El Regimiento de Caballería «Lusitania» n.º 8 es una unidad de caballería del Ejército de Tierra de España. Actualmente está encuadrado en la Brigada «Almogávares» VI de Paracaidistas (perteneciente a la División «San Marcial») y su acuartelamiento se encuentra en la Base Militar de Marines (Valencia).

Su distintivo permanente es la calavera con tibias cruzadas, otorgada por el rey Felipe V, tras la batalla de Madonna del Olmo y ganada en combate por el arrojo y valor de los componentes del Regimiento (fallecieron dos tercios de la Unidad), los «Dragones de la Muerte».

El Escuadrón Acorazado del Regimiento Lusitania está hermanado con la Real Maestranza de Caballería de Valencia.(08/10/1996)

El Segundo Escuadrón Ligero Acorazado del Regimiento Lusitania está hermanado con la localidad de Pezuela de las Torres (Madrid).(18/09/1998)

El Escuadrón de Plana Mayor y Servicios del Regimiento Lusitania está hermanado con la Cofradía del Santo Cáliz de la Cena de la Catedral de Valencia (31/10/2019).

Historia
El Regimiento Lusitania 8 recoge el historial del Regimiento de Cazadores "Victoria Eugenia", creado en el año 1875, así como el del Sagunto n.º 7, desaparecido del Arma en 1995.

Fueron coroneles honorarios del Regimiento el archiduque Francisco Fernando de Austria (1908) y la reina Dª Victoria Eugenia (1918).

Por Real Orden de fecha 18 de diciembre de 1709, el rey Felipe V admitió la propuesta hecha por el Conde de Pezuela de las Torres de levantar un Regimiento de Dragones, que, como era costumbre en la época, tomó el nombre de su fundador: Regimiento de Pezuela, 10.º de Dragones.

El 10 de febrero de 1718 pasa a llamarse Regimiento "Lusitania", 10.º de Dragones, mediante Real Decreto.

Guerra de sucesión española
La primera actuación militar de los Dragones de Pezuela es en la Guerra de Sucesión Española, concretamente en el sitio de Campomayor donde rechazan a los portugueses (1712).

Guerra de la Cuádruple Alianza

Continuó sus hechos de armas en la conquista española de Cerdeña y en el sitio y toma de Cagliari (1717), precursora victoria de las que alcanza en el siguiente año cuando, incorporado a las tropas del Marqués de Lede, concurre a la conquista de Sicilia ya con el nombre de Dragones de Lusitania. Allí participó en el sitio y rendición de Mesina y más tarde en la batalla de Milazzo, ciudad que estaba siendo sitiada por tropas españolas.

El 13 de octubre, los imperiales (sitiados) fueron reforzados con numerosas tropas austríacas, de tal manera que el 15 de octubre se produjo una salida en fuerza de los imperiales con objeto de batir al ejército sitiador español antes de la llegada del grueso de las tropas al mando del marqués de Lede. El ataque de los imperiales se desencadenó a primera hora de la mañana. Para hacerle frente y dar tiempo a formar al resto de las unidades españolas, los piquetes de guardia de los Dragones de Lusitania y Batavia se vieron obligados a cargar al enemigo, exponiéndose con ello a duras descargas de fusilería. El destacamento del Batavia quedó diezmado, resultando muerto el teniente coronel que lo mandaba. Según el relato de uno de sus miembros, los Dragones del Lusitania "con indiscreto tesón, obrando más el valor que la conducta, quisimos siempre mantenernos bajo el Fusil de la línea enemiga; fuimos los que más sufrimos."

Gracias al sacrificio de los Dragones, los españoles pudieron organizar la línea, mientras que los imperiales se desorganizaban por haberse entregado al saqueo del campamento del marqués de Lede. De esta manera se produjo el contraataque español. Los Guardias Reales de Infantería española atacaron e hicieron retroceder a los imperiales. Simultáneamente el Regimiento de Farnesio cargó contra el enemigo, resultando herido su coronel, el duque de Atrisco, mientras que un teniente del regimiento capturó al general en jefe de la Caballería enemiga, Vetarani.

Ante esta presión y la inminente llegada al campo de las unidades de refresco españolas, los imperiales iniciaron la retirada, que efectuaron bajo el acoso "obstinado y sangriento" de los jinetes españoles por espacio de casi una legua. En la persecución se distinguió especialmente el Regimiento Lusitania, que cayó sobre el Regimiento de Infantería de Fold y le capturó dos banderas. Según la costumbre de la época, se prometió a los dragones que las capturaron las primeras vacantes de alférez en el regimiento, pero ambos murieron en combate antes de que se produjeran las mismas.

En memoria de esta batalla, el Rey Felipe V concedió al Regimiento el privilegio de lucir en sus monturas una escarapela amarilla y, además, en su estandarte la siguiente inscripción: "Lusitania tessera omni armatura fortier" (Lusitania es más fuerte con su estandarte que con todas las armaduras).

En la batalla de Francavilla (1720), se distinguieron combatiendo a pie, dada la posición de las tropas españolas en defensa de un convento de Capuchinos.

Expedición para liberar Ceuta

Tras regresar de Italia, combate en Tres Fontanas, obligando al enemigo a levantar el sitio del Castillo de Mola, continuando el mismo año sus operaciones en África socorriendo a Ceuta y rechazando a las tropas del sultán Muley Ismael en su acometida en la Tenaza Serrallo y Tarajar para facilitar el repliegue del ejército hasta regresar a la Península, donde presta servicio de guarnición en Córdoba. El año 1726 concurrió al sitio del Peñón de Gibraltar.

Reconquista y defensa de Orán

En 1732 forma parte del ejército del Conde de Montemar para la expedición a Orán y se distingue en el ataque del Monte del Santo y otras acciones de aquel sitio.

Guerra de sucesión austriaca

Continúa en 1742 la serie de brillantes hechos de armas en Italia, con la toma del Castillo de Aspremont y posiciones de Maurienne y Modane, ataque a los atrincheramientos de los Alpes, toma de la Tour-du-Pont, ocupación de Chamberí (1743), reconquista del Castillo de Aspremont, ataque y toma de Niza y Finca de Monte Albano en Villafranca, sitio y rendición de Demont y toma de Cherasco, hasta que en 1744 participan intensamente estos soldados en la batalla de Madonna del Olmo, famosa en los anales de la Caballería española.

En la Batalla de Madonna del Olmo (Piamonte), las tropas del Reino de Cerdeña intentaban romper la línea de frente hispano-francesa en el sector situado entre Madonna del Olmo y Lyonais. Tras varios asaltos por parte de sus tropas más selectas, las fuerzas sardas consiguen abrir brecha en las líneas hispano-francesas. En ese momento los Dragones de Numancia y de Lusitania, que se encontraban en segunda línea, acuden al punto amenazado. Ambos, pie a tierra, entran en fuego inmediatamente, logrando detener la progresión de los contrarios.

No satisfecho con esto, el Lusitania pasa al contraataque. Sus hombres intentan, mediante sucesivas cargas, buscar el flanco de la columna atacante, pero son a su vez enfilados desde la izquierda por el fuego de los sardos, que disparan al abrigo de los caballos de frisia. Ello, unido a la difícil compartimentación del terreno, a base de canalillos y acequias, acabó por desorganizar al Regimiento, sucumbiendo dos tercios de su tropa y ganado bajo el plomo enemigo, pero las tropas sardas ya no podrán romper las líneas hispano-francesas, retirándose aquellas al anochecer.

En esta batalla se ganó el Lusitania el sobrenombre de "Dragones de la Muerte" y, en recuerdo de ella, el Rey Felipe V concedió al Regimiento el privilegio de llevar tres calaveras con las tibias cruzadas en las bocamangas.

Nuevos laureles alcanza el Regimiento en el combate de Fregarolo (1745); sorpresa de Codogno, batalla de Piacenza y del Tidone (1746).

Campaña de Portugal
En Portugal se apoderan de Miranda, Braganza, Chaves, Castelo Rodrigo, Salvatierra y Almeida (1762).

Conquista de la Colonia del Sacramento (Uruguay)
El 13 de noviembre de 1776, el Regimiento "Dragones de Lusitania" se hizo a la mar, formando parte del Ejército expedicionario del General Cevallos en la conquista de la isla de Santa Catalina y Colonia de Sacramento (1777).

Esta campaña fue organizada por el Rey Carlos III en represalia a los numerosos ataques sufridos por parte de los portugueses en la rivalidad por las colonias americanas.

Permaneció en tierras americanas hasta el 30 de junio de 1778.

Guerra del Rosellón
Después operan en la guerra contra la República Francesa para invadir el Rosellón y tomar San Lorenzo de Cerdá, Arlés y Ceret. Participan en la batalla de Masdeu, toma de Argeles y Elna, acciones de Prats de Molló y Colliure, conquista de Thuir, ataque de las baterías de Puig-Oriol, acciones de Millás, Pontellas y Canoes, batalla de Truillás y de Boulou, Trompeta y Montesquieu y acción de Lascum (1795).

En 1803 el instituto de dragones fue disuelto y sus regimientos fueron convertidos en regimientos de Caballería. En el caso del Lusitania, se convirtió en el Regimiento de Caballería de Húsares n.º 2. Otra reforma en 1805 reconstituyó el instituto de Dragones, pasando el Lusitania a ser el Regimiento de Dragones n.º 8. En 1815 el instituto de Dragones fue incorporado definitivamente en la Caballería, con el Lusitania pasando a ser el Regimiento de Caballería de Cazadores n.º 3 y luego, en 1818, el Regimiento de Caballería Ligero n.º 8.

Guerra de la Independencia

En junio de 1808 el Regimiento de Lusitania, 8.º de Dragones, se encontraba de guarnición en Madrid, de donde se fugó en junio en dirección a Extremadura. Allí parte del regimiento sirvió de base para la creación del Regimiento de Dragones de Cáceres, mientras que el resto conservó su nombre.

Combate en las batallas de Tudela (1808) y Almonacid; combate de la Solana, batalla de Tamames, en la que consigue por su comportamiento un escudo con el lema "Venció en Tamames"; acción de Medina del Campo, donde toma una batería, y batalla de Alba de Tormes. Dando prueba de gran disciplina, combate en la Cuesta del Madero, batalla de Ocaña, rechazando las repetidas cargas de la Caballería imperial (1809).

También interviene en las acciones de la Roca, Ronquillo, Aracena y Alcalá la Real (1810), Santa Engracia, batalla de la Albuera, batalla de Usagre, Cáceres y sorpresa de Arroyomolinos (1811).

Se disuelve el Regimiento en 1823, siendo restablecido en diciembre de 1841 con el nombre de Sagunto 13 de Caballería y recuperando su denominación de Lusitania desde 1844.

Segunda Guerra Carlista
Durante la Segunda Guerra Carlista se distingue en Cataluña en las acciones de La Ginebrosa (1847), siendo llamado Regimiento Lusitania 3.º de Cazadores desde 1844. Toma parte en los combates de Igualada, Caspe, Cientamo (1848), Castelfullit, Cambrils y Bancal de San Miguel (1849) y en los Sucesos Políticos en Puerta Nueva y en la acción de Castell-Bisbal.

Defensa del Solio Pontificio
En 1849 los revolucionarios italianos liberales, nacionalistas y republicanos tomaron Roma, creando la República Romana y decretando el fin del poder temporal del Papa. Pío IX, refugiado en Gaeta, solicitó apoyo a las potencias católicas de Europa. Francia, España, Austria y Nápoles organizaron fuerzas militares para auxiliar al Papa y lograr su vuelta a Roma. España envió cuatro mil hombres bajo el mando del General Fernando Fernández de Córdova a Gaeta, entre los que participaba el Lusitania con cuatro escuadrones. Derrotadas las fuerzas republicanas, se restableció el poder del Papa.

Tercera Guerra Carlista
En la Tercera Guerra Carlista, luchando por la causa constitucional participa en las acciones de Unzue y Enériz (1872), combate de Santa Gadea, acciones de Subijana, Arriola y Montevite, combate de Nanclares, batalla de Montejurra, combate de Fresneda, batalla de Monte-Muro, líneas de Villatuerta, Murillo y Abárzuza, batalla y toma de Oteiza, donde merecen que se les dirija una circular laudatoria por la Dirección del Arma que se comunicó a todos los Cuerpos como hecho digno de conocerse; acción de Verasoaín; ataque, toma y defensa de Laguardia (1874), en cuyo año se le conoce con el nombre de Regimiento de Lanceros 12º de Caballería; combate de Velástegui, acciones de Belascoáin y San Lorenzo, defensa de Logroño, acción de Obanos, ataque y toma de Aoiz, Huarte y Villaba, socorro de Lumbier, acciones de Sierra de Leire y Ermita de la Trinidad, combate de Azcoyen, ataque y toma de Urroz, Alzuza, Miravalles, San Cristóbal y Oricáin (1875), acción y toma de Villareal, ataque y toma del Fuerte de San Antonio de Urquiola y batalla de Elgueta.

Guerra de Cuba
Entre 1895 y 1898 un Escuadrón del Regimiento forma parte de las fuerzas expedicionarias en Cuba, tomando parte destacada en numerosas acciones de combate, entre ellas la carga en Ingenio Esperanza (1896), acciones de Potrero, Cepeda, Macaguabo, Las Varas y Río Grande.

Termina el Regimiento el  con la denominación de Regimiento de Cazadores Lusitania 12 de Caballería y de guarnición en Madrid.

Campaña de Melilla

Entre 1909 y 1910 un Escuadrón del Regimiento participa en las operaciones de castigo realizadas en la zona del Rif (norte de Marruecos). En Melilla, el Escuadrón avanza con decisión bajo el fuego enemigo para proteger la retirada de las fuerzas en el famoso combate del Monte Gurugú (1909); rechaza al enemigo en Hidum, sostiene el fuego pie a tierra en Taxdirt, toma de la Alcazaba de Zeluán, donde llegan los primeros, combate de Beni-Bu-Ifrur, Nador y Ulad-Setud, regresando a la península en 1910.

Guerra del Rif
En 1912 durante la Guerra del Rif, el Regimiento al completo se traslada a la zona de guerra, tomando parte durante ese año en numerosas acciones, entre otras, la ocupación de los montes de Sammar y Tumiat y toma de Hadda Al-Lal u Kaddur, prestando grandes servicios de seguridad, vigilancia y protección y regresando a la península el 27 de enero de 1913. Guarnece Aranjuez antes de pasar a Granada el 7 de marzo del mismo año.

Permanece el Regimiento de guarnición en Granada hasta 1921 y en agosto de este año marcha a África con la fuerza expedicionaria, destacando los jinetes del Lusitania durante el avance hacia Tahuima y los pozos de Aograzen, durante el cual tuvieron que repeler sucesivos ataques de numerosas tropas enemigas, realizando numerosas misiones de protección y vigilancia hasta su regreso a la península en 1923, quedando de nuevo de guarnición en Granada.

En 1931 se fusiona con el Regimiento Victoria Eugenia, creándose en Valencia el Regimiento de Cazadores de Caballería n.º 7, que posteriormente, en 1935, tomará la denominación de Cazadores de Lusitania n.º 7 cambiando en 1936 el 7 por el n.º 8.

Guerra civil española
Al inicio de la Guerra Civil Española, se encontraba en el acuartelamiento del paseo de la Alameda de Valencia. En la mañana del domingo 2 de agosto de 1936, miles de milicianos, apoyados por guardias civiles y de asalto, tomaron el acuartelamiento, desapareciendo el Regimiento como tal.

Es en el año 1940, ya bajo la dictadura franquista, cuando vuelve a activarse, pasando a denominarse Regimiento Mixto de Caballería n.º 13, y estableciéndose de guarnición en Bétera (Valencia). Será en 1943 cuando pase a denominarse Regimiento de Caballería de Cazadores Lusitania n.º 8, permaneciendo de guarnición en la ciudad de Bétera (Valencia).

Postguerra, dictadura, transición y democracia
En 1957 presta servicios de ayuda, apoyo y colaboración con ocasión de la inundación de Valencia. En este periodo se integra en la División de Infantería Experimental n.º 31 (1958) y, tras la reorganización del año 1965, en la División de Infantería Motorizada "Maestrazgo" n.º 3, que posteriormente se convertiría en la División de Infantería Mecanizada "Maestrazgo" n.º 3.

En 1965, se transforma en Regimiento de Caballería Ligero Acorazado Lusitania n.º 8, denominación que ha recuperado en la actualidad. En 1980 es trasladado a la Base General Almirante, en Marines (Valencia), su actual sede.

En 1981, con ocasión de la golpe de Estado del 23 de febrero, sus efectivos son movilizados por orden del teniente general Milans del Bosch, marchando sobre Valencia para cumplir el decreto de estado de excepción. En ese momento, mandaba el regimiento el coronel Remírez de Esparza.

En 1982 vuelve a actuar en apoyo de la población ante una nueva catástrofe natural, como es la Pantanada de tous.

Como consecuencia de la reestructuración del Ejército acontecida en el año 1996, se convierte en el Regimiento de Caballería de la Fuerza de Acción Rápida (FAR), pasando a denominarse Regimiento de Caballería Ligero Lusitania n.º 8.

En este periodo de tiempo, que abarca hasta el año 2006, abandona las cadenas y es dotado de medios de combate de ruedas, lo que le posibilita alcanzar las mismas cotas de proyección que el resto de las unidades de la FAR (Brigada de la Legión, Brigada Paracaidista y Brigada Aerotransportable).

El 1 de noviembre de 2006, el Regimiento pasa a depender orgánicamente de la Brigada de Caballería "Castillejos II". En 2009, se le denomina RCLAC Lusitania n.º 8, año en el que celebró su III Centenario con multitud de actos cívico-militares, tanto en la Base General Almirante como en la ciudad de Valencia.

En enero de 2017 pasa a formar parte de la Brigada «Almogávares» VI de Paracaidistas, perteneciente a la División «Castillejos».

A lo largo de este tiempo, el Lusitania ha destinado escuadrones a todos los escenarios de operaciones de mantenimiento de la paz, sin solución de continuidad:

 Bosnia y Herzegovina: 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2005, 2006
 Kosovo: 2000, 2001, 2002, 2009
 Irak: 2003, 2004, 2016
 Líbano: 2007, 2008, 2009, 2010, 2012, 2016,2018,2020

Organización
En la actualidad el Regimiento se compone de:
 Mando y Plana Mayor de Mando
  Grupo Ligero Acorazado (GLAC) I/8 "Sagunto" que engloba a todos los escuadrones:
 2 Escuadrones Ligeros Acorazados (ELIGs)
 1 Escuadrón Acorazado (EAC)
 1 Escuadrón de Plana Mayor y Servicios (EPLMS)

Uniforme de época
Tal como figura en la Memoria sobre la Organización y Estado del Ejército en 1º de enero de 1860, los lanceros vestían de forma análoga a los coraceros, pero con pantalón gris celeste, distinguiéndose cada regimiento por el color de la banderola de las lanzas, blanco y verde claro en este caso.

Iban armados de lanza y sable semirrecto modelo de 1840.

Himno

Himno del Regimiento de Caballería Ligera Lusitania 8
Regimiento de Lusitania:
su lema es el valor,
su fuerza está en su estandarte,
su divisa fue siempre el honor.

En Madonna del Olmo, Portugal,
Italia, Francia, Orán,
grabaron sus gestas de gloria
que nos legan sublime historial.

Caballería inmortal,
sigue su marcha triunfal.

Y si cae, ¿Qué importa?
si su vida él ya la dio
con un beso a la Patria
cuando ante Dios se lo juró.

Cuando su enseña de muerte
ven al viento ondear,
están seguros que la victoria
con ella van a lograr.

Avanza el escuadrón
vibrante de ilusión,
con su Patrón Santiago el Mayor:
¡Qué buen Patrón para un Cazador!

Adelante, bravo jinete;
Galopa sin cesar.
La Patria nos llama a la guerra,
Lusitania no puede faltar.

Esforzados y valerosos,
corramos a luchar,
la vida se vive con honra
y el honor no se puede empañar.

Caballería inmortal,
sigue su marcha triunfal.

Y si cae, ¿Qué importa?
si su vida él ya la dio
con un beso a la Patria
cuando ante Dios se lo juró.

Gloria al Cazador ¡Español!

Referencias

Enlaces externos
 https://web.archive.org/web/20120219051219/http://www.ejercito.mde.es/unidades/Zaragoza/brc_castillejo/Organizacion/lusitania/historial.html

Organizaciones fundadas en 1875
Guerra de Independencia cubana
Guerra de la Independencia Española
Guerra del Rif
Guerra hispano-estadounidense
Unidades del Ejército de Tierra de España
Provincia de Valencia
Lusitania
Unidades militares históricas de España
Fuerzas armadas en la Comunidad Valenciana


kuća Vusio u Bolu
kaštel Vusio u Bolu
kula Vusio u Selcima
zgrada Galerije Dešković u Bolu (palača Vusio)

Kuća Vusio


(Martha) Beatrice Potter Webb (22. janúar 1858 - 30. apríl 1943) var enskur rithöfundur, félagsfræðingur, hagfræðingur, sagnfræðingur og frumkvöðull í samfélagsrannsóknum og stefnumótun.

Æviágrip
Beatrice Potter fæddist þann 22.janúar árið 1858 í bænum Standish í Gloucestershire á Englandi og var hún yngst af níu dætra. Foreldrar Beatrice Potter voru efnafólk, faðir hennar, Richard Potter var kaupsýslumaður og móðir hennar, Laurencina Heyworth var dóttir kaupsýslumanns. Beatrice Potter ólst upp við mikil forréttindi og hafði strax frá unga aldri mikinn áhuga á félagsmálum . Hún varð fyrir miklum áhrifum af hugsuðum eins og Karl Marx og George Bernard Shaw sem varð til þess að hún aðhylltist jafnaðarmennsku og kenningum hagfræðinnar. Haft var eftir Beatrice að faðir hennar, Richard Potter, væri "eini maðurinn sem ég hef nokkru sinni hitt sem trúði einlægt á það að konur væru æðri körlum."

Þetta var einlæg skoðun Richards Potter á konum og það þess vegna að hann sá til þess að dætur hans fengu góða bóklega menntun, sem var mun ítarlegri og en almennt var á þessum tíma. Af skrifum milli Beatrice og föður hennar að dæma að þá voru þau mjög náin og samband þeirra mjög óvenjulegt fyrir þennan tíma. Vegna þessara skoðana Richards Potter og framkomu gagnvart dætrum sínum varð til þess að Beatrice var ekki með samskonar skoðanir á hlutverki kvenna á þessum tíma.

Beatrice giftist Sidney Webb árið 1892. Sidney Webb var breskur sósíalisti, hagfræðingur og umbótasinni og voru  hjónin mjög samrýmd enda með sömu hugsjónir og var samstarf þeirra öflugt og framlög þeirra innan félagsfræðinnar og hagfræðinnar voru mikil

Framlög til hagfræðinnar
Eitt af helstu framlögum Beatrice var hlutverk hennar í stofnun London School of Economics og þáttur hennar í stofnun jafnaðarfélagisins, Fabian Society. Sýn hennar var að London School of Economics væri miðstöð félagsrannsókna og menntunar sem myndi tengja saman fræðimenn, stefnumótendur og aðgerðarsinna sem myndu takast á við brýn mál á hverjum tíma. Hennar vinna við stofnun London School of Economics lagði grunninn að öflugu námi í félagsvísindum og hagfræði sem skólinn er þekktur fyrir í dag. Beatrice lagði mikið af mörkum til hagfræði samvinnufélaga og samvinnufræða.

Frumkvöðull í samfélagsrannsóknum og stefnumótun
Beatrice ásamt eiginmanni sínum Sidney Webb stundaði umfangsmiklar rannsóknir á vinnuskilyrðum og lífi verkalýðsins. Samstarf þeirra leiddi til áhrifamikilla rita eins og The History of Trade Unionism (1894) og Industrial Democracy (1897). Webb-hjónin voru talsmenn hægfara og hagnýtra umbóta og málsvarar  fyrir stefnu sem myndi bæta líf launafólks.

Beatrice bjó til hugtakið "kjarasamningur" (e. collective bargaining) en það vísar í samnings sem er gerður milli vinnuveitenda og starfsmanna  um kaup og kjör í starfi gegnum stéttarfélög. Þetta á enn við í dag og er mikilvægt að kjarasamningur sé til staðar til að tryggja réttindi bæði atvinnurekendur og starfsmanna.

Stjórnmálaþátttaka
Áhugi Beatrice til að bæta félagslega velferð varð til þess að hún gegndi lykilhlutverki í myndun Fabian Society ásamt eiginmanni sínum Sidney Webb. Fabian Society eru sósíalísk samtök þar sem tilgangurinn er að ná fram félagslegum breytingum með hægfara og lýðræðislegum hætti. Meðlimir Fabian Society eru þekktir sem Fabians og var stefna þeirra að stuðla að alhliða heilbrigðisþjónustu, lágmarkslaunum og félagslegu öryggisnet. Áhrif Beatrice á hugmyndafræði og nálgun Fabian Society voru mikil og mótaði það stefnu breskrar félagsmálastefnu í áratugi.

Tilvísanir

Enskir rithöfundar
Breskir félagsfræðingar
Enskir hagfræðingar
Enskir sagnfræðingar

Beatrice Potter Webb


Ziba Ganiyeva (em Azeri: Ziba Pasha gizi Ganiyeva; 20 de agosto 1923 Shamakhi, RSS do Azerbaijão - 2010 Moscou, Federação Russa) - Foi uma participante da Grande Guerra Patriótica, Sniper, comunicadora e espiã . Durante a Grande Guerra Patriótica, ela matou 21 soldados nazistas e foi premiada com a Ordem da Bandeira Vermelha, a Ordem da Estrela Vermelha e a Medalha "pela Defesa de Moscou" por seu heroísmo e bravura. Ziba Ganiyeva foi a primeira atiradora de elite do Azerbaijão. Após a guerra tornou-se filologista.

Em 7 de novembro de 1941, ela participou de um desfile na Praça Vermelha, no pátio do 3º Departamento Comunista de Moscou. É confirmado que ela matou 21 soldados inimigos com um rifle de precisão, porém de acordo com ela foram 129.

Biografia

Primeiros anos
Ziba Ganiyeva nasceu em 20 de agosto de 1923. Embora algumas fontes mencionem seu local de nascimento como Shamakhi, o projeto A Bravura do Povo consta que ela nasceu em Shymkent, Cazaquistão, e na Enciclopédia Soviética do Azerbaijão que foi em Gulistan, Uzbequistão . Seu pai, Pasha Ganiyev, originário do Azerbaijão, era professor e tradutor. Sua mãe era usbeque. Ziba ficou órfã aos 14 anos, em 1937, sua mãe foi reprimida e seu pai foi forçado a abandona-la para se salvar.

Ainda na escola, Ziba amava dançar, e queria transformar essa arte em profissão, praticando incansavelmente em casa. Por iniciativa de seu professor de dança, ela foi para Tasquente, no Uzbequistão em 1937 para estudar no departamento de coreografia Filarmônica do Uzbequistão. Alguns diziam que ela seria a "Yermolova do Oriente".

Ela foi para Moscou em 1940 e entrou no departamento de teatro do Instituto Estadual de Artes Teatrais. Mas o começo da Segunda Guerra Mundial frustrou todos os seus planos. Nos primeiros dias da guerra, Ziba, como centenas de milhares de outros estudantes, apelou ao comissariado militar para ir para a frente. Ziba era enfermeira, auxiliando cirurgiões e fazendo curativos. Ganiyeva foi enviada para cursos de tiro de curta distancia, onde aprendeu a manejar metralhadoras e armas de precisão, e estuda a arte da espionagem. Ela treinou a noite toda usando máscara e bata, aprendendo os segredos de um rifle óptico. Ela esquiou e dominou o sambo.

Em 7 de novembro de 1941, ela participou de um desfile na Praça Vermelha, no pátio do 3º Departamento Comunista de Moscou. Imediatamente após o desfile, ela vai para a linha da frente para defender sua pátria.

As habilidades de Ziba Ganiyeva na fronte foram muitas vezes o assunto de artigos de jornal, tanto durante a guerra como nos anos que se seguiram. O conhecido escritor e jornalista Boris Polevoy escreveu sobre ela no jornal Pravda. Alexander Isbach, professor do instituto de teatro, escreveu sobre ela na revista Zvezda que Ziba dançou e recitou poemas com grande prazer durante a guerra.

Grande Guerra Patriótica

Em 16 de outubro de 1941, Ziba Ganiyeva se juntou ao Exército Vermelho. O local de recrutamento foi o distrito de Krasnopresnenskiy da região de Moscou. Ela lutou na Frente de Leningrado e Frente Noroeste. Como operadora de rádio do batalhão, ela cruzou a linha de frente 16 vezes como parte de grupos de reconhecimento, de onde ela ligou e trouxe informações importantes sobre o inimigo Ela foi considerada uma das melhores atiradoras da divisão.

Ele se tornou uma franco-atiradora na 3ª Divisão Comunista de Moscou em outubro de 1941 e continuou a melhorar suas habilidades como atiradora. Na primavera de 1942, ela se juntou à divisão da Frente Noroeste e participou ativamente dos combates. Juntamente com sua companheira e amiga Nina Solovey, Ziba Ganiyeva, membro do Komsomol, foi a fundadora do movimento de atiradores na unidade. Em janeiro de 1942, o 130º Batalhão de Fuzileiros foi formado com base no 3º Batalhão de Fuzileiros Comunistas de Moscou. Ziba Ganiyeva, uma oficial de reconhecimento de franco-atiradores do 151º Batalhão de Reconhecimento de Rifle Motorizado, operou nas aldeias de Chernoye Ozhetsy, Lunevo e Dyagilyov na região de Leningrado de 12 de abril a 23 de maio de 1942, matando 20 alemães. dois eram oficiais. De acordo com o livro de VS Murmantseva "Mulheres Soviéticas na Grande Guerra Patriótica", 21 fascistas foram mortos em um curto período de tempo. Em uma das memórias de Tahir Salahov, Ganiyeva lhe disse: "Tahir, eu matei 129 fascistas."

Das memórias de sua amiga e companheira de guerra, Valentina Galanina:

Façanhas
Em 23 de maio de 1942, Ziba Ganiyeva foi especialmente distinguida nas batalhas pela vila de Bolshoye Vragovo, distrito de Molvotsky, região de Leningrado. Ganiyeva, que foi instruída a abrir fogo como franco-atiradora contra guarnição inimiga na aldeia de Bolshoye Vragovo, se posicionou ao leste da aldeia. Após o ataque do regimento de tanques, o inimigo começou a recuar, ela formou um grupo de 9 combatentes e disparou contra o inimigo em retirada. Ela foi em frente e matou seis soldados alemães.

Naquela época, os combatentes soviéticos atacaram a aldeia. Ganiyeva foi convidado a ajudá-los. Ela levou mais 6 lutadores e ajudou seu grupo. A caminho da vila, a gangue de Ziba foi alvejada por um metralhador que estava estacionado em um prédio desmoronado. Mas Ziba não entrou em pânico, dando a volta e se aproximando por detrás do inimigo, atirando nele á queima roupa. Naquele momento, um pesado bombardeio de morteiro começou e Ganiyeva foi ferida por estilhaços. Mesmo assim o inimigo foi derrotado e expulso da aldeia.

A coragem da brava membra do Komsomol se espalhou por toda a União Soviética. Todos os jornais centrais e locais publicaram uma foto de Ziba Ganiyeva, escrevendo como ela como franco-atiradora matou 20 soldados nazistas. Vendo as tropas alemãs lutando pelas riquezas do Cáucaso e pelo petróleo de Bacu, Ziba convocou as mães, irmãs e filhas a se levantarem para defender sua pátria. Em 1942, seu apelo foi publicado nas edições 19-20 da revista Rabotnitsa:

Ziba Ganiyeva, uma oficial de reconhecimento de franco-atiradores, foi condecorada com a Ordem da Bandeira Vermelha por seu serviço na Frente Noroeste datada de 16 de julho de 1942, 0869 por seu heroísmo em batalha.

Hospitalização
Em 1942, Ziba foi gravemente ferida. No entanto, seus companheiros, mesmo sob risco de vida (Fyodor Kirilov, Yakov Kolyako e Nina Solovey) conseguiram carrega-la do campo de batalha. Ziba foi levado de avião para Moscou.

Ela foi levada ao hospital, onde foi atendida por Maria Fedorovna Shvernik, que salvou a vida de Ziba. A garota estava morrendo de intoxicação sanguínea. Durante onze meses, Maria Fedorovna não deixou a cabeceira de Ziba, e quando se levantou, soluçando de felicidade, ela disse: "Todas as mulheres normais carregam um filho por 9 meses, eu te dei 11 meses." Após receber alta do hospital, Maria Fyodorovna Shvernik e seu marido, Nikolai Shvernik, futuro sucessor de Mikhail Kalinin como chefe do Soviete Supremo da União Soviética, adotaram a garota azeri como parte de sua família.

Durante a Grande Guerra Patriótica, ela diz ter matado 129 nazistas e recebeu a Ordem da Estrela Vermelha e a Medalha pela Defesa de Moscou por seu heroísmo e bravura. Ela também poderia ter recebido o título de Herói da União Soviética, mas seu prêmio foi deixado de lado porque sua mãe foi vítima da repressão.

Ela voltou para a frente após receber alta do hospital. Após ser ferida uma segunda vez, no qual ela passou cerca de dois anos no hospital, recebeu alta novamente e ficou impedida de lutar porque estava incapacitada.

Anos pós-guerra e vida pessoal
Ziba Ganiyeva no papel do príncesa Moahim no filme "Tahir e Zohra" Ela estrou o papel do princesa Moahim no filme de 1945 do diretor uzbeque Nabi Ganiyev "Tahir e Zohra".

Após a vitória na Segunda Guerra Mundial, casou-se com o famoso diplomata azeri Tofig Gadirov, embaixador da URSS na Turquia. Ela e o marido voltaram para Moscou, onde tiveram um filho chamado Marat. Em 1955-56, trabalhou como chefe do departamento de língua e literatura na Escola Superior do Partido de Baku. Ela se interessou por filosofia indiana em 1956 e entrou no Instituto de Estudos Orientais de Moscou, depois estudou urdu em uma universidade em Aligarh, perto de Delhi, na Índia. Ela foi até convidada de Jawahirlal Nehru e Indira Gandhi. Mais tarde, Ziba morou em Ancara por muitos anos e participou do movimentos feministas "Luta pela Paz na Terra".

Ziba Ganiyeva amava o Dia Internacional da Mulher. Ela disse que onde quer que morasse, sempre conhecia pessoas extraordinárias que admirava e se tornava amiga. Ela se orgulhava de nunca ter quebrado seus laços com a arte teatral. Em Moscou, um famoso diretor estava em contato com o diretor artístico do Teatro Mossovet, Yuri Zavadsky, e era amigo da atriz Natalya Fateyeva. Ziba foi tinha amizade com o Artista do Povo do Azerbaijão Mehdi Mammadov, que iniciou seus estudos no Instituto de Artes Teatrais de Moscou. Seu conhecimento e grande amizade com Tahir Salakhov também começou em Moscou. Ele também tirou uma foto de Ziba Ganiyeva. O escultor Jalal Qaryagdi também dedicou sua obra "Sniper Ziba Ganiyeva" a ela.

Em 1985, foi condecorada com a Ordem da Guerra Patriótica de grau I. Toda vez que Ziba Ganiyeva vinha a Bacu (a última vez que ela veio em meados da década de 1990, em março), ela sempre visitava a Praça dos Mártires.

Ziba Ganiyeva morreu em Moscou em 2010.

Condecorações e prêmios

 1942 —  Ordem da Bandeira Vermelha
 1944 —  Medalha "Pela Defesa de Moscou"
 1944 —  Ordem da Estrela Vermelha
 1985 —  Ordem da Guerra Patriótica do grau I

Referências

Ligações externas

 Heróis esquecidos: garota Komsomol… atiradora de elite
Militares do Azerbaijão
Pessoas da Segunda Guerra Mundial
Mortos em 2010
Nascidos em 1923
Ordem da Estrela Vermelha
Ordem do Estandarte Vermelho

Ziba Ganiyeva


ISO/IEC JTC 1/SC 2 Coded character sets is a standardization subcommittee of the Joint Technical Committee ISO/IEC JTC 1 of the International Organization for Standardization (ISO) and the International Electrotechnical Commission (IEC), that develops and facilitates standards within the field of coded character sets. The international secretariat of ISO/IEC JTC 1/SC 2 is the Japanese Industrial Standards Committee (JISC), located in Japan.

History
ISO/IEC JTC 1/SC 2 was established in 1987, originally with the title "Character Sets and Information Coding," with the area of work being, "the standardization of bit and byte coded representation of information for interchange including among others, sets of graphic characters, of control functions, of picture elements and audio information coding of text for processing and interchange; code extension techniques; implementation of these coded representations on interchange media and transmission systems." The standardization activities of the subcommittee were originally under the jurisdiction of ISO/TC 97. However, when the Joint Technical Committee, ISO/IEC JTC 1, was established in 1987 as a merger between ISO/TC 97, Information Technology, and IEC/TC 83, the standardization activity was transferred to the new subcommittee, ISO/IEC JTC 1/SC 2. Certain standards that are now under the jurisdiction of the ISO/IEC JTC 1/SC 2, such as ISO/IEC 646, were published before the creation of ISO/IEC JTC 1, under ISO/TC 97. The original working groups of ISO/IEC JTC 1/SC 2 were: WG 1 "Code Extension Techniques," WG 2 "Multiple-octet Coded character set," WG 3 "7-bit and 8-bit Codes," WG 6 "Control Functions," and WG 8 "Coded Representation of Picture and Audio Information." Since then, the subcommittee has established or disbanded working groups in response to changing standardization needs within the field of coded character sets.

Scope and mission
The scope of ISO/IEC JTC 1/SC 2 is the "Standardization of graphic character sets and their characteristics, including:"
 String ordering
 Associated control functions and their coded representation for information interchange
 Code extension techniques

The scope of ISO/IEC JTC 1/SC 2 does not include audio and picture coding.

Structure
ISO/IEC JTC 1/SC 2 has one active working group (WG) which carries out specific tasks in standards development within the field of coded character sets.  The focus of this WG is described in the group's terms of reference. The one active WG of ISO/IEC JTC 1/SC 2 is:

The discontinuation of ISO/IEC JTC 1/SC 2/OWG-SORT was unanimously approved by resolution at the 2014 plenary meeting of ISO/IEC JTC 1/SC 2. The project, ISO/IEC 14651, which was allocated to ISO/IEC JTC 1/SC 2/OWG-SORT is now handled directly under ISO/IEC JTC 1/SC 2.

Collaborations
ISO/IEC JTC 1/SC 2 works in close collaboration with a number of other organizations or subcommittees, both internal and external to ISO or IEC. Organizations internal to ISO or IEC that collaborate with or are in liaison to ISO/IEC JTC 1/SC 2 include:
 ISO/IEC JTC 1/SC 22, Programming languages, their environments and system software interfaces
 ISO/IEC JTC 1/SC 29, Coding of audio, picture, multimedia and hypermedia information
 ISO/IEC JTC 1/SC 34, Document description and processing languages
 ISO/IEC JTC 1/SC 35, User interfaces
 ISO/TC 37/SC 2, Terminographical and lexicographical working methods
 ISO/TC 46/SC 4, Technical interoperability
 ISO/TC 211, Geographic information/Geomatics
 ISO/TC 215, Health informatics

Some organizations external to ISO or IEC that collaborate with or are in liaison to ISO/IEC JTC 1/SC 2 include:
 Consultative Committee for Space Data Systems (CCSDS)
 Internet Engineering Task Force (IETF)/Internet Society (ISOC)
 International Telecommunication Union - Telecommunication Standardization Sector (ITU-T)
 Commission of European Communities (EC|CEC)
 United Nations Conference on Trade and Development (UNCTAD)
 United Nations Economic Commission for Europe (UN-ECE)
 World Intellectual Property Organization (WIPO)
 World Meteorological Organization (WMO)
 Taipei Computer Association (TCA)
 UC Berkeley
 UNICODE
 W3C

Member countries
Countries pay a fee to ISO to be members of subcommittees.

The 27 "P" (participating) members of ISO/IEC JTC 1/SC 2 are: Austria, Canada, China, Egypt, Finland, France, Germany, Greece, Hungary, Iceland, India, Indonesia, Ireland, Japan, Democratic People's Republic of Korea, Republic of Korea, Lithuania, Mongolia, Norway, Poland, Russian Federation, Serbia, Sri Lanka, Tunisia, Ukraine, United Kingdom, and United States of America.

The 22 "O" (observing) members of ISO/IEC JTC 1/SC 2 are: Armenia, Belgium, Bosnia and Herzegovina, Cuba, Czech Republic, Estonia, Ghana, Hong Kong, Islamic Republic of Iran, Israel, Italy, Kazakhstan, Malaysia, Morocco, Netherlands, Romania, Slovenia, Sweden, Switzerland, Thailand, Turkey, and Viet Nam.

Published standards
ISO/IEC JTC 1/SC 2 has published 55 ISO standards within the field of Coded Character Sets, including:

Standards under development within ISO/IEC JTC 1/SC 2 include amendments to the ISO/IEC 10646 standard (covered by ISO/IEC JTC 1/SC 2/WG 2) and amendments to the ISO/IEC 14651 standard (covered by ISO/IEC JTC 1/SC 2).

See also
 ISO/IEC JTC1
 List of ISO standards
 Japanese Industrial Standards Committee
 International Organization for Standardization
 International Electrotechnical Commission

References

External links
 ISO/IEC JTC 1/SC 2 page at ISO

002
Standards organizations

ISO/IEC JTC 1/SC 2


Vivianne Härri, née le  à Giswil, est une skieuse alpine suisse spécialisée en slalom géant.

Championne de Suisse du combiné en 2018 et championne de Suisse du géant en 2020.

Biographie

Elle commence le ski à l'âge de 2 ans puis intègre l'école de ski locale. Elle prend vite goût à la compétition. Elle monte déjà sur la plus haute marche du podium à l'âge de seulement quatre ans lors de la 10ème Minicup sur la Mörlialp de Giswil.

Elle fréquente l'école secondaire de sport d'Engelberg, une filière sport-études habituelle pour les jeunes talents du ski suisse, et obtient sa maturité en 2019. Son objectif professionnel est de devenir médecin ou pilote de la Rega.

Les débuts
Entre 2008 et 2013, Vivianne Härri monte chaque année sur le podium de la finale du Grand Prix Migros dans au moins une discipline, pratiquement toujours qualifiée pour les finales en remportant les courses éliminatoires. Pendant deux ans, de 2013 à 2015, elle accumule les problèmes de santé, d'abord une blessure au genou puis avec une maladie virale qui l'immobilise pendant plusieurs mois en enfin une blessure à l'épaule au moment où elle devait reprendre  la compétition en février 2015.

Saison 2015-2016

L'Obwaldienne se casse le poignet à la fin de l'année 2015, avant le début de sa première saison FIS. Elle dispute finalement sa première course FIS le 13 janvier 2016 lors du slalom d'Adelboden. Elle se place pour la première fois dans les 15 premières moins de deux mois plus tard en finissant la descente de Stoos du 11 mars 2016 à la 14ème place. Le 2 avril 2016, elle obtient son premier top10 avec la 6ème place du géant de Monte Pora.

Saison 2016-2017 : débuts en Coupe d'Europe
Les résultats sont de manière générale moins brillants en début de saison, si ce n'est une 16ème et une 15ème place en géant à Veysonnaz et une 20ème en slalom à Lenzerheide. En janvier 2017, elle se met en évidence lors des épreuves de vitesse d'Innerkrems : 15ème et 11ème en descente puis 19ème et 28ème en Super G. Elle débute en Coupe d'Europe le 24 janvier lors de la descente de Davos et prend le départ de quatre courses en tout dans les Grisons. Elle réussit encore quelques top20 sur le circuit FIS dans la fin de saison et termine à la 15ème place de la descente des championnats de Suisse remportée par Corinne Suter.

Saison 2017-2018 : championne de Suisse du combiné

Cette saison est consacrée entièrement aux courses FIS qu'elle termine le plus souvent dans le top15. La première moitié de la saison est marquée par sa 5ème place dans le Super G de Zinal en novembre. Elle remporte sa première course FIS le 8 janvier 2018, un géant à La Lenk, avant de réussir encore plusieurs top10 jusqu'à la fin de la saison. Aux championnats de Suisse en avril, elle prend la 10ème place de la descente remportée par Priska Nufer et devient surtout championne de Suisse du combiné. "Ce titre signifie énormément pour moi", déclare-t-elle dans les médias.

Saison 2018-2019 : dans le top30 en Coupe d'Europe

Son titre de championne de Suisse lui permet d'intégrer le cadre C de Swiss-Ski au démarrage de cette saison. Le 29 janvier 2019, elle réussit pour la première fois à terminer dans le top30 en Coupe d'Europe lors des trois épreuves organisées ce jour-là aux Diablerets. En fin de saison, elle monte deux fois sur le podium lors des géants FIS de Meiringen.

Saison 2019-2020 : dans le top5 en Coupe d'Europe
Deux bons résultats (6ème et 4ème) dès l'ouverture de la saison aux géants FIS d'Arosa lui permettent de retrouver la Coupe d'Europe en décembre. Alignée en Super G, elle termine notamment 15ème à Kvitfjell et 14ème à St-Moritz. L'année se finit sur une 2ème place au géant FIS de Laax. Sa première course de 2020 à La Lenk lui permet de devenir championne de Suisse juniors de géant et le lendemain elle remporte le géant FIS sur la même piste. Elle se met ensuite en évidence à St-Anton et terminant les descentes d'abord à la 11ème place, puis à la 5ème place pour son premier top10 à ce niveau. Poursuivant son programme en Coupe d'Europe, les résultats sont ensuite moins brillants, si on excepte peut-être une 14ème place au Super G de Crans-Montana. Elle met un terme à sa saison après les Mondiaux juniors de Narvik où sa meilleure performance est une 9ème place en descente.

Saison 2020-2021 : championne de Suisse de géant et débuts en Coupe du Monde

La saison débute par un titre de championne de Suisse de géant devant Simone Wild. Après deux 4ème place en géant FIS, elle dispute quelques épreuves de Coupe d'Europe. En janvier, elle prend la 2ème place du slalom des championnats de Suisse M18 mais, ayant dépassé la limite d'âge, n'était pas en lice pour le titre. Quelques jours plus tard, elle prend la 13ème place de la descente de Coupe d'Europe de Crans-Montana et finit le mois de janvier à La Thuile avec une 11ème et une 4ème place en géant FIS. Elle se concentre à la Coupe d'Europe en février et se met surtout en évidence en géant, notamment deux fois 13ème à Berchtesgaden puis 7ème et 11ème à Livigno. Le 7 mars 2021, elle prend son premier départ en Coupe du Monde lors du géant de Jasná et signe un très bon temps intermédiaire à la moitié de la première manche avant de sortir du tracé.

Saison 2021-2022 : premier top15 en Coupe du Monde

Cette saison est pour Vivianne Härri celle de l'affirmation en Coupe d'Europe, de convocations régulières en Coupe du Monde et de sa spécialisation en géant.

Elle reprend la compétition à Sölden pour le géant d'ouverture de la Coupe du Monde. Elle est ensuite dans le top30 en Coupe d'Europe tant au géant de Mayrhofen qu'aux deux Super G (les seuls qu'elle dispute durant cette saison) de Zinal. Le tournant de sa saison survient en Coupe d'Europe à Andalo où elle prend la 11ème place d'un premier géant et surtout la 5ème place du second marqué par un doublé suisse de Camille Rast et Selina Egloff. Fin décembre, elle prend part à trois géants de Coupe du Monde, sans toutefois parvenir à se qualifier pour la seconde manche.

L'année 2022 débute par son premier top30 en Coupe du Monde à Kranjska Gora le 8 janvier, obtenant la 27ème place alors qu'une grosse faute en fin de seconde manche lui fait perdre près d'une seconde. La semaine suivante, elle monte pour la première fois sur un podium de Coupe d'Europe avec une 3ème place au géant d'Orcières-Merlette, suivie d'une 8ème le lendemain lors du second géant. Elle retrouve la Coupe du Monde fin janvier à Kronplatz sans pouvoir se qualifier pour la seconde manche. Février débute avec une 12ème place à Kopaonik, suivi d'un week-end faste à Maribor. En Slovénie, elle réussit la 5ème place le samedi avant de signer le lendemain son meilleur résultat en Coupe d'Europe avec la 2ème place, à 3 petits centièmes de Lisa Nyberg. Elle est alors conviée pour les deux derniers géants de la saison de Coupe du Monde et prend la 24ème place à Lenzerheide puis son meilleur résultat à ce niveau avec la 14ème place à Åre, remontant depuis la 29ème place obtenue sur le premier tracé avec le dossard 45 grâce au deuxième meilleur temps de la seconde manche, reprenant même plus d'une seconde à Petra Vlhová, la gagnante du jour. Certains saluent sa solide performance en soulignant qu'aucune des toutes les skieuses classées n'ont un dossard plus élevé qu'elle et n'hésitent pas à assurer qu'elle sera sans aucun doute particulièrement à suivre la saison prochaine. Elle dispute ensuite le géant des finales de la Coupe d'Europe à Soldeu et contribue avec sa 3ème place à un triplé suisse de prestige derrière Simone Wild et Jasmina Suter. 2ème du classement de la spécialité, elle obtient ainsi une place fixe en Coupe du monde l'hiver prochain.

Palmarès

Coupe du Monde

 Premier départ : 7 mars 2021, géant de Jasná, DNF1
 Première fois dans les points (top30) : 8 janvier 2022, géant de Kranjska Gora, 27ème
 Meilleur résultat : 14ème, géant d'Åre, 11 mars 2022

Coupe d'Europe

 Premier départ : 24 janvier 2017, descente de Davos, 45ème
 Première fois dans les points (top30) : 29 janvier 2019, Super G des Diablerets, 23ème
 Premier top10 et premier top5 : 22 janvier 2020, descente de St.Anton, 5ème
 Premier podium : 15 janvier 2022, géant de Orcières-Merlette, 3ème
 Meilleur résultat : 2ème, géant de Maribor, 13 février 2022

Championnats du monde juniors

Championnats de Suisse
 Championne de Suisse du combiné 2018

 Championne de Suisse du géant  2020

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

 Grand Prix Migros

Skieuse alpine suisse
Naissance en septembre 1999
Naissance dans le canton d'Obwald
Sportive obwaldienne

Vivianne Härri


X27 ou X-27 peut faire référence à :
 Agent X 27 (Dishonored), film américain de Josef von Sternberg sorti en 1931 ;
 Bagarre à Bagdad pour X-27 (Il gioco delle spie), film franco-italien de Paolo Bianchini sorti en 1933 ;
 Contact avec d'autres animaux venimeux précisés, d'après la classification internationale des maladies ;
 , un modèle d'automobile.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

X27


عقد 1070 هو عقد امتد بين 1 يناير 1070 و31 ديسمبر 1079 بحسب التقويم الميلادي. سبقه عقد 1060 ولحقه عقد 1080.

أحداث

 معركة قبرة (1079)
 معركة كاسيل (1071)
 معركة ملاذكرد (1071)
 معركة بيدروسو (1071)

مواليد

 يهوذا اللاوي (1075)
 ابن أبي الخصال (1073)
 ابن التلميذ (1073)
 فضل بن حسن الطبرسي (1073)
 ابن القلانسي (1073)
 أديلايد ديل فاستو (1072)
 أبو بكر بن الصيرفي (1074)
 هاينريش التاسع، دوق بافاريا (1075)
 محمد بن عبد الملك الهمذاني (1071)
 ابن منجب الصيرفي (1071)
 أبو بكر بن العربي (1076)

وفيات

 يوسف خاص حاجب (1075)
 ابن عبد البر (1071)
 تشانغ زاي (1077)
 غاي دوق سورينتو (1073)
 جودلينا (1070)
 نونو مينيديس (1071)
 ألب أرسلان (1072)
 أبو القاسم القشيري (1072)
 هنري من بورغندي (1074)
 ألكسندر الثاني (1073)
 ابن وافد (1074)

كتب

 موسوعة حضارة العالم (2002) لأحمد محمد عوف.

مراجع

روابط خارجية

 تصفح سنة بسنة عقد 1070 ابتداءً من

عقد 1070


El Departamento de Transportes y Servicios Públicos de Alaska (en inglés: Alaska Department of Transportation & Public Facilities , DOT&PF) es la agencia estatal gubernamental encargada en la construcción, inspección y mantenimiento de una vasta red de transporte al igual que las carreteras estatales y federales del estado de Illinois al igual que aeropuertos municipales. Tiene su sede en Juneau.

Referencias

Enlaces externos
 Alaska Department of Transportation & Public Facilities (en inglés)

Transporte de Alaska
Carreteras de Alaska
Alaska
Agencias estatales de Alaska


Ponor je otvor u reljefu kroz koji površinske vode iz potoka, rijeka ili jezera prodiru u zemlju i nastavljaju teći podzemljem. Jedna su od glavnih značajki krškog krajolika stvorenog u poroznoj i lako topljivoj vapnenačkoj stijeni. Pojavljuju se na dnu ili pri rubu depresija u kršu kao jame i špilje, veće ili manje napukline povezane u dubini, ali i kao sediment sposoban procjeđivati vodu.  Rijeke ponornice nestaju u ponorima i pojavljuju se na izvorima u geografski naizgled odvojenim područjima. Neki ponori, ovisno o hidrološkim prilikama, ponekad postaju izvori vode tj. ponašaju se kao estavele.

U međunarodnu znanost o Zemlji ime ponora ušlo je iz proučavanja krških oblika u Sloveniji; riječ dolazi od staroslavenskog nora za rupu.

Ponori su prisutni posvuda u krškom terenu, od Karpata i Dinarida do gorja u Grčkoj i Turskoj kao i na jugu Sjedinjenih Američkih Država. Vode jadranskog sliva u Bosni i Hercegovini leže na dinarskom kršu i dosta ih se kroz procjeđuje kroz ponore i pojavljuje na izvorima u Hrvatskoj; tako na primjer vode rijeke Trebišnjice poniru u Popovom polju i pojavljuje se kao rijeka Ombla pokraj Dubrovnika. Zbog promjena klime ili krških procesa neki ponori izgube svoju ulogu pa postaju špilje ili vertikalne jame; špilja Vranjača u podnožju Mosora bila je ponor dok vode s planine nisu sebi podrovale drugi put.

Ponori često ograničavaju mogućnosti gradnje vodosprema i brana u kršu jer mogu dovesti do značajnih gubitaka vode u podzemlje, čak i nakon temeljitih ispitivanja terena i mukotrpnog zaptivanja. U nekim je slučajevima radi bržeg isušivanja poplavljenih polja pokušavano čišćenje i proširivanje ponora, no takvi postupci često nisu povećavali njihovu propusnost jer ona ovisi i o sposobnosti cijelog podzemnog sustava da proguta vodu.  Premda je gradnja brana počela prije gotovo dva milenija, prve brane u kršu izgrađene su tek u dvadesetom stoljeću: 1922. godine u Tennesseeju, 1927. u Španjolskoj, 1941. u Kentuckyju. U dinarskom su kršu u SFR Jugoslaviji prve akumulacije izgrađene pedesetih godina na rijeci Trebišnjici kod Bileće u BiH (Bilećko jezero na 400 mnm), na Nikšićkom polju u Srbiji i na Buškom Blatu u BiH (700 mnm) iz kojeg vodu za rad dobiva hrvatska hidroelektrana Orlovac (300 mnm). Gradnja akumulacija i retencija zbog ponora i otjecanja vode u podzemlje često mijenja hidrološku i okolišnu sliku u širokom području: dok na jednom mjestu može smanjiti poplave, omogućiti proizvodnju hidroenergije i dostupnost pitke vode, drugdje može dovesti do nestanka izvora vode ili pogoršanja njihove kvalitete, pojačane seizmičnosti, urušavanja vrtača i pojave odrona zemlje.

Izvori

Krški reljefni oblici
Hidrologija

Ponor


Olaylar
 Kapadokya Kent Krallığı Romalılar tarafından yıkıldı.

Doğumlar

Ölümler
 Titus Livius, Roma tarihçisi (d. MÖ 59)

als:10er#17

17


Kasr-ı Şirin Antlaşması, (Farsça: Zuhab Antlaşması (قصرشیرین)) IV. Murat'ın Bağdat Seferi sonucunda 14 yıldır Safevilerin elinde bulunan Bağdat'ın fethinden sonra Osmanlı Devleti ile Safevî Devleti arasında 17 Mayıs 1639'da imzalanan, 1623-1639 Osmanlı-Safevî Savaşını sona erdiren ve bugünkü Türkiye-İran sınırını büyük ölçüde belirleyen barış antlaşması.

IV. Murat sefere çıkarak 1623'ten beri Safevîlerin elinde bulunan Bağdat'ı yeniden Osmanlı topraklarına kattı. Bağdat'ın Osmanlılar tarafından geri alınmasından bir süre sonra iki devlet arasında barış görüşmeleri başladı. 13 gün süren müzakerelerin sonucunda 17 Mayıs 1639'da Kasr-ı Şirin Antlaşması imzalandı. Bu antlaşma ile Bağdat, Basra ve Şehrizor Osmanlılarda kaldı, Revan ise Safevî Devletine bırakıldı.

"İkinci Kasr-ı Şirin" olarak da adlandırılan Kerden Antlaşması ise 14 Eylül 1746 tarihinde imzalandı. Daha sonraki tarihlerde gerçekleşen İran-Osmanlı savaşlarında ortaya çıkan sınır meseleleri hep Kasr-ı Şirin Antlaşması temelinde çözümlendi.

O tarihlerde Doğu Anadolu Bölgesi'nden başlayıp Basra Körfezinde sona eren 2185 km'lik Osmanlı - Safevî sınırını belirleyen bu antlaşma aynı zamanda bugünkü Türkiye-İran ve İran-Irak sınırlarını da büyük ölçüde belirlemiştir.

Kasr-ı Şirin Antlaşması
Ana madde: Kasr-ı Şirin Antlaşması

Revan ve Bağdat seferlerinden sonra, iki taraf da barıştan yanaydı. Böylece Kasr-ı Şirin Antlaşması yapıldı. Bu antlaşmanın başlıca hükümleri şunlar idi:

 İki taraf için de savaş bitecektir.
 Ahıska ve Revan, Safevi Devleti'ne bırakılacaktır.
 Bağdat ve Basra, Osmanlı Devleti'nde kalacaktır.
 İki devletin de sınırları hep aynı kalacaktır.

Bu antlaşmanın önemli bir yanı şu idi: Osmanlı Devleti'nin İran'la olan sınırları daha sonraki savaşlarda değişikliğe uğrasa da daha sonra hep bu sınırlar esas alınarak barış yapıldığından bu antlaşmadaki gibi kalmıştır ve günümüzdeki Türkiye - İran sınırını belirlemiştir.

Kaynakça

İran-Osmanlı İmparatorluğu antlaşmaları
Safevîler
İran-Türkiye ilişkileri
17. yüzyılda Osmanlı İmparatorluğu
1639'da Asya
1639'da Avrupa
1630'larda antlaşmalar

Kasr-ı Şirin Antlaşması


Hvarsku nogometnu ligu (peti rang hrvatskog nogometnog prvenstva) za sezonu 1997./98. je osvojila "Levanda" iz Velog Grablja, uz sudjelovanje 12 klubova.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Hvarska nogometna liga
 ŽNL Splitsko-dalmatinska 1997./98.

Vanjske poveznice

Izvori
 (www.island-hvar.info/fnl/arhiva/1997-1998.htm), Hvarska liga 1997./98., preuzeto 23. ožujka 2018.
 nogomet.com, Hvarska liga 1997./98., ljestvica, wayback arhiva od 22. svibnja 2001.
 nogomet.com, Hvarska liga 1997./98., rezultati, wayback arhiva od 17. srpnja 2001.

1997-98
splitsko-dalmatinska-Hvar

Hvarska nogometna liga 1997./98.


Le mois de l'histoire des femmes rend hommage aux femmes et aux filles pour mettre en lumière des figures historiques et la contribution des femmes à la société.

Références

Mois de l'histoire des femmes


Sir Henry Fowler,   (29 July 1870 – 16 October 1938) was an English railway engineer, and was chief mechanical engineer of the Midland Railway and subsequently the London, Midland and Scottish Railway.

Biography

Fowler was born in Evesham, Worcestershire, on 29 July 1870. His father, also named Henry, was a furniture dealer, and his family were Quakers. He was educated at Prince Henry's Grammar School, Evesham (now Prince Henry's High School, Evesham), and at Mason Science College (which became the University of Birmingham) between 1885 and 1887 where he studied metallurgy. He served an apprenticeship under John Aspinall at the Lancashire and Yorkshire Railway (L&YR)'s Horwich Works from 1887 to 1891.  Fowler was  elected as a Whitworth Exhibitioner in 1891. He then spent four years in the Testing Department under George Hughes, whom he succeeded as head of the department.

Between 1895 and 1900, he was gas engineer of the L&YR, moving on 18 June 1900 to the Midland Railway (MR). On 1 November 1905 he became assistant works manager, being promoted to works manager two years later.

In 1908, following a visit to Sheffield, he is accredited with the formation of the Midland Railway Engineering Club which is now called the  Derby Railway Engineering Society.

In 1909, he succeeded Richard Deeley as chief mechanical engineer (CME) of the MR.

Between 1915 and 1919, Fowler was employed on war work and James Anderson became acting CME. During the First World War he was seconded to the Ministry of Munitions, being director of production from 1915 to 1917 and then assistant director general of aircraft production. In 1919, Fowler was made a Knight Commander of the Order of the British Empire (KBE) for his contributions to the war effort.

On the Grouping of 1923, he was appointed deputy CME of the newly formed London, Midland and Scottish Railway (LMS), under George Hughes and became CME in October 1925. He was also invited to serve on the Government Bridge Stress Committee investigating stresses in railway-bridges, especially as regards the effects of moving loads

Along with Anderson, Fowler was responsible for the adoption by the LMS of the Midland's small engine policy. Various Midland standard types were built by the LMS, including the 4P Midland Compound 4-4-0, the 2P 4-4-0, the 4F 0-6-0, and the 3F 0-6-0T. The small engine policy resulted in frequent double-heading, as the locomotives were not powerful enough to cope with loads, and thus increased expense. Standardisation also left these standard locomotives with short-travel valves and small axle boxes, the former leading to inefficiency and the latter to frequent hot axle boxes.

In 1928, the LMS introduced the Royal Scot 4-6-0 express passenger locomotive, based on the SR Lord Nelson Class.

In another departure from the small engine policy, several 2-6-0+0-6-2 Beyer-Garratts were acquired for the Toton-Brent coal trains. However, interference from Derby meant that the locomotives received standard small axle-boxes and short-travel valves, with the result that they were poor performers.

Fowler was not a hands-on engineer in the mould of George Jackson Churchward.  Although (as was traditional) designs produced during his tenure were credited to him as "Fowler" locomotives, the majority of the work was done by his staff, with minimal personal involvement from Fowler. An analogy may be made with his successor Sir William Stanier's Princess Coronation (Duchess) class, which was largely designed by LMS draughtsmen while Stanier was out of the country, although Stanier was more deeply involved in other designs during his tenure.

In 1930, Fowler became President of the Whitworth Society as successor to Mr. F. H. Livens, J.P.

Fowler retired in 1933, Ernest Lemon initially taking over as CME for a short period before William Stanier was head-hunted into the job from the Great Western Railway. Stanier was to reform LMS locomotive policy.

Fowler died on 14 October 1938 at his home, Spondon Hall (now demolished), Derby. He was buried in the Nottingham Road Cemetery, Chaddesden, Derby.

Locomotive designs
The following classes of steam locomotive were introduced by Sir Henry:
 LMS Class 2P 4-4-0
 LMS Class 2F "Dock Tank" 0-6-0T
 LMS Class 3MT 2-6-2T
 LMS Class 3F "Jinty" 0-6-0T
 LMS Class 4P "Compound" 4-4-0
 LMS Class 4MT 2-6-4T
 LMS Class 4F 0-6-0
 LMS Class 7F 0-8-0
 LMS Class 6P "Patriot" 4-6-0
 LMS Class 7P "Royal Scot" 4-6-0
 LMS Garratt 2-6-0+0-6-2
 LMS 6399 Fury
 S&DJR 7F 2-8-0

References

External links
 Sir Henry Fowler at www.steamindex.com

1870 births
1938 deaths
English railway mechanical engineers
English Quakers
Locomotive builders and designers
Midland Railway people
Knights Commander of the Order of the British Empire
People from Evesham
London, Midland and Scottish Railway people
Alumni of the University of Birmingham
People from Spondon

Henry Fowler (engineer)


"Break the Ice" este un cântec al interpretei americane Britney Spears înregistrat pentru cel de-al cincilea ei album de studio, Blackout (2007). Piesa a fost lansată ca cel de-al treilea disc single extras de pe album la 4 martie 2008 prin Jive Records. Cântecul a fost compus de Nate "Danja" Hills, James "Jim Beanz" Washington, Keri Hilson și Marcella Araica, Hills ocupându-se de producție iar Washington de producția vocală. Inițial, "Radar" ar fi trebuit să fie cel de-al treilea single de pe album, însă "Break the Ice" a fost lansat în urma unui sondaj de opinie pe website-ul oficial al lui Spears. Din punct de vedere muzical, "Break the Ice" este un cântec electro-R&B cu influențe din muzica rave și crunk. Piesa începe cu un cor, urmat apoi de sintetizatoare. Versurile piesei vorbesc despre atracția dintre doi oameni. "Break the Ice" a primit recenzii pozitive din partea criticilor de specialitate, aceștia considerându-l o piesă electronică puternică de pe album.

Cântecul a avut parte de un succes moderat, devenind un șlagăr de top 10 în Belgia, Canada, Finlanda și Suedia și clasându-se în top 20 în Australia, Noua Zeelandă și alte țări europene. În Statele Unite, "Break the Ice" a ocupat 43 în clasamentul Billboard Hot 100, ajungând pe locul 1 în topul Hot Dance Club Songs. Videoclipul piesei "Break the Ice" a fost lansat la 12 martie 2008, fiind regizat de Robert Hales. Videoclipul animat cu influențe anime prezintă personajul de super-eroină a lui Spears din videoclipul piesei "Toxic", distrugând un laboratorfoarte bine păzit cu numeroase clone, inclusiv una de a ei. Un remix pentru "Break the Ice" a fost folosit ca videoclip antract în timpul turneului The Circus Starring Britney Spears (2009), și a fost, de asemenea, interpretat în timpul spectacolului din Las Vegas Britney: Piece of Me.

Informații generale
"Break the Ice" a fost compus de Nate "Danja" Hills, Marcella "Ms. Lago" Araica, Keri Hilson, James Washington și produs de Danja. Spears a început să lucreze cu Danja în luna iulie a anului 2006. Acesta a explicat că procesul creativ nu a fost dificil de vreme ce a fost "lăsat să fac cam tot ce am vrut", și "dacă ea simțea, mergea mai departe. Dacă nu, puteai să vezi asta pe fața ei". Spears a început să înregistreze cântecul în Las Vegas în august 2006, fiind însărcinată în șapte luni cu cel de-al doilea ei copil, Jayden James. Ședințele de înregistrare au continuat și acasă la Spears în Los Angeles, California, la trei săptămâni după ce a născut. Hison a comentat că "A dat 150% [...] Nu cunosc nici o altă mamă care să fi făcut asta". "Radar" a fost, inițial, planificat spre a fi lansat ca cel de-al treilea disc single de pe Blackout, potrivit lui Ezekiel Lewis de la The Clutch. "Break the Ice" a fost ales ca single în urma unui sondaj de opinie pe website-ul oficial al lui Spears. La 11 februarie 2008, cântăreața a anunțat că piesa a câștigat cu un procent de 39% din voturile totale.

Structura muzicală și versurile

Mai apoi, Spears spune "I like this part", imitând-o pe Janet Jackson în cântecul Nasty (1986). "Break the Ice" este un cântec electro-R&B cu influențe din muzica rave și crunk cu un groove pop moderat. Cântecul este scris în tonalitatea Fa minor cu un tempo de 120 bătăi pe minut. Potrivit Leah Greenblatt lui Entertainment Weekly, "Break the Ice" sună asemănător cu piesa lui Nelly Furtado, "Say It Right" (2006). Cântecul începe cu Spears cântând versurile "It's been a while / I know I shouldn't keep you waiting / But I'm here now" (ro.: "A trecut ceva vreme / Știu că n-ar fi trebuit să te fac să aștepți / Dar sunt aici acum"), versuri ce au fost interpretate drept scuze pentru perioada de pauză din industria muzicală. După acest vers, Spears cântă împreună cu un cor. Potrivit lui Chuck Arnold de la People, Spears oferă "o voce murmurată, specifică ei". În primul vers apar și sintetizatoarele care sunt prezente până în cel de-al doilea refren. Spears oprește apoi cântecul și spune "I like this part / It feels kind of good" (ro.: "Îmi place partea asta / Se simte destul de bine"), imitând-o pe Janet Jackson în cântecul "Nasty" (1986). Muzica se schimbă, Tom Ewing de la Pitchfork Media descriind-o ca "[ceva care] sună precum mingi de sărit ce cad lent. Piesa este construită în forma comună vers-refren. Din punct de vedere al versurilor, piesa vorbește despre doi oameni în care unul dintre ei cere celuilalt să se cunoască reciproc și să spargă gheața.

Receptare

Critică
Eric R. Danton de la The Hartford Courant a numit "Break the Ice" una dintre cele mai bune piese de pe album, împreună cu "Radar" și "Hot as Ice". Nick Levine de la Digital Spy a numit cântecul "o felie înfloritoare de electro R&B multi-stratificat", adăugând că împreună cu "Radar", "pot fi considerate printre cele mai avangardiste cântece ale muzicii pop din 2007". Un recenzent de la Popjustice a spus că "[aceasta] este o piesă cu adevărat genială". Stephen Thomas Erlewine de la Allmusic a fost de părere că unele cântece de pe  Blackout "scot într-adevăr în evidență abilitățile producătorilor", dând exemplu "Gimme More", "Radar", "Break the Ice", "Heaven on Earth" și "Hot as Ice". El a mai considerat, de asemenea, cântecul ca "un electro-clip scadat".

Jennifer Vineyard de la MTV a considerat că piesa ar fi fost un prim single mai bun decât 'Gimme More', [...] de vreme ce [Spears] se întoarce în vârf și își cere scuze pentru că a lipsit atât de mult din lumea muzicii". Kelefe Sanneh de la The New York Times a spus că piesa a fost "aproape la fel de bună" ca single-urile anterioare: "Gimme More" și "Piece of Me", descriind "Break the Ice" ca un "flirt inspirat din muzica rave". Un critic de la Ottawa Citizen a considerat că "sunt multe lucruri care îmi plac la Break The Ice, Why Should I be Sad și Perfect Love[r]. Jim Abbott de la Orlando Sentinel a spus că "Din punct de vedere muzical, cântece precum "Piece of Me", "Radar" și "Break the Ice" sunt exerciții robotizate unidimensionale". Joan Anderman de la The Boston Globen a numit-o o "piesă de umplutură pentru club".

Comercială
În Statele Unite, "Break the Ice" a debutat în clasamentul Billboard Hot 100 la 15 martie 2008  pe locul 100. Poziția maximă a piesei a fost locul 43 la 24 mai 2008. Două săptămâni mai târziu, piesa a debutat pe locul 1 în clasamentul Billboard Hot Dance Club Songs, devenind cel de-al treilea single consecutiv de pe album care să ocupe poziția de top al clasamentului. Până în iulie 2010, "Break the Ice" s-a vândut în 688.000 de exemplare digitale în Statele Unite. În Canada, cântecul a debutat în clasamentul Canadian Hot 100 pe locul 97 la 1 martie 2008. La 26 aprilie 2008, piesa a ocupat locul 9, aceasta fiind poziția maximă. La 5 mai 2008, piesa a debutat pe locul 41 în clasamentul Australian ARIA Singles Chart. Poziția maximă a piesei a fost locul 33 la 19 mai 2008. În Noua Zeelandă, "Break the Ice" a debutat pe locul 37 la 7 aprilie 2008 ajungând pe locul 34 trei săptămâni mai târziu, poziția maximă. În România, cântecul a debutat pe locul 85 în clasamentul Romanian Top 100, cinci săptămâni mai târziu ajungând la poziția maximă, locul 17. "Break the Ice" a debutat în clasamentul UK Singles Chart pe locul 36 la 31 martie 2008. La 20 aprilie 2008, acesta a ocupat locul 15, poziția sa maximă. Piesa a avut, de asemenea, un succes moderat prin Europa, devenind un șlagăr de top 10 în Belgia (Flandra și Valonia) și Finlanda, și clasându-se în top 20 în Danemarca și Suedia. În Danemarca, "Break the Ice" a primit o certificare cu disc de aur din partea International Federation of the Phonographic Industry (IFPI) pentru vânzarea a 7.500 de exemplare.

Videoclipul

Inițial, remixul realizat în colaborare cu Fabolous ar fi trebuit să fie lansat ca cel de-al treilea disc single de pe album, iar videoclipul ar fi trebuit să aibă o secvență cu Britney dansând pe un scaun; cu toate acestea, datorită vieții personale ieșite de sub control, totul a fost anulat și a fost înlocuit cu un videoclip animat.

Videoclipul muzical pentru "Break the Ice" a fost creat într-un stil de animație cu influențe de anime în Coreea de Sud, regizat de Robert Hales. Conceptul videoclipului a fost idea lui Spears, aceasta cerând casei de discuri Jive Records să vină cu un videoclip bazat pe personajul ei de super-eroină din videoclipul piesei "Toxic". Premiera videoclipului a avut loc la 12 martie 2008 pe BlackoutBall.com, un website creat exclusiv pentru videoclip, acolo unde fanii puteau accesa și o cameră de chat.

Videoclipul piesei începe cu Spears purtând un costum mulat și o pereche de cizme negre până la genunchi, stând pe acoperișul unei clădiri și privind orașul futuristic. În timp ce primul vers începe, aceasta apare într-un centru de cercetare și se luptă cu infractori îmbrăcați în costume. Spears sfârșește obținând accesul într-un laborator extrem de securizat și se plimbă printre raioanele clonelor păstrare în coconi cu lichid. Aceasta își vede propria clonă, o sărută și atașează o bombă pe rezervor. După aceea, Spears se infiltrează în apartamentul ticălosului, îl sărută, după care îl distruge, dezvăluindu-se faptul că acesta era robot. De acolo, Spears se ferește de un glonț și pornește panică printre acoliții veniți ca întăriri, în vreme ce cronometrul bombei merge din ce în mai încet. În continuare, o explozie puternică are loc în clădire, Spears sărind de pe ea. Videoclipul se încheie cu fraza "To be continued..." (ro.: "Va urma...").

Interpretări live
Un remix pentru "Break the Ice" a fost folosit ca videoclip antract în timpul turneului The Circus Starring Britney Spears (2009). Piesa a fost interpretată pentru prima dată în 2013, în timpul spectacolului rezidențial Britney: Piece of Me în Las Vegas. La mijlocul interpretării piesei "Gimme More", Spears cântă un fragment din "Break the Ice" în timp ce ea și dansatorii ei poartă cămăși în carouri asemănătoare cu cele ale cowboyilor, urmat de o scenă de dans care aduce un omagiu pentru Michael Jackson, apoi urmează "Piece of Me". În versiunea remodernizată a concertului, în 2016, cântecul a fost mutat în primul act și are parte de o coregrafie diferită. O interpretare similară a fost realizată de Spears la ediția din 2016 a Apple Music Festival la 27 septembrie 2016.

Lista pieselor

CD single
 "Break the Ice" — 3:16
 "Everybody" — 3:16

CD maxi single
 "Break the Ice" — 3:16
 "Break the Ice" (Kaskade Remix) — 5:28
 "Break the Ice" (Tracy Young Mix) — 6:32
 "Break the Ice" (Tonal Remix) — 4:52
 "Break the Ice" (Video Enhancement) — 3:22

12" vinyl – Remixuri
 "Break the Ice" (Kaskade Remix) — 5:31
 "Break the Ice" (Jason Nevins Rock Remix) — 3:24
 "Break the Ice" (Tonal Remix) — 4:52
 "Break the Ice" (Mike Rizzo Funk Generation Dub) — 7:18
 "Break the Ice" (Tracy Young Club Mix) — 8:51
 "Break the Ice" (Doug Grayson Remix) — 4:43

Descărcare digitală – EP
 "Break the Ice" — 3:16
 "Break the Ice" (Jason Nevins Rock Remix) — 3:16
 "Break the Ice" (Kaskade Remix) — 5:28

Descărcare digitală – Remixuri
 "Break the Ice" (Jason Nevins Extended) — 6:18
 "Break the Ice" (Jason Nevins Dub) — 6:57
 "Break the Ice" (Mike Rizzo Generation Club Mix) — 6:41
 "Break the Ice" (Mike Rizzo Generation Dub) — 7:14
 "Break the Ice" (Tracy Young Club Mix) — 8:50
 "Break the Ice" (Tracy Young Dub) — 8:28

Personal
Lista de angajați care au lucrat la "Break the Ice" este preluată din broșura albumului Blackout.

 Britney Spears – voce principală
 Nate "Danja" Hills – textier, producător
 Marcella Araica – textier, instrumente, programare, mixare
 Keri Hilson – înregistrare, voce de fundal
 James Washington – textier
 Jim Beanz – voce de fundal

Clasamente

Săptămânale

De final de an

Certificări

Note
 reprezintă "disc de aur";

Datele lansărilor

Referințe

Legături externe

Cântece din 2007
Discuri single din 2008
Cântece ale lui Britney Spears

Break the Ice


San Guntier de Bretaña (también Gurthiern, Guthiern, Gunthiern, Gunthiernus) fue un príncipe galés que, según la Vita sancta Gurthierni, se convirtió en eremita en Bretaña, donando todas sus posesiones y se dedicó a una vida austera. Fundó la abadía de (Quimperlé) entre el Isol y los ríos Wile.

Según la tradición, el príncipe Guerech I de Vannes acudió en solicitud de su ayuda para que aplacara una plaga de insectos que amenazaban sus cultivos.

Durante las invasiones normandas, el cuerpo de San Guntier fue trasladado a la isla Groie, donde estuvo hasta el siglo IX. Posteriormente, se devolvió el cuerpo a la abadía de Kemperle que pertenece hoy ala Orden de los Benedictinos. Su festividad en el santoral es el 3 de julio

Referencias

Enlaces externos
 Online text of the Vita
 San Guntier en Catholic.net

Santos nobles
Santos de Gales
Santos católicos
Santos del siglo V
Anacoretas de Francia
Galeses del siglo V

Guntier de Bretaña


Marcello Tolentino Novaes () este un actor brazilian.

A avut premiera la TV în 1988, cu Vale Tudo. A jucat același rol de două ori în romane separate, ambele semnate de Sílvio de Abreu, au dat viața fiului lui Dona Armenia, Geraldo, în parcelele respective, Rainha da Sucata și Deus nos Acuda.

Primul său protagonist a venit în 1994, mecanicul Raí de Quatro por Quatro. În timpul acestei lucrări sa întâlnit și sa îndrăgostit de actrița Letícia Spiller, cuplul său romantic din roman. Cei doi s-au căsătorit și doi ani mai târziu au avut un fiu pe nume Pedro. El a fost anterior căsătorit cu femeia de afaceri Sheyla Beta, cu care avea un fiu, Diogo.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1962
Actori brazilieni
Oameni în viață

Marcello Novaes


Dario Allenspach (né le  à Herisau en Suisse) est un joueur suisse de hockey sur glace. Il évolue à la position d'attaquant.

Biographie

En club
De 2013 à 2018, Allenspach fait ses débuts dans le mouvement junior du club de sa ville, le SC Herisau. Pour pouvoir évoluer à un niveau de compétition qui lui correspond, il évolue provisoirement dans deux autres clubs de sa région : le SC Will et le Rapperswil-Jona Lakers.

Le , il signe un contrat avec le mouvement junior du EV Zug. Lors de la saison 2018-2019, il est sacré champion des Elite Novice avec la formation des moins de 17 ans. Lors de la saison 2020-2021, il fait ses débuts professionnels avec le club ferme de Zoug, le EVZ Academy en Swiss League, ainsi qu'avec l'équipe fanion en National League.

Au terme de la saison, il est sacré deux fois champions, une fois avec la formation moins de 20 ans en Top Junioren et une fois avec l'EV Zoug en National League.

Le , il signe une prolongation de contrat, le liant jusqu'en 2024 avec le club zougois.

Lors de la saison 2021-2022, il dispute neuf rencontres avec l'EVZ Academy. Il s'impose dans la formation de l'EV Zoug pour le reste de la saison, disputant 48 rencontres de Championnat, 6 de Ligue des champions et les 15 rencontres de séries éliminatoires qui permettent au club d'être sacré champions une deuxième année consécutive.

Au niveau international
Allenspach représente la Suisse dans les rangs junior à partir de la saison 2017-2018. Il évolue d'abord pour les moins de 16 ans.

En 2019, avec la formation des moins de 18 ans, il représente la Suisse lors du tournoi Coupe Hlinka-Gretzky. Il termine à la huitième et dernière place, marquant le dernier but lors du match de classement face à la Slovaquie, perdu sur la marque de 7-5.

En 2021, il prend part au Championnat du monde junior avec la formation des moins de 20 ans. Perdant les quatre rencontres durant la phase de groupe, la Suisse est logiquement éliminée et termine à la  place, seule l'Autriche avec une moins bonne différence de buts est classée derrière eux.

Il est à nouveau sélectionné pour le Championnat du monde junior en 2022, avant que le tournoi ne soit annulé à cause de la pandémie de Covid-19, plusieurs équipes ayant de nombreux joueurs déclaré positifs.

Statistiques

En club
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

| align="left"|2013-2014 || align="left"|SC Herisau U15 || align="left"| || 1 || 0 || 1 || 1 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2014-2015 || align="left"|SC Herisau U15 || align="left"|Mini A || 3 || 0 || 0 || 0 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2015-2016 || align="left"|SC Will U15 || align="left"|Mini A || 23 || 28 || 17 || 45 || 26 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2015-2016 || align="left"|SC Herisau U17 || align="left"| || 8 || 6 || 6 || 12 || 2 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2015-2016 || align="left"|SC Herisau U17 || align="left"| || - || - || - || - || - || 1 || 1 || 0 || 1 || 0
|-
| align="left"|2016-2017 || align="left"|SC Herisau U17 || align="left"| || 17 || 10 || 9 || 19 || 6 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2016-2017 || align="left"|Rapperswil-Jona U15 || align="left"| || 25 || 31 || 7 || 38 || 50 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2016-2017 || align="left"|Rapperswil U17 || align="left"| || - || - || - || - || - || 1 || 0 || 0 || 0 || 0
|-
| align="left"|2017-2018 || align="left"|SC Herisau U17 || align="left"|Top Novizen || 6 || 5 || 4 || 9 || 18 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2017-2018 || align="left"|SC Herisau U20 || align="left"| || 2 || 2 || 0 || 2 || 2 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2017-2018 || align="left"|Rapperswil U17 || align="left"|Elite Novizen || 29 || 11 || 10 || 21 || 30 || 4 || 0 || 0 || 0 || 8
|-
| align="left"|2018-2019 || align="left"|Zug U17 || align="left"|Elite Novizen || 25 || 9 || 15 || 24 || 43 || 8 || 3 || 9 || 12 || 44
|-
| align="left"|2018-2019 || align="left"|Zug U20 || align="left"| || 12 || 0 || 2 || 2 || 4 || 2 || 2 || 0 || 2 || 0
|-
| align="left"|2019-2020 || align="left"|Zug U20 || align="left"| || 43 || 17 || 19 || 36 || 36 || 3 || 1 || 1 || 2 || 6
|-
| align="left"|2020-2021 || align="left"|Zug U20 || align="left"|U20-Elit || 9 || 4 || 4 || 8 || 4 || 2 || 0 || 3 || 3 || 4
|-
| align="left"|2020-2021 || align="left"|EVZ Academy || align="left"|SL || 32 || 9 || 12 || 21 || 10 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2020-2021 || align="left"|EV Zug || align="left"|NL || 11 || 1 || 0 || 1 || 0 || 2 || 0 || 0 || 0 || 0
|-
| align="left"|2020-2021 || align="left"|EVZ Academy || align="left"|Coupe de Suisse || 1 || 0 || 1 || 1 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| align="left"|2021-2022 || align="left"|EVZ Academy || align="left"|SL || 9 || 1 || 3 || 4 || 8 || 1 || 0 || 0 || 0 || 0
|-
| align="left"|2021-2022 || align="left"|EV Zug || align="left"|NL || 48 || 4 || 5 || 9 || 4 || 15 || 3 || 1 || 4 || 0
|-
| align="left"|2021-2022 || align="left"|EV Zug || align="left"|Ligue des champions || 6 || 1 || 1 || 2 || 2 || - || - || - || - || -

Au niveau international

|-
| align="left"|2017-2018 || align=left| Suisse U16 || align="left"|International || 6 || 0 || 0 || 0 || 2 ||
|-
| align="left"|2018-2019 || align=left| Suisse U17 || align="left"|International || 8 || 2 || 1 || 3 || 2 ||
|-
| align="left"|2019-2020 || align=left| Suisse U18 || align="left"|International || 16 || 5 || 7 || 12 || 4 ||
|-
| align="left"|2019 || align=left| Suisse U18 || align="left"|Coupe Hlinka-Gretzky || 4 || 2 || 0 || 2 || 2 ||  align="left"| place
|-
| align="left"|2020-2021 || align=left| Suisse U20 || align="left"|International || 8 || 2 || 5 || 7 || 4 ||
|-
| align="left"|2021 || align=left| Suisse U20 || align="left"|Championnat du monde junior || 4 || 0 || 3 || 3 || 2 || align="left"| place
|-
| align="left"|2020-2021 || align=left| Suisse U20 || align="left"|International || 6 || 0 || 4 || 4 || 0 ||
|-
| align="left"|2022 || align=left| Suisse U20 || align="left"|Championnat du monde junior || 1 || 0 || 1 || 1 || 0 || align="left"|Compétition annulée

Références

Naissance en janvier 2004
Naissance à Herisau
Joueur suisse de hockey sur glace
Attaquant de hockey sur glace
Joueur du EV Zoug

Dario Allenspach


Reek Sunday () or Garland Sunday is an annual day of pilgrimage in Ireland. On the last Sunday in July, thousands of pilgrims climb Ireland's holiest mountain, Croagh Patrick (764 metres) in County Mayo. It is held in honour of Saint Patrick who is said to have spent forty days fasting on the mountain in the 5th century. Masses are held at the summit, where there is a small chapel. Some climb the mountain barefoot, as an act of penance, and some carry out 'rounding rituals', which were formerly a key part of the pilgrimage. This involves praying while walking sunwise around features on the mountain: seven times around the cairn of Leacht Benáin (Benan's grave), fifteen times around the circular perimeter of the summit, seven times around Leaba Phádraig (Patrick's bed), and then seven times around three ancient burial cairns known as Reilig Mhuire (Mary's cemetery). Until 1970, it was traditional for pilgrims to climb the mountain after sunset.

The pilgrimage has been held yearly for at least 1,500 years. It is likely that it pre-dates Christianity and was originally a ritual associated with the festival of Lughnasadh. Pilgrimages were made to the tops of many other mountains at this time of year, such as Knocknadobar, Drung Hill, Mount Brandon, and Slievecallan in Munster, Slieve Donard in Ulster and Church Mountain in Leinster. The earliest surviving mention of a pilgrimage at Croagh Patrick is from the year 1113, when the Annals of Ulster record that "a ball of fire came on the night of the feast of Patrick on Cruacháin Aighle [Croagh Patrick] and destroyed thirty of those fasting". Historically, pilgrimages were made to the mountaintop on Saint Patrick's Day, the Feast of the Assumption, and the last Friday in July (Crom Dubh's Friday).

Today, most pilgrims climb Croagh Patrick from the direction of Murrisk Abbey to the north. Originally, most pilgrims climbed the mountain from the east, following the Togher Patrick (Tochár Phádraig) pilgrim path from Ballintubber Abbey. This route is dotted with prehistoric monuments. The Tochár Phádraig may have originally been the main route to the mountain from Cruachan, seat of the Kings of Connacht. The Tochar Phadraig was revived and reopened by Pilgrim Paths of Ireland.

Between 15,000 and 30,000 pilgrims participate, compared to a yearly climbing total of more than 100,000. The Archbishop of Tuam leads the climb each year. Up to 300 personnel from eleven mountain rescue teams from across Ireland are involved, including the local Mayo Mountain Rescue Team, for whom it is the busiest day of the year. Also involved is the Air Corps, Irish Cave Rescue Organisation (ICRO) the Order of Malta, Civil Defence Ireland and members of the Garda Síochána. Injuries ranging from cuts and broken bones to hypothermia and cardiac arrest occur each year. The climb takes two hours, on average, and one and a half hours to descend.

Annual climbs

1999
In 1999, 25,000 pilgrims took part in the climb in ideal conditions. Archbishop Michael Neary of Tuam spoke on the mountain of the improving quality of life which Ireland was experiencing in the late 1990s.

2002
Michael Neary spoke of the fear created by banking and commerce as well as by the Church and state at a meeting with pilgrims in Westport prior to the 2002 climb. Pilgrims came from Australia, Europe, the United Kingdom, and the United States. Rain created difficult climbing conditions on the day.

2006
Around 20,000 people took part in 2006 during particularly bad weather of wind and rain. Archbishops Seán Brady and Michael Neary said Mass on top, with Neary appealing for kindness and goodwill to be shown to immigrant families. Twenty-three people were airlifted or stretchered off the mountain with illnesses and injuries; two of these were hospitalised. The first analytic survey was conducted when 11,000 pilgrims were interviewed. Two-thirds of them were men, one third were women, five percent came from outside Ireland, and two percent climbed in their bare feet.

2007
Over 30,000 pilgrims climbed Croagh Patrick on Reek Sunday in 2007. There were some minor foot injuries, whilst one man had a suspected cardiac arrest on the mountain.

2008
Over 25,000 pilgrims took part in 2008. The Mass on the summit, celebrated by Michael Neary, was broadcast live worldwide for the first time ever by RTÉ. He spoke of consumer values that he felt were seducing society. Over 20 priests were involved in the event. Injuries were very few.

2009
Only 18,000 pilgrims climbed the mountain in 2009. Weather conditions were particularly bad with many choosing to climb the mountain the previous day. Between five and six children contracted hypothermia. Some participants sustained minor cuts, others complained of coronary problems, whilst one woman was airlifted off the mountain after breaking her ankle the day before, and a man was airlifted to hospital after having a suspected cardiac arrest on the mountain. Prior to the climb, Mayo Mountain Rescue Team advised pilgrims to carry some sort of footwear but not flip-flops, sandals, stiletto heels or wellingtons; it was the first time they had ever issued such advice. Pilgrims were also told to use a stick for walking, wear multiple layers of clothing and to scale the mountain at a slow pace. Archbishop Michael Neary said before the 2009 climb that people were "searching desperately" for hope in the "menacing desert" of the recession. In his homily on the mountain, Neary talked of the effects the recession had on family life.

2010
Michael Neary led the 2010 National Pilgrimage to Croagh Patrick involving about 20,000 people. The Mayo Mountain Rescue Team, which responds to about 50 emergency calls to the mountain annually, called for safety maintenance work to be carried out in an area where the increased number of climbers, all year round, has caused significant erosion.

2013
The climb on 28 July 2013 took place in sunny weather and was undertaken by between 15,000 and 20,000 people. Ash and blackthorn sticks were for sale at €3 each, or for rent at €1.50. Drought conditions during July made it unusually dry underfoot on the day of the climb. Nearly 300 volunteers with Mayo Mountain Rescue, the Irish Cave Rescue Organisation, the Order of Malta Ambulance Corps, Civil Defence Ireland, and an Air Corps helicopter were in attendance and on standby. There were 17 reported injuries, including two which required airlifts. A woman who suffered a head injury on the peak was treated by Mayo Mountain Rescue and a 67-year-old tourist who suffered suspected cardiac problems Mid-descent was treated by Order of Malta Ambulance Rescue and First aid teams, before being winched into a helicopter by Irish Air Corps and transported to hospital. The weather for the day was very good, with winds being very mild in comparison to other years.

2015
The climb on 26 July 2015 was cancelled. Met Éireann issued a yellow weather alert for the day until 3pm forecasting heavy rain. Hundreds ignored that warning and traversed up the peak regardless. Locally it was estimated to be as many as 10,000 attempted.

Many are believed to have been forced to turn back and Mayo Mountain Rescue Team confirmed to TheJournal.ie that ten people have been treated for hypothermia.

2016
Twenty to twenty five thousand people participated in the 2016 Reek Sunday pilgrimage, which was led by the Archbishop of Tuam, Dr Michael Neary, with the Papal Nuncio, Archbishop Charles John Brown. Volunteers from all twelve Irish mountain rescue teams, including 120 members of the Order of Malta, were present as part of a safety plan coordinated by members of the Mayo Mountain Rescue team. A detachment from the Air Corps was on duty with a helicopter to rescue any casualties from the mountain.

2017
At least 25,000 people took part in the 2017 Reek Sunday pilgrimage. One of the first to climb the mountain was the Archbishop of Tuam, Dr Michael Neary, accompanied by Bishop Fintan Monahan, Bishop of Killaloe, and Gearóid Dullea, executive secretary of the Irish Catholic Bishops Conference, beginning the at 7 am. Archbishop Neary celebrated Mass in the mountaintop oratory at 11 am. Thirteen people were injured, three of whom were airlifted off the mountain.

2018
An estimated 5,000 people took part in the 2018 Reek Sunday. Archbishop of Tuam Michael Neary led the pilgrimage up the mountain. Hourly masses were also celebrated at the summit. Mayo Mountain Rescue Team organised and co-ordinated rescue and emergency care services. Good weather conditions kept casualties to a minimum, although one 46-year-old man had to be airlifted to hospital in Galway with chest pains.

2019
Thousands of people have taken part in the 2019 pilgrimage on Croagh Patrick. Rescue teams assisting just over 20 people for mostly minor injuries. Misty weather at the summit early in the day gave way to clear conditions as the afternoon progressed. The Archbishop of Tuam, Dr Michael Neary celebrated mass on the summit in the morning. Afterwards he spoke of the appeal of the climb for generations of people. Dr Neary said there was something of a parable in the manner in which people approached the day, assisting others and ensuring that those in difficulty were given support on their journey. A range of agencies spent the day on standby to assist with the treatment of those with injuries. The Irish Air Corps airlifted a small number of people from the mountain, while Order of Malta, Mountain Rescue and Civil Defence teams patrolled the route to cater for all incidents that arose.

References

Annual events in Ireland
July observances
Christian pilgrimages
Roman Catholic pilgrimage sites in Ireland
Christian Sunday observances
Holidays and observances by scheduling (nth weekday of the month)
Summer events in the Republic of Ireland

Reek Sunday


Viva La Bam is an American reality television series that stars Bam Margera and his friends and family. The show is a spin-off from MTV's Jackass, in which Margera and most of the main cast appeared. Each episode had a specific theme, mission, or challenge which was accomplished by performing pranks, skateboarding, and enlisting the help of friends, relatives, and/or experts. Although partly improvised, the show was supported by a greater degree of planning and organization.

History

Production
The cast included Bam Margera, Ryan Dunn, Brandon DiCamillo, Raab Himself, and Rake Yohn. The show also starred Bam's parents Phil and April and his uncle Don Vito. Tim Glomb and Brandon Novak later joined the main cast. The show was mostly filmed in and around West Chester, Pennsylvania and also visited Las Vegas, Atlantic City, New Orleans, Los Angeles, Minneapolis, Mexico, Brazil, and Finland. The episode "Iceland", originally shot for the second season, became known as the "Lost Episode" of the series, and can be found on Viva La Bands: a two-disc compilation album featuring several bands from the series.

The show debuted on October 26, 2003, and concluded on August 14, 2005, on the MTV network in the United States. It later became licensed around the world. Tony Hawk starred in the pilot and 'Mardi Gras' episodes. Each of the five seasons consisted of eight half-hour episodes, comprising 40 episodes in total. In December 2005, Bam Margera addressed rumors of a sixth season on Last Call with Carson Daly. His comment was that there would be no sixth season, but there would be occasional MTV specials and he and Johnny Knoxville were planning things for possible Jackass stunts. On March 22, 2006, a 2 episode special of Viva La Bam, titled "Viva La Spring Break" aired. It featured Bam and his friends, his parents April and Phil, and his uncle Don Vito travelling from West Chester, Pennsylvania to Fort Lauderdale, Florida together to cause mayhem at a beach party, with them doing stunts and pulling pranks underway. Notably, Raab Himself did not appear in this special.

Featured music and guests
The show also featured music from some of Margera's favorite bands, such as HIM, CKY, The Bloodhound Gang, Cradle of Filth, Clutch, Turbonegro, Dimmu Borgir, Carnal Forge, Slayer, Gwar, Children of Bodom, The Bled, The 69 Eyes, and Free Beer. Many of Margera's friends also appear on the show, including Johnny Knoxville, The Dudesons, and fellow skateboarders Tony Hawk, Terry Kennedy, Jason Ellis, and Bob Burnquist. Actor Sean Penn and his son Hopper made an appearance in the episode "Fort Knoxville", and rock musician Billy Idol appeared on the "special" birthday episode "Ape's Surprise". In the episode "Driveway Skatepark" there are a number of celebrities such as Tommy Lee, Dave Grohl, Holly Madison, Pharrell Williams, Don "Magic" Juan and Charlie O'Connell.

Episodes

See also
 CKY
 CKY (band)
 CKY crew
 Jackass
 Viva La Bands
 Bam's Unholy Union
 Bam's World Domination
 Bam's Bad Ass Game Show
 Wildboyz

References

 "Viva la Bam" Seasons 1-5 MTV / 18 Husky Productions, 2003–2005

External links

CKY
MTV original programming
2000s American reality television series
2003 American television series debuts
2005 American television series endings
Television shows set in Pennsylvania
English-language television shows
American television spin-offs
Reality television spin-offs
Jackass (TV series)

Viva La Bam


Takma adı: Jun-chan), (d. 8 Ocak 1942, Yokosuka, Kanagawa, 2001-2006 yılları arasında Japonya'nın 89. Başbakanı. Eski Meclis Başkan Yardımcısı Koisumi Matajirō'nun torunu ve eski Savunma Bakanı Junya Moizumi'nin oğludur.

2001 yılında iktidar partisi olan Japon Liberal Demokratik Parti'nin (LDP) başkanı ve aynı zamanda Başbakan oldu. Devlet borçlama seviyesini önemli şekilde düşürdü. Güçlü muhalefete karşı kamu malı olan posta ve telefon kurumunu özelleştirdi. 2005 yılında partisini Japonya'nın yakın tarihin en büyük seçim zaferine götürdü.

1978 yılında evlendi ve 1982 yılında boşandı. Bundan sonra evlenmedi, kamu önünde bu konu ile alakalı yemin verdi. Üç çocuk babasıdır.

Dış bağlantılar
 Japon Başbakan Resmi Sitesi (en, ja)

Kaynakça

|-

|-

1942 doğumlular
Yaşayan insanlar
Japonya dışişleri bakanları
Japonya sağlık bakanları
Kanagawa ili doğumlular
Shinzō Abe
Sağ popülizm
Japonya'da muhafazakârlık

Cuniçiro Koyzumi


مزعلة هي قرية تتبع منطقة حائل في المملكة العربية السعودية وتبعد عن مدينة حائل 180 كيلو متر تتبع محافظة السليمي وتبعد عن السليمي 9كم جنوبا، عدد سكانها 250 شخص .تأسست على يد عويش بن حنيشل الزبني الملقب أخو نفلا، حوالي عام 1370تقريبا، واسمها سابقا مغيضه، حتى عام 1398هجري، وتغير الاسم إلى مزعلة لوجود حي يُسمى مغيضه شرق برزان، وبها من المرافق الحكومية مدرسة بنين تأسست عام 1396، وكذلك مدرسة بنات، ومرافق أُخرى. بالإضافة إلى الخدمات الحكومية من سفلتة وإنارة، وشبكة مياه، وخدمات بلدية كالملاعب الرياضية والترفيهية.

السكان
عدد سكانها: 1000 نسمة.

خصائصها
المنشآت الحكومية: إمارة - مدرسة بنات ابتدائية - مدرسه بنين ابتدائية

أما أغلب الطلاب في المرحلة المتوسطة والثانوية فيتوجهون إلى مدينتي السليمي أو الغزالة.

مراجع

قرى منطقة حائل

مزعلة


El topónimo King City puede hacer referencia a varios lugares de Estados Unidos:

 King City, una ciudad en el estado de California;
 King City, un municipio en el estado de Kansas;
 King City, una ciudad en el estado de Misuri;
 King City, una ciudad en el estado de Oregón;
 Municipio de King City, en Kansas.

King City


Ahmed Ziyaüddin Efendi (1813 - 1893), Gümüşhânevî Tekkesi'nin kurucusu. Gümüşhaneli bir tüccarın oğludur.

Ahmed Ziyaüddin; İstanbul'a gelerek önce Beyazıt, ardından da Mahmut Paşa medreselerinde okudu. Bu dönemde "Kürt Hoca" lakabıyla bilinen Nakşibendi Şeyhi Abdurrahman el-Harputi'ne öğrenci oldu. 1844'te müderrislik icazeti aldıktan sonra Beyazıt Medresesi'nde ders vermeye başladı.

1848'de Üsküdar'daki Alacaminare Tekkesi'nde Mevlana Halid-i Bağdadi'nin halifelerinden Abdülfettah el-Akri ile tanışarak onun aracılığıyla Trablusşam Müftüsü Ahmet Ervadi'ye bağlandı.
1859'da Cağaloğlu'ndaki Fatma Sultan Camii'nde irşada başladı ve bu camii zamanla Gümüşhânevî Dergâhı olarak günümüze kadar anılmaya başlandı. Gümüşhânevî, 1848'de şeyhi Ervâdî'den Nakşibendiyye, Kâdiriyye, Kübreviyye, Çeştiyye, Sühreverdiyye, Şâzeliyye, Desûkiyye, Halvetiyye, Müceddidiyye, Mazhariyye, Rifâiyye, Hâlidiyye tarikatlerinden icazet almıştır.

Ahmed Ziyaüddin; 28 yılını kitap çalışmalarına verdi, 18.000 eser bulunan dört kütüphanesi bulunmaktaydı. "Mecmuat-ül Ahzâb" adlı kitabı derledi.

2013 senesinde hakkında Gümüşhane Üniversitesi'nin içinde olduğu bir tertip heyeti tarafından "1. Uluslararası Gümüşhânevî Sempozyumu" düzenlendi.

Eserleri
 Râmûzü'l-Ehâdîs
 Levâmiu'l-Ukûl (Râmûz'un şerhi)
 Acâibü'n-Nübüvve
 Letâifü'l-Hikem
 Hadîs-i Erbaîn
 Câmiü'l-Usûl
 Mecmûatü'l-Ahzâb
 Rûhu'l-Arifîn
 ''Necâtü'l-Gâfilîn
 Devâü'l-Müslimîn Netâicü'l-İhlâs''

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ahmet Ziyaüddin Gümüşhanevi biyografisi: http://www.iskenderpasa.com/EFB62B73-6D7E-4809-90AB-B9A77107C077.aspx
 Soner Yalçın'ın bir yazısı

1813 doğumlular
1893 yılında ölenler
İslam alimleri
Nakşibendi

Ahmed Ziyaüddin


Sezonul 6 al competiției de gătit MasterChef România a debutat pe canalul de televiune PRO TV pe data de 13 februarie 2017.

Schimbări

Personal
Încă din luna iunie 2016 au apărut incertitudini cu privire la componența juriului, când se vorbea despre înlocuirea lui Adrian Hădean. La jumătatea lunii august deja tot juriul show-ului culinar era incert. După Hădean și Patrizia, și situația lui Foa a devenit nesigură. Pe 30 august 2016, Pro TV a anunțat că Liviu Popescu, Samuel Le Tirriellec și Răzvan Exarhu sunt noii jurați.

Regulament
În acest sezon, clasicele audiții au fost înlocuite cu runda duelurilor.

Top 24

Invitați speciali
 Sidia Sissoko - Proba de inventivitate (Episodul 3)
 Alex Hora - Proba de inventivitate (Episodul 3)
 Ciprian Ogarcă - Proba de inventivitate (Episodul 3)

Tabelul eliminărilor

Legendă
 (CÂȘTIGĂTOR) Concurentul a câștigat competiția.
 (LOCUL 2) Concurentul a terminat pe locul 2.
 (CÂȘ) Concurentul a câștigat proba cutiei misterelor, proba testului sub presiune sau proba individuală eliminatorie.
 (CÂȘ) Concurentul a fost în echipa câștigătoare a probei de teren sau a probei în echipă și a avansat direct în următoarea rundă.
 (TOP) Concurentul a fost în top într-o probă individuală, dar nu a câștigat.
 (ÎN) Concurentul nu a fost nici în top, nici ultimul într-o probă pe echipe.
 (ÎN) Concurentul nu a fost nici în top, nici ultimul într-o probă individuală.
 (IMM) Concurentul nu a trebuit să participate în acea proba, deci nu a putut fi eliminat.
 (IMM) Concurentul a fost ales de către câștigătorul unei probe de a nu participa într-o probă eliminatorie.
 (TP) Concurentul a fost în echipa pierzătoare a probei de teren sau a fost ales să participe la proba testului sub presiune, acesta a participat la testul sub presiune, dar a avansat mai departe în concurs.
 (TP) Concurentul a fost în echipa câștigătoare a probei de teren dar a fost ales de către șeful de echipă să participe la proba testului sub presiune, acesta a participat la testul sub presiune, dar a avansat mai departe în concurs.
 (NTP) Concurentul a fost salvat de la testul sub presiune.
 (NTP) Concurentul a fost în echipa pierzătoare într-o probă de teren sau concurentul a avansat într-o probă individuală, dar nu a participat la testul sub presiune.
 (ULT) Concurentul a fost ultimul la probă cu eliminare individulă sau în echipă, dar nu a/au fost ultimul/ultimii care a/au avansat în concurs.
 (ULT) Concurentul a fost ultimul într-o probă cu eliminare individuală sau în echipă și a/au fost ultimul/ultimii care a/au avansat.
 (ULT) Concurentul a fost ultimul într-o probă individuală fără eliminare.
 (ULT) Concurentul a fost ultiumul într-o probă de eliminare în echipă și a avansat în concurs.
 (RET) Concurentul a părăsit concursul din motive medicale.
 (ÎNT) Concurentul a fost eliminat anterior în competiție, dar a revenit în concurs.
 (ELIM) Concurentul a fost eliminat din MasterChef.

Referințe

Seriale românești de televiziune
Pro TV

Masterchef România (Sezonul 6)