wellington, Whangārei, and Dunedin, attending Whangarei Boys' High School and Otago Boys' High School. He was noted for his ability at sports, particularly rugby.

After leaving high school, Marshall studied law at Victoria University College. He gained an LL.B. in 1934 and an LL.M. in 1935. He also worked part-time in a law office. He was deeply involved with the Presbyterian Church also serving for a time as president of the New Zealand Bible Society.

In 1941, during World War II, Marshall joined the New Zealand Military Forces, and received officer training. In his first few years of service, he was posted to 36th Battalion and served in Fiji, Norfolk Island, New Caledonia, and the Solomon Islands, eventually reaching the rank of major. During this time he also spent five months in the United States at a marine staff school in Virginia. On 29 July 1944, while on leave in Perth, Western Australia, Marshall married Jessie Margaret Livingston, a nurse. At the start of 1945, Marshall was transferred to the Divisional Cavalry Battalion in Italy and participated in the battle of the Senio River and the liberation of Trieste.

Member of Parliament

After the war, Marshall briefly established himself as a barrister, but was soon persuaded to stand as the National Party's candidate for the new Wellington seat of Mt Victoria in the 1946 election. He won the seat by 911 votes. He was, however, nearly disqualified by a technicality – Marshall was employed at the time in a legal case for the government, something which ran afoul of rules barring politicians from giving business to their own firms. However, because Marshall had taken on the case before his election (and so could not have influenced the government's decision to give him employment), it was obvious that there had been no wrongdoing. As such, the Prime Minister, Peter Fraser of the Labour Party, amended the regulations.

Marshall's political philosophy, which was well-defined at this stage, was a mixture of liberal and conservative values. He was opposed to laissez-faire capitalism, but was equally opposed to the redistribution of wealth advocated by socialists – his vision was of a property-owning society under the benign guidance of a fair and just government. Barry Gustafson states, "[Marshall] was strongly motivated by his Christian faith and by an equally deep intellectual commitment to the principles of liberalism."

Cabinet Minister

In the 1949 election, Marshall kept his seat. The National Party gained enough seats to form a government, and Sidney Holland became Prime Minister. Marshall was elevated to Cabinet, taking the role of Minister of Statistics and also having ministerial responsibility for the State Advances Corporation. He also became a direct assistant to Holland.

After the 1951 election, Marshall became Minister of Health (although he also retained responsibility for State Advances until 1953). In the 1954 election, his Mt Victoria seat was abolished, and he successfully stood for another Wellington electorate, Karori. After the election, he lost the Health portfolio, instead becoming Minister of Justice and Attorney-General. In these roles, he supported the retention of the capital punishment for murder. In 1957, he proposed a referendum on capital punishment. (New Zealand's last execution was carried out in 1957, during Marshall's time in office.) He also supported the creation of a separate Court of Appeal.

When Holland became ill, Marshall was part of the group that persuaded him to step down. Keith Holyoake became Prime Minister. Marshall sought the deputy leadership, managing to defeat Jack Watts for this post. The result was kept secret from the caucus and several cabinet ministers privately speculated that Watts had actually won, but Holyoake overturned the result, concerned with Watts' health.

Deputy Prime Minister

Shortly after the leadership change, National lost the 1957 election to Labour's Walter Nash. Marshall, therefore, became deputy leader of the Opposition. The Nash government did not last long, however – its drastic measures to counter an economic crisis proved unpopular. Marshall was later to admit that the crisis had been prompted by a failure to act by the National government. Labour lost the 1960 election, and National returned to power.

Marshall once more became Deputy Prime Minister, but rather than Attorney-General and Minister of Justice again he was allocated several new positions, including ministerial responsibility for Industries and Commerce, Overseas Trade, Immigration, and Customs. One of his major achievements was the signing of trade arrangements with Australia and the United Kingdom. Marshall also supported the abolition of compulsory union membership, which had been a National Party election policy – when the government eventually decided not to push forward with the change, Marshall's relations with some of his colleagues were strained.

Marshall promoted the retention of capital punishment for murder. However, Labour under Arnold Nordmeyer was opposed, and in 1961 ten National MPs, including Robert Muldoon, crossed the floor and voted with Labour to abolish it.

Increasingly, as time went on, Marshall became overworked, with Holyoake giving him more and more cabinet responsibilities. In the 1960s he led negotiations over trade consequences if Britain joined the European Economic Community (EEC). His polite and genial nature suited him well to diplomatic and trade negotiations. He was most noted for his successful negotiating for continued access to Europe for New Zealand farming exports after Britain had joined the EEC. Marshall was also put under considerable pressure by ongoing labour disputes, which he took a significant role in resolving. Relations between Marshall and Robert Muldoon, the Minister of Finance, grew very tense, with Marshall resenting Muldoon's open interference in the labour negotiations. Marshall was also responsible for establishing the Accident Compensation Corporation.

Prime Minister (1972)
On 7 February 1972, Holyoake stepped down as Prime Minister. Marshall contested the leadership against Muldoon, and won. Muldoon became Deputy Prime Minister. Marshall was keen to reorganise the government, believing that it had become stagnated and inflexible. The public, however, were tired of the long-serving National government, and considered the reshuffles insufficient.

In the 1972 general election, Norman Kirk's Labour Party was triumphant. On 8 December, after Marshall had been in office for less than a year, Kirk was sworn in as Prime Minister and Marshall became the Leader of the Opposition.

Leader of the Opposition

Marshall became Leader of the Opposition in 1972. He made the choice to not separate the shadow cabinet from the rest of the caucus to encourage party unity. He made minimal changes to his portfolio allocations from February 1972 to highlight National's experience and stability, contrasting from the comparative inexperience of the new Labour Government.

On 4 July 1974, Marshall was informed that a leadership challenge was imminent. Aware that much of his support had drained away, Marshall resigned, and Muldoon became party leader. Marshall's decline was primarily the result of his inability to damage the highly popular Kirk; Marshall's quiet, understated style did not fit well with the aggressive tactics required of an opposition party seeking to return to government. Ironically, Kirk died later that same year and his replacement, Bill Rowling, was perceived as a quiet and non-confrontational leader, just as Marshall had been.

After relinquishing the leadership Marshall remained on the front bench as Shadow Minister of Overseas Trade. He decided to retire from parliament at the .

Later life and death
He remained active in the National Party organisation, and was highly respected for his many years of service. Marshall was initially reticent on his successors activities, though he became publicly more critical of Muldoon's aggressive personality with time. Following the Moyle Affair he was interviewed on television about the incident in which he criticised Muldoon's behavior, of accusing Labour MP Colin Moyle of being picked up by the police for homosexual activities, stating "I think anyone who indulges in this kind of conduct is damaging himself and lowering the status of Parliament". Over time he grew ever more critical of Muldoon, accusing him of being overly aggressive and controlling. Muldoon's highly controversial decision to allow a visit by a rugby union team from apartheid South Africa exasperated Marshall even more. He wrote his memoirs (split into two volumes) which "pulled no punches" in his description of Muldoon and his 1974 leadership coup.

In addition to his memoirs, Marshall wrote a law book and published several children's books about the adventures of a character named 'Dr Duffer'. He had first started writing the stories as a law student in his youth, but did not publish the first book until 1978. They were very popular, with the first book selling out within a week and thousands more being ordered. He was active in various charities and cultural organisations, including the New Zealand Chess Association, and was a founder of the New Zealand Portrait Gallery. Many of his later activities were related to his strong Christian faith. Marshall died in Snape, Suffolk, England, on 30 August 1988, en route to Budapest to give an address at the world conference of the United Bible Societies. He was survived by his wife and four children.

Honours
In 1953, Marshall was awarded the Queen Elizabeth II Coronation Medal, and in 1977 he received the Queen Elizabeth II Silver Jubilee Medal.

In the 1973 New Year Honours, Marshall was appointed a Member of the Order of the Companions of Honour, in recognition of his service as New Zealand prime minister, and the following year he was bestowed with a knighthood as a Knight Grand Cross of the Order of the British Empire.

In the 1992 Queen's Birthday Honours, Margaret, Lady Marshall, was appointed a Companion of the Queen's Service Order for community service.

Notes

References

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

1912 births
1988 deaths
Attorneys-General of New Zealand
People educated at Otago Boys' High School
New Zealand Knights Grand Cross of the Order of the British Empire
New Zealand Members of the Order of the Companions of Honour
New Zealand members of the Privy Council of the United Kingdom
New Zealand National Party MPs
New Zealand National Party leaders
New Zealand Presbyterians
Prime Ministers of New Zealand
Victoria University of Wellington alumni
Leaders of the Opposition (New Zealand)
Deputy Prime Ministers of New Zealand
Members of the New Zealand House of Representatives
New Zealand MPs for Wellington electorates
New Zealand military personnel of World War II
20th-century New Zealand lawyers
People educated at Whangarei Boys' High School
20th-century New Zealand politicians
New Zealand Army officers
Justice ministers of New Zealand

Jack Marshall


Le  est un fromage d'Appellation d'Origine Contrôlée (AOC) reconnue par décret présidentiel du 10 septembre 1985 et Appellation d'Origine Protégée (AOP) en 1996. C'est un fromage italien au lait entier à pâte pressée non cuite, obtenu à partir du lait de la race de brebis des Pouilles, dont les origines généalogiques proviennent de la race mérinos, nourrie principalement d'herbe fraîche et seulement exceptionnellement avec du foin ou du fourrage.

Son nom dérive des paniers en jonc des Pouilles, dans lesquels il est assaisonné, qui sont l'un des produits les plus traditionnels de l'artisanat des Pouilles.

Production
Le Canestrato Pugliese est produit dans une période saisonnière de décembre à mai, période liée à la transhumance des troupeaux des Abruzzes vers les plaines du Tavoliere delle Puglie.

Le lait, provenant des traites dont la fréquence n'excède pas une par jour et par animal, est caillé à une température de  à  et le temps de coagulation varie de 15 à pas plus de 25 minutes. Il est ensuite versé dans des paniers spéciaux, où il est périodiquement pressé pour évacuer l'excès de liquide.

L'affinage dure un ou deux mois, selon le poids des formes qui émergent, entre 7 et 14 kg et la maturation peut durer jusqu'à un an. Le salage se déroule en plusieurs étapes, d'abord deux à quatre jours après la transformation, puis à intervalles réguliers.

Dégustation
C'est un fromage typique utilisé dans la cuisine traditionnelle des Pouilles. .

Noter

Bibliographie

Fromage au lait de brebis
Fromage italien
Fromage bénéficiant d'une appellation d'origine protégée
Appellation d'origine protégée en Italie

Canestrato pugliese


El XV Campeonato Mundial de Waterpolo Masculino se celebró en Barcelona (España) entre el 22 de julio y el 3 de agosto de 2013 en el marco del XV Campeonato Mundial de Natación. El evento fue organizado por la Federación Internacional de Natación (FINA) y la Real Federación Española de Natación.

El torneo se realizó en las Piscinas Bernat Picornell de la capital catalana. Un total de dieciséis selecciones nacionales afiliadas a la FINA compitieron por el título mundial, cuyo anterior portador era el equipo de Italia, vencedor del Mundial de 2011.

La selección de Hungría se adjudicó la medalla de oro al derrotar en la final al equipo de Montenegro con un marcador de 8-7. En el partido por el tercer puesto el conjunto de Croacia venció al de Italia.

Clasificación

Grupos

Fase preliminar
 Todos los partidos en la hora local de Barcelona (UTC+2).

Grupo A

 Resultados

Grupo B

 Resultados

Grupo C

 Resultados

{| width=750 class="wikitable"
|- bgcolor="lightsteelblue"
!width=15%|Fecha
!width=10%|Hora
!width=60% colspan=3|Partido
!width=15%|Resultado
|-
|align=center| 22.07
|align=center| 13:30
|align=center| ||<center>-||<center>
|align=center| 10-7
|- bgcolor="efefef"
|align=center| 22.07
|align=center| 17:30
|align=center| ||<center>-||<center>
|align=center| 13-5
|-
|align=center| 24.07
|align=center| 12:10
|align=center| ||<center>-||<center>
|align=center| 7-9
|- bgcolor="efefef"
|align=center| 24.07
|align=center| 13:30
|align=center| ||<center>-||<center>
|align=center| 13-10
|-
|align=center| 26.07
|align=center| 09:30
|align=center| ||<center>-||<center>
|align=center| 16-9
|- bgcolor="efefef"
|align=center| 26.07
|align=center| 10:50
|align=center| ||<center>-||
|align=center| 9-9
|}

 Grupo D

 Resultados

 Fase final
 Todos los partidos en la hora local de Barcelona (UTC+2).

 Octavos de final

 Cuartos de final

 Semifinales

 Tercer lugar

 Final

 Partidos de clasificación
5.º a 8.º lugar

Séptimo lugar

Quinto lugar

 Medallero
<center>

Estadísticas

Clasificación general

Máximos goleadores

Fuente:

Equipo más anotador

Fuente:

Véase también
 Campeonato Mundial de Waterpolo Femenino de 2013

Referencias

Enlaces externos
 Pág. web del evento.
 Sumario del torneo (en inglés).
 Resultados oficiales (en inglés).
 Cobertura de TVE.

M 2013
Waterpolo en 2013
Deporte en España en 2013
Historia del waterpolo en España
Eventos deportivos celebrados en Barcelona
Waterpolo
Waterpolo

Campeonato Mundial de Waterpolo Masculino de 2013


An Stylochaeton zenkeri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Stylochaeton zenkeri in nahilalakip ha genus nga Stylochaeton, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stylochaeton

Stylochaeton zenkeri


Schwissel, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bölge. 4,44 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2013 itibarıyla yaklaşık 258 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Jürgen Hildebrandt-Möller tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-leezen.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Schwissel


Alpha și Omega 2: Aventuri de sărbători (engleză Alpha and Omega 2: A Howl-iday Adventure) este un film de animație american de aventură și comedie generat de computer, ce este regizat de Richard Rich. Filmul reprezintă o continuare a filmului original Alpha și Omega, și de fel al doilea din franciza de filme cu același nume. Inițial propus pentru o lansare cinematografică largă ca urmare a succesului primului film, acest film a avut parte de numeroase scandale și amânări în timpul producției, făcând ca ulterior să fie pus direct pe DVD pe 8 octombrie 2013 în mod național și de Lionsgate Films în mod mondial. Astfel acesta a primit recenzii mixte. Filmul a avut o relansare pe 7 octombrie 2014.

Toți actorii din filmul anterior nu s-au întors de loc pentru această continuare. Însă la fel ca și filmul original, Alpha și Omega 2: Aventuri de sărbători s-a dovedit a fi un mare succes după lansare în ciuda recenziilor sale mixte, și a dobândit de asemenea o urmărire cultă.

Premiera în România a filmului a fost pe 30 noiembrie 2014 pe canalul Boomerang, ca parte a programului Boomerang Cinema.

O continuare a filmului, intitulată Alpha și Omega 3: Marile jocuri ale lupilor, a fost lansată pe 25 martie 2014.

Premisă
Kate și Humphrey, împreună cu cei trei pui de lup (Stinky, Claudette și Runt), se pregătesc pentru a sărbători prima lor iarnă împreună.
Dar puiul lor cel mai mic, Runt, dispare misterios. Acum, ei trebuie să meargă într-o nouă călătorie, prin pustietăți, pentru a-l găsi și aduce înapoi pe Runt, înainte ca zăpezile iernii să le blocheze drumul spre casă. Este aventura lor cea mai mare, plină de acțiune și suspans, precum și de umor și de o mulțime de momente emoționante. Chiar dacă aventura lor nu se termină așa cum a fost planificată, Kate și Humphrey descoperă că "Nicăieri nu e ca acasă".

Voci
 Meryl Leigh - Prințesa
 Liza West - Runt
 Ben Diskin - Humphrey
 Kate Higgins - Kate, Stinky, Lilly
 Lindsay Torrance - Claudette
 Blackie Rose - Garth, Regele
 Maxwell Je - Winston
 Tracy Pfau - Eve
 Bill Lader - Tony, Pungaș #2
 Hugh Tyrrell - Salty
 Chris Smith - Marcel, Paddy, Pungaș #3
 Shaun Gerardo - Pungaș #1
 Willa Fogelson - Brad
 Harrper Fogelson - Porc spinos

Legături externe

Filme de animație din anii 2010
Filme de animație
Filme americane
Filme de aventuri
Lupi
Desene animate
Boomerang

Alpha și Omega 2: Aventuri de sărbători


Marcel Danguillaume (né le  à Colleret dans le Nord et mort le  à Tours) est un coureur cycliste français, principalement actif dans les années 1940 et 1950. Il compte notamment à son palmarès le Tour d'Eure-et-Loir 1956.

Ses frères Camille, André, Roland et Jean ont également été coureurs cyclistes, tout comme ses neveux Jean-Pierre et Jean-Louis.

Biographie

En 1954, il participe à la Course de la Paix sous les couleurs de l'équipe de France.

Palmarès
 1954
  de Poitiers-Saumur-Poitiers
 1956
 Tour d'Eure-et-Loir
  du Circuit du Bocage vendéen
 1958
 Grand Prix de Montamisé

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste français
Naissance en novembre 1928
Naissance dans le département du Nord
Décès en octobre 1989
Décès à 60 ans
Décès à Tours

Marcel Danguillaume


De fattigste af de fattige - Udvikling blandt Indiens stammefolk er en dansk dokumentarfilm fra 1981, der er instrueret af Kristian Paludan.

Handling
Filmen handler om hjælpearbejdet i den indiske delstat Vestbengalen. Den koncentrerer sig om egnsudviklingsarbejde. Her bruges et bjergområde, Ajodhya Hills - beboet af stammefolk, santalerne - som eksempel på, hvordan hjælpen når ud til de fattigste af de fattige.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1981

Indien
Dokumentarfilm fra Danmark


Hackerville este un serial co-produs de HBO Europe.

A fost filmat la Timișoara, București și Frankfurt a avut premiera natională pe 21 octombrie în Aula Magna a Universității de Vest din Timișoara, în prezența unei părți importante din echipa filmului. Astfel, primele două episoade ale serialului au fost proiectate în premieră pentru publicul din România, în prezența unei audiențe de aproape 500 de persoane, din care n-au lipsit reprezentanți ai instituțiilor administrative și culturale ale orașului de pe Bega. Evenimentul a încheiat cu succes zilele cinefile provocate de Les Films de Cannes a Timisoara. Proiecția a beneficiat de o introducere făcută de Irina Margareta Nistor, prezență iconică a scenei filmului din România, care s-a declarat încântată de faptul că Timișoara a fost orașul ales pentru această nouă producție HBO Europe. Anna Schumacher (rol principal feminin), Anca Miruna Lăzărescu (regizor), Voicu Dumitraș (în rolul lui Cipi) și producătorii serialului au răspuns întrebărilor publicului.

Rezumat

Un atac cibernetic, ai cărui responsabili par a fi o rețea de hackeri din România, afectează una dintre cele mai mari bănci din Germania. Lisa Metz, expertă în criminalitate informatică în Frankfurt, preia ancheta în Timișoara, orașul în care s-a născut. Lisa ajunge să se confrunte cu secrete incomode din trecutul familiei sale. Între timp, ancheta lui Adam Sandor, polițistul român care se ocupă de caz, este dată peste cap de sosirea Lisei. Investigația îi duce pe cei doi, Lisa și Adam, pe urmele unui hacker genial, cunoscut ca Dark Mole. Neîncrederea inițială din acest trio se transformă treptat într-o relație de interdependență.

Producție
Producători executivi sunt Jörg Winger (Deutschland 83/86) pentru UFA Fiction și Johnathan Young (Valea Mută) pentru HBO Europe.

Alina David și Silvia Popescu sunt producătoare pentru HBO Europe.

Hackerville a fost filmat în Timișoara, București și Frankfurt, din primăvara lui 2018 și va avea premiera în România la HBO și HBO GO în toamnă.

HBO Europe va lansa Hackerville în teritoriile sale din Europa Centrală, Nordic și Spania. TNT Serie va difuza serialul în Germania, Austria și Elveția.

Antony Root, EVP, Original Programming and Production HBO Europe, a spus: "Hackerville e o poveste alertă, actuală și extrem de captivantă, despre una dintre cele mai mari amenințări ale lumii actuale. Suntem încântați de acest prim parteneriat cu TNT Serie, dar și de colaborarea cu Jörg Winger de la UFA Fiction și cu Mobra Films - împreună vom da viață acestui serial și lumilor sale atât de contrastante."

Recepție
Toată lumea vorbește zilele astea despre Hackerville, noul serial original HBO regizat de Igor Cobileanski (Umbre, La limita de jos a cerului, Sașa, Grișa și Ion) și produs de Cristian Mungiu (Occident, 4 luni, 3 săptămâni și 2 zile, După dealuri) alături de Tudor Reu, dar, dacă titlul vă sună cumva cunoscut, este pentru că are un anume trecut: "Hackerville" este supranumele dat orașului Râmnicu Vâlcea de jurnaliștii de la Le Monde, într-un articol din 2011 despre fenomenul criminalității informatice care apăruse și se dezvoltase aici.

"Frauda pe internet a devenit un sport local în acest oraș pe care presa americană îl descrie ca "Silicon Valley al fraudelor online"… 80% dintre fraude vizează cetățeni americani… miercuri, 7 decembrie (2011, n.m.) directorul FBI, Robert Mueller, a descins la București, pentru o întâlnire-fulger cu președintele Traian Băsescu… în ciuda numeroaselor arestări operate în ultimii ani, Râmnicu Vâlcea rămâne o placă turnantă a criminalității informatice, cu tentacule care se întind pe mai multe continente… un aer de prosperitate caracterizează orașul… pot fi văzute peste 20 de birouri Western Union.", scria Le Monde.

Distincții
 2019 Premiul Adolf Grimme

Note

Legături externe

Seriale de televiziune
Seriale de televiziune HBO

Hackerville (2018)


Bernhard Heinrich Karl Martin von Bülow (; ), înnobilat ca Fürst von Bülow în 1905, a fost un om de stat german a fost Secretar de Stat pentru Afaceri Externe timp de trei ani și cancelar al Imperiului German din 1900 până în 1909.

Tinerețea
Von Bülow s-a născut la Klein-Flottbeck, Holstein (acum parte a Altona, Hamburg). Tatăl lui, Bernhard Ernst von Bülow, a fost un politician danez și german, membru al unei familiei nobiliare Bülow, în rândul căreia s-au numărat baroni,conți și prinți. Fratele lui, generalul-maior Karl Ulrich von Bülow, a fost comandant de cavalerie în timpul primei conflagrații mondiale, în timpul căreia a luat parte la atacul asupra Liègeului din August 1914. Bülow a învățat limbile engleză și franceză în timpul copilăriei de la guvernante. Tatăl lui cunoștea franceza, mama engleza, ceea ce nu era neobișnuit în înalta societate din Hamburg la acea vreme.

În 1856, tatăl lui a fost ales în Dieta federală din Frankfurt ca reprezentant al Holsteinului și Lauenburgului, într-o perioadă în care Otto von Bismarck era reprezentantul Prusiei în Dietă. Bernhard von Bülow s-a împrietenit cu fiul lui Bismarck, Herbert. La 13 ani, el s-a mutat cu familia la Neustrelitz, unde tatăl lui a devenit ministru-șef al marelui duce de Mecklenburg. Bernhard a studiat la liceul Frankfort și a continuat studiile la universitățile din Lausanne, Leipzig și Berlin.

S-a înrolat voluntar în serviciul militar în timpul războiului franco-prusac și a devenit caporal în regimentul regal de husari. În decembrie 1870, escadronul lui era în acțiune lângă Amiens, unde Bernhard avea să își amintească că în timpul unei șarje de cavalerie a ucis un pușcaș francez cu o lovitură de sabie. A fost înaintat la gradul de locotenent, iar după terminarea războiului i s-a propus să rămână în armată, dar a refuzat. Și-a terminat specializarea univesitară în drept la Universitatea din Greifswald în 1872. După absolvire a devenit funcționar guvernamental și mai apoi a intrat în diplomație.

Începuturile carierei
În 1873, tatăl lui a devenit Secretar de stat pentru afacerile externe al guvernului german prezidat de Bismarck. Bernhard von Bülow a devenit diplomat de carieră. Primele misiuni de scurtă durată au fost la Roma, St. Petersburg, Viena și Atena.În 1876 el a fost numit al ambasadei germane din Paris, a participat la Congresul de la Berlin ca secretar și a devenit secretar doi al ambasadei în 1880.

În 1884, el a sperat să fie numit la Londra, dar în schimb a fost numit secretar unu al ambasadei din St. Petersburg. Până să ajungă la post, el a petrecut câteva zile la Varzin cu familia lui Bismarck. Bismarck i-a explicat că el consideră relațiile cu Rusia mult mai importante decât cele cu Regatul Unit, acesta fiind și motivul pentru care îl numise pe Bülow acolo. Bismarck a notat că fost impresionat de calmul și comportamentul lui Bülow din timpul acestei discuții. În Rusia, Bülow a funcționat ca chargé d'affaires. În 1887 el s-a declarat în favoarea purificării etnice prin îndepărarea polonezilor din teritoriile ocupate de germani în cazul unui viitor conflict armat. Bülow trimitea note în mod regulat la Ministerul de externe și se plângea de superiorul lui, ambasadorul Schweinitz, care însă se bucura de relații foarte bune în guvern. Bülow și-a câștigat astfel o reputație de intrigant. În 1885, șeful departamentului politic al ministerului de externe german, Friedrich von Holstein, nota că Bülow a încercat să obțină demiterea ambasadorului german în Franța, Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst, și numirea sa în capitala Franței, în timp ce purta o corespondență "prietenească" cu acesta din urmă.

Pe 9 ianuarie 1886, în perioada în care se afla la post în St. Petersburg, s-a căsătorit cu Maria Anna Zoe Rosalia Beccadelli di Bologna, Principessa di Camporeale, Marchesa di Altavilla, a cărei primă căsătorie cu contele Karl von Dönhoff fusese anulată de Sfântul Scaun în 1884. Prințesa, o pianistă desăvârșită, elevă a lui Franz Liszt, era fiica vitregă a lui Marco Minghetti și fiica lui Donna Laura Minghetti (născută Acton). Ea fusese căsătorită pentru șaisprezece ani și era mamă a trei copii. Bülow avusese până atunci o serie de legături amoroase și când s-a hotărât să se căsătorească a avut în vedere îmbunătățirea șanselor de promovare. În 1888, a avut de ales între două posturi – unul la Washington, DC, celălalt la București. El a ales capitala României, date fiind obiecțiunile soției față de despărțirea de familie în cazul unui post în SUA. Bülow a făcut diferite manevre în următorii cinci ani pentru ca să fie numit la Roma, unde soția avea relații foarte bune. La un moment dat, regele  Umberto a fost convis să îi scrie Kaiserului Wilhelm să îl numească pe Bülow la post în Roma. Mutarea s-a făcut în sfârșit în 1893.

Secretar de stat pentru afacerile externe
Pe 21 iunie 1897, Bülow a primit o telegramă prin care i se cerea să se deplaseze la Kiel pentru discuții cu împăratul Wilhelm. Pe drum, el s-a oprit la Frankfurt pentru schimbarea trenului. Aici a stat de vorbă cu Philipp zu Eulenburg. Eulenburg i-a spus că Wilhelm dorea să numească un nou Secretar de stat pentru afacerile externe și la sfătuit pe Bülow să ocupe postul pe care îl ocupase și tatăl lui odată. Eulenburg i-a oferit de asemenea și sfaturi despre modul cel mai potrivit în care urma să discute cu Wilhelm, căruia îi plăcea să fie lăudat și nu suporta să fie contrazis. Odată ajuns la Berlin, Bülow a vorbit mai întâi cu Holstein,care la pus la curent cu faptul că, deși el ar fi preferat ca în funcția de Secretar de stat să rămână Adolf Marschall von Bieberstein, Wilhelm era hotărât să îl înlocuiască și că preferatul împăratului era chiar Bülow. Odată ajuns Secretar Bülow,ar fi putut să îi găsească predecesorului său un post de ambasador. Cancelarul Hohenlohe, care dorea să se retragă datorită vârstei înaintate, îl încuraja pe Bülow să accepte postul de Secretar al afacerilor externe, cu posibilitatea de a deveni la un moment dat cancelar. Bülow, pe de altă parte, l-a rugat pe Hohenlohe să continue să ocupe funcția de cancelar cât mai mult posibil.

Pe 26 iunie, Bülow s-a întâlnit cu împăratul, care i-a spus că una dintre principalele obiective ale noului secretar urma să fie construirea unei flote moderne, care să o depășească pe cea britanică, fără însă să dea motivede război. Bülow a cerut un răstimp ca să analizeze oferta, iar pe 3 august a acceptat-o. Cei doi au avut o relație de colaborare bună. În loc să îl contrazică pe Wilhelm, așa cum făcuseră unii dintre predecesorii lui, Bülow era de acord cu împăratul în toate privințele. Numai că, bazându-se pe memoria slabă a lui Wilhelm și pe frecventele sale modificări de opinie, a acționat așa cum a crezut că e mai bine și a ignorat ordinele împăratului. Postul de Secretar de stat era subordonat Cancelarului. În timpul mandatului lui Bismarck, acest post era unul al unui simplu funcționar. În timpul în care Bülow a ocupat funcția, situația s-a schimbat, Hohenlohe fiind mulțumit să îl lase pe Bülow să gestioneze afacerile externe ajutat de consilierul său principal, Holstein. Wilhelm avea să îl cheme în fiecare dimineață pe Bülow pentru discutarea politicii statului, lucru pe care nu obișnuia să îl facă și cu cancelarul.

Secretar Imperial de Stat
Bülow a ocupat de asemenea și un post în guvernul prusac. Deși Wilhelm era împărat al întregii Germanii, el era și rege al Prusiei. Ca Secretar de stat, Bülow a fost responsabil în principal pentru realizarea politicii de expansiune colonială, pe care împăratul o dorea cu ardoare. Bülow a fost bine primit în Ministerul de Externe, deoarece era primul diplomat de carieră numit în funcția de secretar de la demisia lui Bismarck în 1890. Bülow se temuse să accepte postul, atâta vreme cât Holstein rămânea Primul consilier imperial. Holstein era considerat indispensabil, date fiind vasta lui experiență, rangul nobiliar, iscusința diplomatică și memoria fenomenală. Eulenburg l-a sfătuit pe Bülow să creeze imediat după sosirea la post o relație de muncă bună, dar fermă, iar Bülow și Holstein au reușit să formeze o echipă foarte bună. În 1899, după ce a reușit să încheie cu succes negocierile pentru dobândirea Insulelor Caroline, Bülow a primit titlul de conte.

În octombrie 1900, Bülow a fost convocat la cabana de vânătoare a lui Wilhelm din Hubertsstock. În timp acestei întâlniri, împăratul i-a cerut lui Bülow să accepte funcțiile de cancelar al Imperiului German și prim-ministru al Prusiei. Bülow a răspuns că nu este sigur că ar fi cel mai potrivit pentru aceste poziții. Wilhelm a recunoscut că din punct de vedere strict personal l-ar fi preferat pe Eulenburg, dar ca împărat nu era sigur că acesta din urmă era suficient de competent. Pe 16 octombrie, Bülow a fost convocat din nou de împărat la Homburg. Împăratul i-a comunicat că Hohenlohe anunțase că vrea să se retragă, iar Bülow a acceptat în cele din urmă funcția de cancelar. Odată cu ocuparea noii poziții, cancelarul trebuia să găsească un înlocuitor pentru postul de Secretar de stat. Postul a fost oferit inițial lui Holstein, care a refuzat, motivând că preferă să ocupe o poziție care nu îl obligă să răspundă în fața membrilor Reichstagului. În cele din urmă, postul a fost oferit baronului Oswald von Richthofen, care lucrase ca subsecretar de stat sub conducerea lui Bülow. Noile numiri făceau clar că poziția de Secretar de stat redevenea un post subordonat cancelarului, așa cum fusese pe timpul lui Bismarck. Holstein rămânea cel mai important consilier pe probleme de politică exteră.

Cancelar

În fiecare dimineața, Bülow își rezerva timp pentru discuțiile cu împăratul, care vizita cancelaria întotdeauna când era în Berlin. Hotărârea cu care cancelarul a rămas de partea lui Wilhelm a fost remarcabilă, uimindu-i chiar și pe cei care îi cunoșteau firea irascibilă. Secretarul personal al kaiserului nota la un moment dat "Oridecâte ori, din neatenție, el exprimă o opinie în dezacord cu împăratul, el rămâne pentru câteva momente tăcut și mai apoi spune exact contrariul, cu introducerea așa cum a remarcat în mod înțelepta Maiestatea Voastră" Bülow a renunțat la fumat, consumul de bere, cafea și lichior, și-a rezervat 35 de minute pentru gimnastica matinală, iar dacă vremea era frumoasă, călărea în parcul  Tiergarten. Duminicile, obișnuia să facă plimbări lungi în pădure. În 1905, la vârsta de 56 de ani, el a participat la parada imperială în fruntea fostului său regiment de husari. Cu această ocazie a fost înaintat la gradul de general maior. Wilhelm îi spusese lui Eulenburg în 1901, "De când îl am pe Bülow, pot sădor liniștit". Prima sa intevenție remarcabilă în Reichstag a fost cu ocazia discursului în apărarea imperialismului german în China. Bülow a interventi de mai multe ori în Reichstag pentru apărea politicii externe germane, acoperind gafele diplomatice ale împăratului. Într-un discurs în Reichstag din noiembrie 1906, el a introdus concepul de "încercuire", iar presa conservatoare germană a titrat Der Krieg in der Gegenwart (Războiul în prezent). Pentru Germania, Tripla Înțelegere (Antanta) era un dezastru, pe care îl înfrunta însă cu curaj.

Politica internă
În timpul mandatului lui Bülow au fost introduse mai multe reforme, printre care o extindere a perioadei în care muncitorii puteau cere plății asigurărilor de accident (1900), obligativitatea înființării curților de arbitraj industrial pentru orașele cu populație mai mare de 20.000 de locuitori (1901) și o creștere a asigurărilor de sănătate și îmbunătățirea controalelor cu privire la munca copiilor (1903). Pentru îmbunătățirea secretului votului, au fost introduse în 1904 prevederi legale cu privire la cabinele de vot. Doi ani mai târziu a fost introdusă plata unor idemnizații pentru deputații din Reichstag.

Politica economică
Bülow a modificat în 1902 tarifele vamale pentru importul de produse agricole ca răspuns la presiunile exercitate de Ligra Agrară dominată de junkerii prusaci. Ca urmare, producția germană de cereale a devenit una dintre cele mai bine protejate de tarife vamale din întreaga lume. Guvernul lui Bülow a negociat o serie de tratate comerciale cu mai multe țări europene, care au intrat în vigoare în martie 1906.

Planificatorul iscusit
Regatul Unit era încă puterea dominantă în Europa. Marea Britanie și Franța fuseseră rivali coloniali și avuseseră ciocniri pentru controlul unor teritorii, dar regele Eduard al VIKI-lea era hotărât să schimbe modul în care era percepută țara sa în Franța și a decis să facă o vizită oficială în acest scop. Au fost începute negocieri foarte serioase între ambasadorul francez la Londra, Paul Cambon, și Secretarul britanic pentru afaceri externe, Henry Petty-Fitzmaurice, pentru ceea ce avea să devină Antanta cordială. Ca parte a negocierilor pentru rezolvarea diferendumurilor dintre cele două puteri, Franța a decis să nu conteste controlul britanic asupra Egiptului, iar britanicii au fost de acord cu pretențiile franceze în Maroc.

Miniștrii guvernului german erau sceptici cu privire la avantajele pe care le-ar fi adus noua pritenenie aparentă celor două puteri rivale până de curând. Edward s-a întâlnit cu un kaiser furios la Kiel pe 25 iunie 1904. Planul Schlieffen din 1904 amenința în mod clar neutralitatea Belgiei. Aducându-și aminte de regula lui Bismarck care stabilise că Berlinul nu trebuie să își creeze noi dușmani fără niciun motiv, Bülow l-a avetizat pe generalul Alfred von Schlieffen să aplice o "simplă judecată sănătoasă", ceea ce ar fi sunat prea britanic pentru junckeri, la care împăratul a ripostat "Nu își vor bate joc de mine. Pe 24 martie 1904, Franța l-a informat oficial pe abasadorul german cu privirela semnarea noii convenții anglo-fraceze.
Ambasadorul Hugo von Radolin a declarat că partea germană consideră convenția naturală și justificată. Presa germană avea să scrie că satisfacerea intereselor franceze în Maroc nu aducea nicio atingere intereselor național germane, iar intervenția Parisului în Maroc pentru reinstaurarea ordinei putea ajuta comerțul german. Bülow era unul dintre susținătorii cinici ai darwinismului social și considera că expansionismul este un lucru normal și natural.

Deși nu a fost influențăt de generalii belicoși, el a fost influențat de ideile agendei centrale de planificare a lui Max Weber. Dacă Prusia părea că are ambiții mai reduse, Bülow a urmărit atingerea unor scopuri grandioase de atingere a statutului de superputere mondială pentru imperiu. Creșterile în domeniile industriale ale producției de minereu de fier, oțel, cărbune, construcție de căi ferate și de vase comerciale și de război au fost rezultatul prodictivității ridicate și a unor contractori foarte competitivi. Șovinismul său a fost profund, o armă de apărare împotriva alianțelor constituite de britanici, acestea fiind un motiv al respingerii de către Germania a oricăror negocieri. La un moment dat, a vrut să îi dea o replică secretarului britanic al coloniilor, Joseph Chamberlain, dar s-a răzgândit afirmând că "britanicii sunt cei care trebuie să ne facă avansuri". Această atitudine nu a făcut decât să întărească Antanta.

Bülow l-a asigurat pe ambasadorul britanic că germanii ar fi încântați să vadă că britanicii și francezii își rezolvă neînțelegerile. El a declarat de la tribuna Reichstagului că Germania nu are obiecțiuni cu privire la înțelegerile anglo-franceze și nici temeri în ceea ce privește apărarea intereselor intereselor germane în Maroc. Holstein avea o altă abordare – intervenția în afacerile interne marocane erau guvernate de Tratatul de la Madrid. Holstein a susținut că Germania a fost marginalizată prin faptul că nu a fost inclusă în negocieri și că Marocul promisese creșterea influenței politice și comerciale germane, iar acestea ar fi urmat să să sufere odată cu intrarea sub controlul francez. El fusese neîncetat împotriva oricărui acord între Franța și Marea Britanie. Franța ajunsese să ofere sprijin militar Marocului pentru instaurarea ordinei în țară. Bülow a răspuns prin declararea sprijinul pentru independența Marocului,încurajând SUA să intervină în această problemă, sperând ca americanii să amenințe cu războiul în cazul unei intervenții franceze. Deabia acum el a ajuns să fie convins că noua prietenie dintre Franța și Regatul Unit era o amenințare pentru Germania, în special dacă acordul devenea mai complex. Singura veste bună pentru germani ar fi fost slaba pregătire pentru război a Franței. În ciuda unor posibile amenințări la adresa securității împăratului, Bülow l-a convins pe kaiser să facă o vizită la Tanger în 1905, unde Wilhelm a ținut un discurs în care își exprima sprijinul pentru independența Marocului. Vizita împăratului în Maroc a fost în egală măsură și o demonstrare a hotărârii Germaniei pentru păstrarea influenței sale la nivel global.

Conferința de la Algeciras

Prezența navală germană în Maroc și stabilirea unei baze militare în zonă ar fi fost o amenințare directă la adresa rutelor comerciale britanice din Marea Mediterană. Britanicii au continuat să îl sprijne pe ministrul de externe francez aflat sub o continuă presiune politică, Theophile Delcassé. Lansdowne a fost surprins de reacția germanilor, dar britanicii puteau contracara acținile flotei germane fără experiență atâta vreme cât nu devenea prea mare.Pe 3 iunie 1905, Abdelaziz al Marocului, incitat de germani, a respins oferta francezilor de sprijin și a cerut convocarea unei conferințe internaționale. Pe 6 iunie, după demisia ministrului de externe Delcassé, veștile au fost aflate și la Berlin. A doua zi dimineața, Bülow a fost înălțat la rangul de prinț (Fürst). Evenimentul a conicis cu ceremonia de căsătorie a prințului moștenitor și a fost foarte asemănător cu acordarea titlului de prinț lui Bismarck în Sala oglinzilor din Palatul Versailles. Germania a continuat să exercite presiuni asupra Franței pentru acordarea de noi concesiuni. Bülow a dat instrucțiuni precaute lui Radolin și a avut de asemena discuții cu ambasadorul francez la Berlin. Cu toate acestea, efectele au fost într-o oarecare măsură diferite de ceea ce avusese intenția cancelarul: a întărit hotărârea premierului francez Maurice Rouvier să reziste oricăror cereri viitoare de apropiere (rapprochement). Conferința de la Algeciras și-a începu lucrările pe 16 ianuarie 1906 în primăria orașului. În timpul conferinței, o flotă de 20 de cuirasate, la care s-au alăturat crucișătoare și distrugătoare, a vizitat orașl port, iar toți delagații au fost invitat la bordul vaselor de război.

Conferința s-a desfășurat în defavoarea Germaniei, propunerile sale fiind respinse cu 10/3 voturi. Holstein ar fi dorit să lanseze amenințări cu războiul împotriva Franței, dar Bülow i-a ordonat lui Holstein să părăsească lucrările conferinței. Cum la orizont nu apărea niciun rezultat pozitiv pentru Germania, Berlinul nu a putut decât să lase ca toată agitația să se stingă de la sine, fără să facă prea mult caz.În țară, opinia publică a primit cu dezamăgire aceastsă înfrângere diplomatică, atitudinea cetățenilor fiind bine reflecată de presă. Pe 5 aprilie 1906, Bülow a fost obligat să își apere acțiunile în fața deputaților Reichstagului. În timpul schimburilor de replici dure cu deputații, lui Bülow i s-a făcut rău și a fost evacuat din sală. La început, s-a crezut că el a suferit un accident vascular cerebral. Lordul Fitzmaurice a comparat incidentul cu cel în timpul în căruia a murit William Pitt, o comparație pe care presa din Germania a apreciat-o în mod deosebit. Prăbușirea lui a fost atribuită suprasolicitării și gripei, iar după o perioadă de odihnă de o lună, Bülow a reușit să își reia îndatoririle.

Scandalul sexual

în 1907, în timpul scandalului Harden-Eulenburg, Adolf Brand, editorul fondator al revista pentru homosexuali Der Eigene, a scris un articol în care se sugera că Bülow fusese șantajat pentru că s-ar fi angajat în activități homosexuale și prin aceasta ar fi fost obligat din punct de vederemoral să se opună Articolului 175 al Codului penal german, care scotea în afara legii homosexualitatea. Învinuit pentru calomnie și adus în judecată la 7 noiembrie 1907, Brand a afirmat că Bülow și-a îmbrățișat și sărutat secretarul privat Max Scheefer la întâlnirile clubului bărbaților găzduit de Eulenburg. Bülow a declarat la proces că ar fi vinovat de asemenea acte, dar a remarcat că a auzit zvonuri dezgustătoare despre Eulenburg. La rândul lui, Eulenburg s-a apărat față de acuzațiile lui Brand susținând că el nu a găzduit asemenea evenimente și a pretins că nu s-a implicat în acte homosexuale, ceea a dus mai apoi la acuzații de mărturie mincinoasă. În ciuda mărturie finale a șefului poliției din Berlin, care a confirmat că Bülow ar fi putut fi victima unui șantajist homesexual, declarația cancelarului a fost hotărâtoare, iar Brand a fost condamanat la închisoare.

Afacerea Daily Telegraph

În noiembrie 1907, Wilhelm a făcut o vizită îndelung planificată în Regatul Unit. Dacă la început, el a încercat să anuleze vizita datorită unor scandaluri recente, a efectuat până la urmă vizita, care s-a dovedit un asemenea succes, încât a decis să rămână în regat pentru o vacanță. Pentru aceasta, el a închiriat o casă de la colonelul Edward Montague Stuart-Wortley, căruia i-a vorbit fără reținere în perioada în care s-a aflat acolo. După ce împăratul a plecat, Stuart-Wortley a scris un articol pentru Daily Telegraph despre conversațiile avute și l-a trimis mai întâi lui Wilhelm, căruia i-a cerut aprobarea pentru publicare. Manuscrisul în limba engleză a fost alocat lui Bülow pentru verificarea în vederea publicării. Wilhelm l-a rugat pe Bülow să nu trimită articolul ministerului de externe, dar Bülow l-a trimis în schimb secretarului de stat Wilhelm von Schoen, căruia i-a cerut o traducere oficială și, în plus, i-a cerut să facă orice observație care s-ar fi dovedit necesară.

Schoen era plecat, iar manuscrisul a ajuns în lipsa lui la subsecretarul de stat Stemrich, care l-a citit și l-a trimis mai departe fără niciun comentariu lui Reinhold Klehmet. Klehmet a crezut că el trebuie doar să corecteze unele erori, dar nu a adăugat niciun comentariu. Documentul a fost returnat lui Bülow care, fără să îl citească, l-a trimis mai departe lui Wilhelm, care nu a văzut niciun motiv ca articolul să nu fie publicat. Articolul a fost publicat la timp, dar a provocat o adevărată furtuna. În interviu, Wilhelm a făcut mai multe declarații controversate și jignitoare.

 Englezii erau "nebuni ca iepurele în luna martie" (Mad as a March hare - referire la presupusul comportament imprevizibil al iepurilor masculi în perioada de împerechere din martie).
 El nu poate înțelege de ce ei au respins în mod repetat ofertele lui de prietenie.
 Cei mai mulți germani nu îi plăceau pe englezi, așa că atitudinea sa prietenească îl pune într-o "minoritate clară".
 El a intervenit de partea britanicilor împotriva francezilor și rușilor în timpul ultimului război cu burii.
 El a oferit britanicilor planul de campanie pe care aceștia l-au folosit în timpul acestui război.
 Va veni o zi în care ei vor fi bucuroși că Germania își edifică flota de război datorită creșterii puterii Japoniei.
Wilhelm a reușit să îi ofenseze pe japonezi, francezi, ruși și in special pe britanici. Până și germanii au fost scandalizați de presupusul ajutor acordat britanicilor împotriva burilor de origine germanică.

Bülow a acuzat ministerul de externe că nu a reușit să facă observații pertinente cu privire la conținutul articolului. Ministerul de externe l-a învinovățit pe Bülow că nu a reacționat împotriva publicării articolului. Deși Bülow a negat că ar fi citit articolul, rămâne de neînțeles de ce nu ar fi făcut-o, dată fiind istoria numeroaselor gafe publice ale împăratului. Opinia publică a pus în discuție capacitatea de conducător a împăratului și limitele care puteau să îi fie impuse de constituție. Problema urma să fie dezbătută în Reichstag, unde Bülow trebuia să își apere pozițiile sale și ale împăratului Wilhelm. Bülow i-a scris lui Wilhelm și s-a oferit să demisioneze, cu excepția cazului în care împăratul i-ar fi acordat întregul său sprijin în acestă chestiune. Wilhelm a fost de acord să își sprijine cancelarul. Bülow a aranjat publicarea unui articol de răspuns la acuzații în Norddeutsch Allgemeine Zeitung. În articol remarcile lui Wilhelm erau răstălmăcite, fiind pus un mai mare accent pe eșecurile ministerului de externe. Articolul amintea că Bülow fusese gata să își asume întreaga responsabilitate, dar că Wilhelm refuzase să îi accepte demisia.

În fața deputaților Reichstagului, Bülow a reușit să respingă toate criticile și și-a încheiat discursul în aclamațiile adunării. Holstein a remarcat că, date fiind natura comentariilor, el nu ar fi putut în mod sigur să îl apere pe Wilhelm, susținând că împăratul nu ar fi făcut acele declarații, dar Bülow nu a făcut decât ceea ce mai putea face, adică să pună la îndoială acuratețea reproducerii a ceea ce a spus împăratul și lăsând să se înțeleagă că aceste declarații au fost făcute cu cele mai bune intenții și în mod sigur nu au fost destinate publicării. El și-a exprimat convingerea că efectele dezastruoase ale interviului îl vor determina pe Wilhelm să fie foarte rezervat în viitor, chiar și în conversații private, și că nici el nici un succesor al să nu și-ar asuma răspunderea.

Wilhelm și-a aranjat o vizită în Austria în momentul în care a avut loc dezbaterea din Reichstag, iar împăratul a fost aspru criticat pentru că nu a rămas în țară în această perioadă. De altfel, împăratul și-a întrebat miniștii dacă este potrivit să plece în vizită, dar Bülow l-a sfătuit să plece. Holstein l-a întrebat pe Bülow despre absența lui Wilhelm, dar cancelarul a negat că l-ar fi sfătuit pe împărat să plece. Necazurile nu au încetat pentru împărat nici în timpul vizitei – contele Dietrich von Hülsen-Haeseler, șeful Cabinetului militar al Prusiei, a murit în urma unui atac de cord la Donaueschingen, proprietatea prințului Max von Fürstenberg. La reîntoarcerea lui Wilhelm la Berlin, Bülow l-a convins să emită a declarație precum ar fi fost de acord cu declarațiile cancelarului în Reichstag. Wilhelm ajunsese în pragul unei căderi nervoase și începuse să se gândească la abdicare.

Wilhelm s-a retras din viața publică pentru șase săptămâni, ceea ce a fost considerat mai degrabă ca un semn de penitență, și nu ca o consecință a depresiei sale. Opinia publică a început să se întrebe dacă nu cumva cancelarul nu l-a sfătuit în mod corespunzător pe împărat, după care a eșuat în încercarea de a-i apăra în Reichstag acțiunile monarhului. În cele din urmă, Wilhelm a început să îl condamne pe Bülow pentru că nu a reușit să îl avertizeze cu privire la dificultățile pe care le puteau provoca articolul în cauză. Împăratul a început să se gândească la posibilitatea înlocuirii lui Bülow. În iunie 1909, Germania s-a confruntat cu dificultăți în obținerea de fonduri suplimentare pentru continuarea construirii vaselor militare. Wilhelm l-a averizat pe Bülow că, dacă nu reușește să impună noi taxe pentru finanțarea marinei militare, trebuie să demisioneze. Modificarea taxelor propusă de cancelar a căzut la vot la o diferență de opt voturi. La bordul yahtului regal Hohenzollern, Bülow și-a prezentat demisia pe 26 iunie, la exat doisprezece ani de când devenise cancelar.

Pe 14 iulie, demisia lui Bülow a devenit oficială, iar Theobald von Bethmann-Hollweg a devenit noul cancelar. Wilhelm a luat cina cu Bülows și și-a exprimat regretul față de faputul că prințul a fost obligat să demisioneze. Împăratul a afirmat că a fost informat că unii dintre cei care au votat împotriva creșterilor de taxe au acționat așa ca răspuns la ceea ce ei considerau că a fost proasta gestinoare a afacerii Telegraph, și nu datorită opoziției la propunerea cancelarului. Împăratul l-a decorat pe Bülow pentru serviciile aduse statului cu Ordinul Vulturului Negru cu diamente.

Ultimii ani de viață
După demisia din 1909, Bülow a trăit în principal în Italia, în vial din Roma. Vara, petrecea ceva timp la Klein Flottbek, lângă Hamburg, ori pe insula Norderney. O mare avere, pe care a primit-o moștenire după moartea unui văr, un comerciant important din Hamburg, i-a permis să trăiască în lux și confort și să transforme casa din Roma într-un centru al societății literare și politice.

Și-a dedicat timpul liber editării unei lucrări istorice la celebrarea celor o sută de ani de la victoria în Războaiele de Eliberare. În această carte el a încercat să prezinte într-o lumină foarte favorabilă propriile realizări, apărând abordările sale în domeniul politicii externe. Într-o nouă ediție revizuită a cărții sale, publicate după izbucnirea primei conflagrații mondiale, el a omis sau modificat mai multe pasaje care păreau compromițătoare în lumina conflictului armat, precum a fost politica de inducerea a unui fals sentiment de securitate Marii Britanii într-o perioadă în care marina germană se dezvolta. Deși contemporanii l-au considerat ca fiind un slujbaș supus al lui Wilhelm, împăratul nu l-a iertat niciodată pe Bülow pentru atitudinea și acțiunile sale în cazul interviului din Daily Telegraph interview in 1908.

Diplomat pe timp de război
În 1914–1915, Bülow a fost ambasadorul german în Italia, dar nu a reușit să îl convingă pe regele  Victor Emanuel al III-lea să se alăture Puterilor Centrale. Italia își declarase neutralitatea la începutul războiului, dar a lăsat să se înțeleagă pe canale diplomatice pe 5 iulie 1914 că ultimatumulAustro-Ungariei adresat Serbiei era agresiv și provocator. Pe 9 decembeie 1914, Sidney Sonnino i-a adresat ministrului de externe austro-ungar Leopold Berchtold o notă diplomatică, prin care atrăgea atenția asupra conținutului articolului VII al tratatului prin care Italia participa la Tripla Alianță. Era vorba în particular de clauza care cerea ca Austro-Ungaria, dacă încerca schimbarea status quo-ul din Balcani chiar și printr-o ocupație temporară a teritoriului Serviei, să ajungă la o înțelegere cu Italia și să ofere compensații. În acest fel, Italia formulat pretenții asupra regiunii Trentino și a orașului Trieste.

Austro-Ungaria a manifestat o mare rezistență la problema compensaților, dar Berlinul avea propriile obiective. Bülow a fost numit astfel temporar ca ambasador la Roma. Ambasadorul aflat la post, Flotow, plecase în concediu medical pe 19 decembrie 1914. Bülow s-a implicat de îndată în negocieri active și și-a exprimat simpatia pentru cererile italienilor pentru compensații.
El a trebuit să lupte cu intransigența premierului maghiar, István Tisza, și a succesorului lui Berchtold, Stephan Burián von Rajecz. Bülow fusese încă de la început pentru cedarea completă a regiunii Trentino în favoarea Italiei, dar Austro-Ungaria era dispusă să cedeze doar o parte a acesteia. Sonnino a subliniat că pretențiile italienilor nu erau satisfăcute nici măcar cu întreaga regiune, ci că ar fi dorit însă și să primească Triestul. În toată perioada negocierilor, Bülow a subliniat că el putea media cedarea Trentino, dar austro-ungarii erau hotărâți să păstreze Triestul.

La începutul lunii aprilie 1915, Italia pretindea pretindea în timpul negocierilor secrete regiunea Trentino, Triestul și insulele Cuzolari, de coasta Dalmației. În schimb, Austro-Ungaria era dispusă să recunoască suveranitatea italiană asupra orașului Valona. Până la urmă, negocierile au continuat cu greutate până pe la mijlocului lunii mai, când Bülow a făcut o greșeală tactică gravă. El l-a chemat pe premierul italian Giovanni Giolitti să vină la Roma de la Torino, sperând că va reuși să împiedice o întrerupere a negocierilor și îl va face pe politicianul italian să accepte termenii austro-ungari.

La Roma izbucniseră demonstrații populare, ațâțate de discursurile pline de pasiune ale lui  D'Annunzio, atât în fața Palatului Regal de pe dealul Quirinal, cât și în centrul Romei, pe Capitoliu. După ce o mare majoritate a deputaților Parlamentului Italian și-a exprimat pe 20 mai sprijinul pentru Salandra, a fost declarată mobilizarea generală pe 22 mai 1915, iar a doua zi a fost proclamată declarația de război împotriva Austro-Ungariei. Pe 24 mai, Bülow a părăsit Roma. El considerase misiunea sa ca fiind imposibilă și, la reîntoarcerea în patrie, a notat: "Moralul și atitudinea poporului german: A-1. Conducerea politică: Z-minus".

Propunerea pentru funcția de cancelar postbelic
Bülow a continuat după terminarea războiului să locuiască la Roma cea mai mare parte a anului, petrecându-și restul timpului în Germania. Numele lui a fost menționat în 1921, în timpul crizei ministeriale, ca un posibil cancelar. Deși numeroși lideri politici Reichstag, printre care se număra și Matthias Erzberger, sperau ca Bülow să îi succeadă lui Bethmann-Hollweg, el era considerat complet inacceptabil pentru marea majoritate a deputaților dar și a opiniei publice.

Bülow a murit pe 28 octombrie 1929 la reședința sa din Roma.

Personalitatea lui Bülow
Bülow vorbea mai multe limbi și era un interlocutor fermecător. Se simțea bine în înalta societate și putea să întrețină și impresioneze orice asistență, chiar formată din oponenți politici. Unii dintre colegii săi l-au considerat un om pe care nu te poți baza: Kiderlen îl numea "Țiparul", iar Tirpitz era de acord cu această caracterizare. După ce a obținut puterea și funcția de conducere în guvernul german, el nu a avut idei concrete despre modul în care să le folosească, lăsându-i pe alții să îi traseze direcțiile de acțiune. Caracterul său îl făcea o bună alegere pentru colaborarea cu kaiserul, care se aștepta la supunere și lingușire din parte celor mai importanți miniștri ai săi, chiar dacă membrii guvernului îi ignorau câteodată instrucțiunile. Bülow a scris o autobiografie în patru volume, care trebuia publicată după moarte sa, care a modificat în mod sensibil percepția publicului despre caracterul lui, după ce el a inclus în amintiri descrierile sincere și malițioase ale politicienilor cu care venise în contact. Bülow s-a dovedit un bun luptător în dezbaterile din Reichstag, dar era în general leneș în rezolvarea îndatoririlor sale. Friedrich von Holstein, care a fost timp de 30 de ani consilierul principal al Ministerului de externe și unul dintre cei mai influenți oameni din politica externă germană, l-a descris pe Bülow ca fiind cel care "a citit mai mai mult Machiavelli decât a putut digera". Soacra lui Bülow a declarat la un moment dat că "Bernhard face un secret din orice".

Titluri și decorații
 A fost ridicat la rangul de Fürst În 1905.
 Membru de onoarea Academiei de Științe a Prusiei
 Doctor honoris causa al universităților din Königsberg și Münster
 Canonic al Colegiului Catedralei din Brandenburg
 O piață în Berlin-Mitte a fost numită în onoarea lui (Bülowplatz între 1910 și 1933, astăzi Rosa-Luxemburg-Platz)

Note

Bibliografie

Bibliografie suplimentară
 Albertini, Luigi. Origins of the War of 1914 (3 vol 1953)
 Clark, Christopher. The Sleepwalkers: How Europe Went to War in 1914 (2012)
 Gooch, G.P. Before the war: studies in diplomacy (vol 1 1936) online long chapter von Bulow pp 187-204; also on Britain's Landsdowne; France's Théophile Delcassé

 Fischer, Fritz, Germany's War Aims 1914-1918, London, 1967
 Ham, Paul, 1914: The Year the World Ended, London: Doubleday, 2013
 Tuchman, Barbara, The Guns of August, London: Macmillan, 1962

Surse primare
 Bülow, Bernhard, Fürst von. Imperial Germany (1916) online
 Bülow, Bernhard, Fürst von. Letters ; a selection from Prince von Bülow's official corresponcence as Imperial Chancellor during the years 1903-1909 online

Resurse internet

Chancellor Von Bulows Memoirs, Vol.I. In English at archive.org
Chancellor Von Bulows Memoirs, Vol.II. In English at archive.org
Chancellor Von Bulows Memoirs, Vol.IV. In English at archive.org

Decese în 1929
Decese pe 3 mai
Nașteri în 1849
Nașteri pe 28 octombrie
Beneficiari ai Ordinului Sfântul Andrei
Beneficiari ai Ordinului Vulturul Negru
Cancelari germani
Cavaleri ai Lânii de Aur
Diplomați prusaci
Membri ai Academiei Prusace de Științe
Politicieni ai Imperiului German
Ambasadori ai Germaniei în România

Bernhard von Bülow


Die Feldhandball-Weltmeisterschaft der Männer war ein Feldhandballturnier für Nationalmannschaften, das im Jahr 1938 von der International Amateur Handball Federation (IAHF) und von 1948 bis 1966 von der Internationalen Handballföderation (IHF) organisiert wurde, insgesamt siebenmal. Erstmals wurden 1938 Weltmeisterschaften für Männer im Feldhandball ausgetragen. Nach dem Ende des Zweiten Weltkriegs fand das Turnier in unregelmäßigen Abständen, meist alle drei oder vier Jahre statt. Die letzte Feldhandball-Weltmeisterschaft wurde 1966 in Österreich ausgetragen.

Die Turniere im Überblick

Medaillenspiegel

Teilnehmerübersicht

Ewige Tabelle
Die Ewige Tabelle der Feldhandball-Weltmeisterschaften der Männer ist eine statistische Auflistung aller Spiele der Feldhandball-Weltmeisterschaft der Männer bei ihren sieben Austragungen zwischen 1938 und 1966 auf. Der Berechnung liegt die Zwei-Punkte-Regel zu Grunde (zwei Punkte für einen Sieg, einen Punkt für ein Unentschieden).

Die Tabelle ist nach der Anzahl der gewonnenen Punkte vorsortiert. Erstplatzierter ist die deutsche Nationalmannschaft, gefolgt von der Schweiz und Schweden. Die Schweiz nahm als einzige Mannschaft an allen Weltmeisterschaften (1938, 1948, 1952, 1955, 1959, 1963 und 1966) teil und hat mehr Spiele absolviert als jede andere Mannschaft. Nach Spielausgängen führen Deutschland (meiste Siege und Unentschieden sowie meiste erzielte Tore), die Deutsche Demokratische Republik, Frankreich, Österreich (alle meiste Unentschieden) und die Niederlande (meiste Niederlagen sowie höchste Anzahl an Gegentreffern). Die Mannschaft der Deutschen Demokratischen Republik verlor keines ihrer neun WM-Spiele, während Luxemburg bei vier Teilnahmen und insgesamt sechs Spielen keinen Punkterfolg feiern konnte.

Weblinks
 Die Geschichte des Handballsports
 Deutscher Handballbund
 International Handball Federation (IHF)

Einzelnachweise


La MLS Cup 1996 fue la primera final de la MLS Cup en la primera temporada de la Major League Soccer de los Estados Unidos. Se jugó el 20 de octubre en el Foxboro Stadium en Foxborough, Massachusetts. Fue la primera en la historia de la liga.

D.C. United se coronaron campeones tras derrotar a Los Angeles Galaxy por 3 a 2 y obteniendo su primera MLS Cup en su historia. Tras el resultado del partido, D.C. United y Los Angeles Galaxy clasificaron directamente en la Copa de Campeones de la Concacaf 1997.

Llave

El Partido

Véase también
 MLS Cup
 Major League Soccer
 Major League Soccer 1996

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial de la Major League Soccer  (en español)

Deporte en Estados Unidos en 1996
Fútbol en 1996
1996

MLS Cup 1996


Bakri ist der Familienname folgender Personen:

 Basha Bakri (* 1927), sudanesischer Sportschütze
 Moustafa Bakri (* 1939), ägyptischer Wasserballspieler
 Mohammad Bakri (* 1953), israelisch-palästinensischer Schauspieler und Filmregisseur
 Omar Bakri Mohammed (* 1958), sunnitischer Fundamentalist und Agitator

Siehe auch:
 Al-Bakri

Bakri


L'allée du Moulin-des-Corbeaux ou chemin du Moulin-des-Corbeaux, également connu comme chemin de Halage-de-la-Marne, est une voie de Saint-Maurice (France) qui longe la rive droite de la Marne.
L'accès de cette voie revêtue d'une largeur d'environ  est limité aux véhicules de service des Voies navigables de France (VNF), aux piétons et aux cyclistes.

Situation et accès
La voie verte débute à la limite communale de Saint-Maurice sous le pont de Charenton dans le prolongement du chemin de halage de la Marne à Charenton puis enjambe l'embouchure du bras de Gravelle sur la Marne à l'emplacement d'un ancien pont-canal. A cet endroit, on aperçoit le moulin de la Chaussée de l'autre côté de l'autoroute A 4  qui a remplacé le canal de Saint-Maurice comblé au début des années 1950. Le chemin passe à côté de la passerelle-écluse de Saint-Maurice, longe l'autoroute, celle-ci en léger surplomb et séparée par un mur anti-bruit, passe à côté du centre de loisirs de la ville de Saint-Maurice de l'île de l'hospice, de la passerelle de Charentonneau puis sous quatre ponts des bretelles autoroutières  de l'A 86 et rejoint la place de l'Écluse par un court tronçon à l'emplacement du chemin de halage de l'ancien canal.

Il fait partie de l'itinéraire cyclable départemental du Val-de-Marne n° 2 de Paris aux bords de Marne prolongé, en aval, par la voie verte du quai de Charenton puis, au-delà de la porte de Bercy, par la piste cyclable du quai de Bercy à Paris, en amont, par les quais de la rive gauche.

Origine du nom
Son nom est lié à un ancien moulin qui était situé au bord de l'île des Corbeaux proche de son extrémité.

Historique
Avant 1910, le cours de la Marne entre Charenton à Saint-Maur-des-Fossés, parsemé d'un chapelet d'îlots  était difficilement navigable.
La plupart de ces ilots ont été réunis en une digue entre la Marne et le canal de Saint-Maurice ouvert en 1864. La construction de ce canal s'est accompagné de la régularisation d'un bras secondaire de la Marne, le bras de Gravelle entre la ville et le canal. Le bras de Gravelle passait sous deux ponts-canaux à l'emplacement de l'actuelle autoroute.

La création d'un chemin de halage au bord de la Marne date de l'ouverture à la navigation de cette partie de la rivière avec  la création de l'écluse de Saint-Maurice en 1910 et l'ouverture du port de Bonneuil en 1917. Le comblement du canal au début des années 1950 et son remplacement par la route nationale 4 en 1954 puis par l'autoroute A 4 ont bouleversé le site.

Le chemin est devenu un parcours cyclable à la fin du .

La voie verte est reliée par deux passerelles sur l'autoroute A4 à la rue du Maréchal-Leclerc à Saint-Maurice  et à Maisons-Alfort par deux autres passerelles sur la Marne, la passerelle de l'écluse de Saint-Maurice et la passerelle de Charentonneau.

Annexes

Voie verte
Quai de la Marne
Moulin des Corbeaux

Allée du Moulin-des-Corbeaux


Axel Gudbrand Blytt (født 19. maj 1843 i Kristiania (nu Oslo), død 18. juli 1898 sammesteds) var en prisbelønnet norsk botaniker.

Han var søn af Matthias Numsen Blytt (1789-1862), der også var botaniker, og udgav Norges Flora i 1861. Efter farens død i 1862 bad Parlamentet Axel om at færdiggøre Norges Flora. Bind 2 og 3 blev udgivet i 1874 og 1876, mens han fra 1863 arbejdede som konservator ved Universitetet i Oslo, og fra 1880 som professor. Han fortsatte sin faders arbejde med den norske flora. I dag er han bedst kendt for sin teori fra 1876 om indvandring af den norske flora. I sin teori inddeler Blytt norske planter i seks grupper, der er indvandret i forskellige klimaperioder. Meget af denne teori viste sig senere at være forkert, men det blev grundlaget for Rutger Sernanders arbejde, der udviklede sig til hvad der nu kaldes Blytt-Sernanders klimavekslingsteori (eller Kronozoner). Både far og søn blev læst af og påvirkede Charles Darwin. Efter studierejse til Tyskland i 1877-78 forskede han mest i svampe.

Priser
 H. K. H. Kronprinsens guldmedalje i 1869 for sin afhandling om vegetationen langs Sognefjorden
 Blev valgt ind ved Videnskabs-Selskabet i Christiania i 1869

Udgivelser
  - Fra en reise han tog i 1863
  - Med et tillæg af N. Wulfsberg og Chr. Stabell. Fra hans reiser 1864, 1865 og 1867

  - M.N. Blytt skrev bind 1 (1861), A. Blytt bind 2 og 3.

  - Særtryk af Engler's botanische Jahrbuch
  - Særtryk af Nyt magazin for naturvidenskaperne 31:2
  - Færdiggjort af Ove Dahl
 Axel Blytt, Essay on the Immigration of the Norwegian Flora during Alternating Rainy and Dry Periods, Kristiana, 1876
 Axel Blytt, The Probable Cause of the Displacement of Beach-lines: An Attempt to Compute Geological Epochs, 1889, på archive.org

Referencer

Kilder
 Artiklen er helt eller delvis oversat fra Wikipedia på norsk

Eksterne henvisninger

Botanikere med autornavne
Medlemmer af Det Norske Videnskaps-Akademi
Botanikere fra Norge
Personer fra Oslo

Axel Gudbrand Blytt


පාලකයා කවර කරුණකදී වුව අන්තගාමී වනුයේනම් එවැනි රටක/රාජ්‍යයක සාධාරණය, යුක්තිය ඉෂ්ට නොවේ. අනිසා ජනතා සුබ සිද්ධිය උදෙසා පාලකයා සතර අගතියෙන් වැළැකිය යුතු බව  බුදුරජාණන් වහන්සේ විසින් දේශනා කලසේක.

සතර අගති
ඡන්දා දෝසා භයා මෝහා, යෝ ධම්මං අතිවත්තතී

නිහීයති තස්ස යසෝ කාල පක්ඛේව චන්දිමා

ඡන්දා දොසා භයා මොහා යො ධම්මං නාති වෘකති

ආපුරති තස්ස යසො සුක්ඛ පකෙඡව චන්දිමා

ජන්දය – යමෙකුට හෝ යමකට ඇති කැමැත්තෙන් අගතියට යෑම.

දෝස - යමෙක් හෝ යමක් සමග ඇති කරගන්නා ද්වේෂයෙන් අගතියට යෑම.

භය – යමෙකුට හෝ යමකට ඇති බියෙන් අගතියට යෑම.

මෝහ - මෝඩකමෙන් අගතියට යෑම.

සූත්‍ර පිටකයේ දීඝ නිකායේ සඳහන් යටකී පළමු ගාථාවෙන් ප්‍රකාශ වන්නේ මෙම කරුණු සතරින් යමෙක් අගතියට පත්ව කටයුතු කරන්නේ නම්, අව පක්‍ෂයේ චන්ද්‍රයා මෙන් ඔහුගේ යසස පිරිහෙන බව යි. එසේ අගතියට නොයන තැනැත්තාගේ යසස පුර පක්‍ෂයේ චන්ද්‍රයා මෙන් ක්‍රමයෙන් වර්ධනය වන බව දෙවැනි ගාථවෙන් අර්ථවත් වෙයි.
 ඡන්දය
 ද්වේශය
 භය
 මෝහය

ඡන්ද
මින් අදහස් වන්නේ යම් යම් දෑ ගැන ඇති පුද්ගල කැමැත්ත යි. ස්වතන්ත්‍රව ගන්නා තීරණ හා කළ යුතු නොකළ යුතු දෑ පිළිබඳ ගන්නා තීරණ මීට අදාල ය. එබැවින් පාලකයා යුක්තිය, සර්ව සාධාරණත්වය ඉටුවන පරිදි නිවැරැදි තීරණ ගැනීම අගතියෙන් වෙන් වීමෙකි.

ද්වේශය
යුතුකම්, සුදුසුකම් හා සාරධර්ම පිළිබඳ යථාවබෝධය නොමැතිව සමගිය හා සාමදානය පිටුදැක කටයුතු කිරීම ද්වේශය යි. රටවැසියා හෝ නිලධාරීනට දඬුවම් කිරීම ඔවුනගේ අභිවෘඬිය උදෙසා ම සිදුකළ යුතුවේ. එසේ නොමැතිව පාලකයා දැඩි අන්තවාදී දූෂිත මනෝභාවයකින් හෙබි නම් හේ තුළ මධ්‍යස්ථ සිතුවිලි ඇති නොවේ. යහ පාලනයක් උදෙසා ද්වේශය පිටුදැකිය යුතුබව බුදුදහම අවධාරණය කරයි.

භය
මෙහිදී පාලකයා සෑමවිට ම මැති ඇමතීන්, සෙසු නිලධාරීන් හා අන් පාලකයන් පිළිබඳ මහත් භීතියකින් පසුවීම භය නම් වේ. එහෙත් විශිෂ්ට චරිතයක් ඇති පාලකයා කිසිදු විටෙක බිය නොවේ. හෙතෙම බුද්ධිමත්ව ක්‍රියා කරයි. භය ඉස්මතු වනුයේ ආත්මාර්ථය නිසා ය. එබැවින් බියෙන් පෙලෙන පාලකයා ජනතාව ද නිලධාරීන් ද අයථා ලෙස පෙළීමට පත් කරන හෙයින් බුදුදහම භය අගතියක් ලෙස උගන්වයි.

මෝහය
මෝහය යනු මුළාව යි. රාජ්‍ය පාලනයේදී පාලකයාට තීක්‍ෂණ බුඬියක් තිබීම අත්‍යාවශ්‍ය ය. එබැවින් හේ මෝහය මුලිනුපුටා දැමිය යුතුය. එය සියළු වැරැදි ක්‍රියාවලට මුල්වන අකුසල මූලයක් හෙයින් එය අගතියක් ලෙස බුදුදහම උගන්වයි. පාලකයා බුඬිහීන, අඥාන මෝඩයකු නම් ඔහුට යහ පාලනයක් ගෙනයාම ඉතාමත් අපහසු ය. යුක්තිය, සාධාරණත්‍වය වටහා ගැනීමට පාලකයකු මුළාවෙන් තොරවිය යුතු ය. ඉන් අගතිගාමී නොවිය යුතු ය.

බුදු දහම

සතර අගති


As medidas para controle de motim são usadas por forças policiais, militares, paramilitares ou de segurança para controlar, dispersar e prender pessoas envolvidas em tumultos, manifestações ilegais ou protestos ilegais.

Se um motim é espontâneo e irracional, ações que levam as pessoas a parar e pensar por um momento (por exemplo, barulhos altos ou dar instruções em um tom calmo) podem ser suficientes para pará-lo. No entanto, esses métodos geralmente falham quando há raiva severa com uma causa legítima, ou o tumulto foi planejado ou organizado. O pessoal do controle de motins há muito usa armas menos letais, como porretes e chicotes, para dispersar multidões e deter manifestantes. Desde a década de 1980, os oficiais de controle de distúrbios também usaram gás lacrimogêneo, spray de pimenta, balas de borracha e tasers elétricos. Em alguns casos, os esquadrões de choque também podem usar Dispositivos Acústicos de Longo Alcance, canhões de água, veículos blindados de combate, vigilância aérea, cães policiais ou policiais montados em cavalos. As pessoas que realizam o controle de distúrbios geralmente usam equipamentos de proteção, como capacetes antimotim, viseiras faciais, armaduras corporais (coletes, protetores de pescoço, joelheiras, etc.), máscaras de gás e escudos antimotim.

Houve casos em que armas letais foram usadas para reprimir violentamente um protesto ou motim, como no Massacre de Boston, Revolta de Haymarket, Massacre das Bananeiras, Revolução Húngara de 1956, tiroteios do estado de Kent, Revolta de Soweto, Massacre de Mendiola, Domingo Sangrento (1905), Massacre de Ponce, Domingo Sangrento (1972), protestos na Praça da Paz Celestial em 1989, protestos na Venezuela em 2017, Massacre de Thoothukudi (2018), protestos na fronteira de Gaza em 2018–2019 e protestos na Colômbia em 2021.

História

Manter a ordem durante manifestações e reprimir tumultos sempre foi um desafio para governos e administrações. Até o início do século XX, nenhuma força dedicada realmente existia na maioria dos países e a resposta tradicional quando a força policial regular se mostrava inadequada era recorrer ao exército, muitas vezes com resultados desastrosos: ou confraternização ou uso de violência excessiva.

A terminologia, sem dúvida, surge pela primeira vez no curta da Keystone Cops "A Hash House Fraud" em 1915.

Na França, por exemplo, várias revoltas foram alimentadas pelo mau manejo dos militares. A Gendarmerie Nacional criou forças especializadas de gendarmerie "móveis" várias vezes durante o século XIX em tempos de problemas, mas essas unidades foram dissolvidas logo após o fim dos problemas que tinham sido encarregados de lidar e não havia organização permanente até que finalmente foi decidiu em 1921 criar "pelotões de Gendarmerie Móvel" dentro da Gendarmerie Departamental. Esses pelotões, montados a cavalo ou a pé, eram compostos por quarenta gendarmes cada (sessenta na região de Paris). Em 1926, os pelotões formaram a "Garde Républicaine mobile" (guarda republicana móvel ou GRM), que se tornou um ramo distinto da Gendarmerie em 1927, os pelotões tornando-se parte de companhias e legiões. Em 1940, o GRM era uma força de 21 mil homens, composta por 14 Légions, 54 grupos de empresas e 167 empresas.

Por muito tempo a única grande força especializada em manter ou restaurar a lei e a ordem na França durante manifestações ou tumultos, o GRM desenvolveu progressivamente a doutrina e as habilidades necessárias para esse papel: exercitar a contenção, evitar o confronto o máximo possível, sempre deixar uma "porta de saída" para a multidão, etc. Em 1940, após a queda da França, as autoridades alemãs desmantelaram o GRM, mas foi restabelecido em 1944 e renomeado Mobile Gendarmerie em 1954.

O primeiro esquadrão treinado em técnicas modernas de controle de distúrbios na Ásia foi formado em 1925 na Xangai colonial como resposta ao motim mal administrado do Movimento de 30 de Maio.

Novos métodos de policiamento, incluindo tiro com pistola de combate, habilidades de combate corpo a corpo e treinamento de luta com faca, foram iniciados pelo comissário assistente britânico William E. Fairbairn e pelo oficial Eric Anthony Sykes da Polícia Municipal de Xangai como uma resposta a um aumento impressionante no crime armado na década de 1920 —  Xangai tornou-se uma das cidades mais perigosas do mundo devido ao colapso da lei e da ordem no país e ao crescimento do crime organizado e do comércio de ópio.

Sob Fairbairn, o SMP desenvolveu uma infinidade de medidas de controle de distúrbios. Essas técnicas de controle de distúrbios levaram à introdução da "Unidade de Reserva" de Xangai —  a primeira equipe moderna da SWAT. Como unidade de reserva, foi usado para dissolver à força motins, bem como para responder à criminalidade de alto nível, como sequestros e assaltos à mão armada.

As habilidades desenvolvidas em Xangai foram adotadas e adaptadas por forças policiais internacionais e unidades de guerra clandestinas. William Fairbairn foi novamente a figura central, não apenas liderando a Unidade de Reserva, mas ensinando seus métodos em todo o mundo, inclusive nos Estados Unidos e nos regimes coloniais de Chipre e Cingapura.

Distúrbios

Controle de motim


Agrilus falli é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América Central e América do Norte.

Referências

Leitura adicional

falli
Coleópteros descritos em 1928

Agrilus falli