A unidade de processamento gráfico (GPU) com o codinome Radeon R600 é a base da série Radeon HD 2000/3000 e das placas de vídeo da série FireGL 2007 desenvolvidas pela ATI Technologies.

Arquitetura
Este artigo é sobre todos os produtos sob a marca "Radeon HD 3000 Series". Todos eles contêm uma GPU que implementa o TeraScale 1.

Aceleração de vídeo
O núcleo SIP do decodificador de vídeo unificado (UVD) está presente nas matrizes no HD 2400 e no HD 2600, mas não no HD 2900. O HD 2900 introduziu a capacidade de decodificar vídeo no mecanismo 3D. Essa abordagem também isenta a CPU de fazer esses cálculos, mas consome consideravelmente mais corrente elétrica

Produtos de desktop

Radeon HD 3800
A série Radeon HD 3800 foi baseada na GPU de codinome RV670, empacotou 666 milhões de transistores em um processo de fabricação de 55 nm e tinha um tamanho de matriz de 192 mm2, com os mesmos 64 clusters de sombreamento do núcleo R600, mas a largura do barramento de memória era reduzido para 256 bits.

A GPU RV670 também é a base do processador de fluxo FireStream 9170, que usa a GPU para executar cálculos de ponto flutuante de propósito geral que foram feitos anteriormente na CPU.

A Radeon HD 3850 e 3870 foram disponibilizadas em meados de novembro de 2007.

Radeon HD 3690/3830
A Radeon HD 3690, que era limitada apenas ao mercado chinês onde foi chamada de HD 3830, tem o mesmo núcleo da série Radeon 3800, mas com apenas um controlador de memória de 128 bits e 256 MiB de memória GDDR3. Todas as outras especificações de hardware são mantidas.

Um outro anúncio foi feito de que haveria uma variante da Radeon HD 3830 com os mesmos recursos da Radeon HD 3690, mas com um ID de dispositivo exclusivo que não permite que parceiros de cartões adicionais na China reativem a parte queimada de o núcleo GPU para mais largura de banda de memória.

A Radeon HD 3690 foi lançada no início de fevereiro de 2008 apenas para o mercado chinês.

Radeon HD 3870 X2

A Radeon HD 3870 X2 (codinome R680) foi lançada em 28 de janeiro de 2008, apresentando 2 núcleos RV670 com no máximo 1 GiB GDDR3 SDRAM, visando o mercado entusiasta e substituindo a Radeon HD 2900 XT. O processador alcançou um pico de desempenho de ponto flutuante de precisão única de 1,06 TFLOPS, sendo o primeiro produto gráfico de PCB único do mundo a quebrar a marca de 1 TFLOP.

Tecnicamente, esta Radeon HD 3870 X2 pode realmente ser entendida como um CrossFire de duas HD 3870 em uma única PCB. A placa integra apenas uma ponte PCI Express 1.1 para conectar as duas GPUs. Eles se comunicam por meio de um barramento bidirecional com 16 linhas para uma largura de banda de 2 x 4 Gb/s. Isso não tem efeito negativo sobre o desempenho.

Começando com os drivers Catalyst 8.3, a AMD/Ati suporta oficialmente a tecnologia CrossFireX para a série 3800, o que significa que até quatro GPUs podem ser usadas em um par de Radeon HD 3870 X2.

A AMD afirmou a possibilidade de suportar 4 placas Radeon HD 3870 X2, permitindo que 8 GPUs sejam usadas em várias placas-mãe, incluindo a MSI K9A2 Platinum e a Intel D5400XS, pois essas placas-mãe possuem espaços suficientes entre os slots PCI-E para placas de vídeo cooler dual-slot, presumivelmente como uma combinação de duas configurações CrossFire de hardware separadas com uma configuração CrossFire de software unindo as duas, mas atualmente sem suporte de driver.

Radeon HD 3600
A série Radeon HD 3600 foi baseada na GPU de codinome RV635, com 378 milhões de transistores em processo de fabricação de 55 nm e largura de barramento de memória de 128 bits. O suporte para portas HDMI e D-sub também é obtido através de dongles separados. Além das implementações DisplayPort, também existem outros layouts de saída de vídeo como porta DVI dupla ou DVI com layout de saída de vídeo D-sub.

A única variante, a Radeon HD 3650, foi lançada em 23 de janeiro de 2008 e também possui um slot AGP com largura de barramento de 64 bits ou o slot PCI-E padrão com 128 bits.

Radeon HD 3400

A série Radeon HD 3400 foi baseada na GPU de codinome RV620, com 181 milhões de transistores em um processo de fabricação de 55 nm e largura de barramento de memória de 64 bits. Os produtos estavam disponíveis tanto como cartões de altura total quanto como cartões de baixo perfil.

Um dos recursos notáveis é que as placas de vídeo da série Radeon HD 3400 (incluindo a série Mobility Radeon HD 3400) suportam gráficos híbridos ATI.

A Radeon HD 3450 e a Radeon HD 3470 foram lançadas em 23 de janeiro de 2008.

Produtos Mobile
Todas as séries Mobility Radeon HD 2000/3000 compartilham o mesmo conjunto de recursos de suporte de suas contrapartes de desktop, bem como a adição dos recursos de economia de bateria do PowerPlay 7.0, que são aprimorados do PowerPlay 6.0 da geração anterior.

O Mobility Radeon HD 2300 é um produto econômico que inclui UVD em sílica, mas carece de arquitetura de shader unificada e suporte DirectX 10.0/SM 4.0, limitando o suporte a DirectX 9.0c/SM 3.0 usando a arquitetura mais tradicional da geração anterior. Uma variante de ponta, a Mobility Radeon HD 2700, com frequências de núcleo e memória mais altas do que a Mobility Radeon HD 2600, foi lançada em meados de dezembro de 2007.

A Mobility Radeon HD 2400 é oferecida em duas variantes de modelo; a HD 2400 padrão e a HD 2400 XT.

A Mobility Radeon HD 2600 também está disponível nas mesmas duas versões; o HD 2600 simples e, no topo da linha de mobilidade, o HD 2600 XT.

O tratamento de atualização de meia geração também foi aplicado a produtos móveis. Anunciado antes da CES 2008 foi a série Mobility Radeon HD 3000. Lançada no primeiro trimestre de 2008, a série Mobility Radeon HD 3000 consistia em duas famílias, a série Mobility Radeon HD 3400 e a série Mobility Radeon HD 3600. A série Mobility Radeon HD 3600 também apresentou a primeira implementação da indústria de memória GDDR4 integrada de 128 bits.

Entre o final de março e o início de abril de 2008, a AMD renovou a lista de IDs de dispositivos em seu site com a inclusão de Mobility Radeon HD 3850 X2 e Mobility Radeon HD 3870 X2 e seus respectivos IDs de dispositivos. Mais tarde, na Spring IDF 2008 realizada em Xangai, uma placa de desenvolvimento da Mobility Radeon HD 3870 X2 foi demonstrada ao lado de um sistema de demonstração da plataforma Centrino 2. A Mobility Radeon HD 3870 X2 foi baseada em duas GPUs M88 com a adição de um chip switch PCI Express em um único PCB. A placa de desenvolvimento utilizada para demonstração foi uma placa PCI Express 2.0 ×16, enquanto o produto final deverá ser em módulos AXIOM/MXM.

Matriz de recursos do Radeon

Drivers de dispositivos gráficos

Driver de dispositivo gráfico proprietário da AMD "Catalyst"

O AMD Catalyst está sendo desenvolvido para Microsoft Windows e Linux. A partir de julho de 2014, outros sistemas operacionais não são oficialmente suportados. Isso pode ser diferente para a marca AMD FirePro, que é baseada em hardware idêntico, mas apresenta drivers de dispositivos gráficos certificados pela OpenGL.

O AMD Catalyst suporta, é claro, todos os recursos anunciados para a marca Radeon.

A série Radeon HD 3000 foi transferida para suporte legado, onde os drivers serão atualizados apenas para corrigir bugs em vez de serem otimizados para novos aplicativos.

Driver de dispositivo gráfico gratuito e de código aberto "Radeon"
Os drivers gratuitos e de código aberto são desenvolvidos principalmente no Linux e para Linux, mas também foram portados para outros sistemas operacionais. Cada driver é composto por cinco partes:

 Componente do kernel do Linux Direct Rendering Manager (DRM)
 Driver KMS do componente do kernel do Linux: basicamente o driver de dispositivo para o controlador de exibição de vídeo
 componente de espaço do usuário libDRM
 componente de espaço do usuário no Mesa 3D;
 um driver de dispositivo gráfico 2D especial e distinto para o X.Org Server, que finalmente será substituído pelo Glamor

O driver gráfico "Radeon" gratuito e de código aberto suporta a maioria dos recursos implementados na linha de GPUs Radeon. Eles não são engenharia reversa, mas com base na documentação lançada pela AMD.

Ver também

Lista de unidades de processamento gráfico da AMD

Ligações externas
 ATI Radeon HD 2000 Series
 ATI Radeon HD 3000 Series
 ATI Mobility Radeon HD 2000 Series
 ATI Mobility Radeon HD 3000 Series
 techPowerUp! GPU Database

Placas de vídeo
ATI

Radeon HD 3000


An acid hydrolase is an enzyme that works best at acidic pHs. It is commonly located in lysosomes, which are acidic on the inside. Acid hydrolases may be nucleases, proteases, glycosidases, lipases, phosphatases, sulfatases and phospholipases and make up the approximately 50 degradative enzymes of the lysosome that break apart biological matter.

types of Acid Hydrolase:

-Nucleases (P1 from Penicillium citrinum, used in the food industry for taste enhancement or present in Gouda cheese)

-Lipase: for example lysosomal acid lipase.

-Proteases

-Glycosidases

See also
Antimicrobial peptides
Cathelicidin
Hydrolase

References

EC 3.1.1

Acid hydrolase


Trimenia marquesensis, biljna vrsta iz porodice Trimeniaceae ograničena na  Markižansko otočje (Hiva Oa, Tahuata).

To je grm ili drvo i prvenstveno raste u vlažnim tropskim biomima.

Sinonimi
 Trimenia weinmanniifolia subsp. marquesensis (F.Br.) Rodenb.

Izvori

Trimeniaceae
Flora Markižanskog otočja

Trimenia marquesensis


Giovanni Antonio Summonte (Nápoles, segunda mitad del  - Nápoles 1602) fue un historiador Italiano.

Ejerció la profesión de notario y escribió una Storia della Cittá ed il Regno di Napoli. La primera edición de esta obra fue secuestrada y quemada y su autor murió en la cárcel. La razón que se dio para procesar a Summonte fue que en ella se revelaban secretos políticos, pero parece que la verdadera causa fue el que se diera a conocer el humilde origen de muchas familias patricias de Nápoles. Summonte escribió también un Manuale divinorum officiorum.

Referencias

Historiadores de Italia del siglo XVI
Index Librorum Prohibitorum
Nacidos en Nápoles
Fallecidos en Nápoles

Giovanni Antonio Summonte


El voleibol de playa en los Juegos Suramericanos de Playa fue un evento de los Juegos Suramericanos de Playa de 2011. Se realizó desde el 2 de diciembre al 5 de diciembre en Manta, Ecuador son 16 equipos que lucharon por la medalla de oro separados en 4 grupos.

Masculino

Grupo A

Grupo B

Grupo C

Grupo D

|asistencia =
|refe =
}}

Segunda fase

Femenino

Grupo A

Grupo B

Grupo C

Grupo D

Segunda fase

Referencias

Deportes en los Juegos Suramericanos de Playa de 2011
2011
Juegos Suramericanos de Playa 2011
Juegos Suramericanos de Playa 2011

Voleibol de playa en los Juegos Suramericanos de Playa de 2011


Prunus spinosa, called blackthorn or sloe, is a species of flowering plant in the rose family Rosaceae. The species is native to Europe, western Asia, and regionally in northwest Africa. It is locally naturalized in New Zealand, Tasmania, and the Pacific Northwest and New England regions of the United States.

The fruits are used to make sloe gin in Britain and patxaran in Basque Country. The wood is used to make walking sticks, including the Irish shillelagh.

Description

Prunus spinosa is a large deciduous shrub or small tree growing to  tall, with blackish bark and dense, stiff, spiny branches. The leaves are oval,  long and  broad, with a serrated margin. The flowers are about  in diameter, with five creamy-white petals; they are produced shortly before the leaves in early spring, and are hermaphroditic, and insect-pollinated. The fruit, called a "sloe", is a drupe  in diameter, black with a purple-blue waxy bloom, ripening in autumn and traditionally harvested – at least in the UK – in October or November, after the first frosts. Sloes are thin-fleshed, with a very strongly astringent flavour when fresh.

Blackthorn usually grows as a bush but can grow to become a tree to a height of 6 m. Its branches usually grow forming a tangle.

Prunus spinosa is frequently confused with the related P. cerasifera (cherry plum), particularly in early spring when the latter starts flowering somewhat earlier than P. spinosa. They can be distinguished by flower colour, pure white in P. spinosa, creamy white in P. cerasifera. In addition, the sepals are bent backwards in P. cerasifera, but not in P. spinosa. They can be distinguished in winter by the shrubbier habit with stiffer, wider-angled branches of P. spinosa; in summer by the relatively narrower leaves of P. spinosa, more than twice as long as broad; and in autumn by the colour of the fruit skin purplish black in P. spinosa and yellow or red in P. cerasifera.

Prunus spinosa has a tetraploid (2n=4x=32) set of chromosomes.

Like many other fruits with pits, the pit of the sloe contains trace amounts of hydrogen cyanide.

Etymology

The specific name  is a Latin term indicating the pointed and thornlike spur shoots characteristic of this species. The common name "" is due to the thorny nature of the shrub, and possibly its very dark bark: it has a much darker bark than the white-thorn (hawthorn), to which it is contrasted.

The word commonly used for the fruit, "", comes from Old English , cognate with Old High German , , and Modern German . Other cognate forms are Frisian and Middle Low German , Middle Dutch ; Modern Dutch ;  Modern Low German /, ; Danish .

The names related to 'sloe' come from the common Germanic root . Compare Old Slavic, Bulgarian, Macedonian, Ukrainian and Russian  (sliva, Ukr. slyva), West Slavic / Polish ; plum of any species, including sloe —root present in other Slavic languages, e.g. Bosnian, Croatian, Montenegrin and Serbian  / .

Distribution and habitat
The species is native to Europe, western Asia, and locally in northwest Africa. It is also locally naturalized in Tasmania and eastern North America.

Ecology

The foliage is sometimes eaten by the larvae of Lepidoptera, including the small eggar moth, emperor moth, willow beauty, white-pinion spotted, common emerald, November moth, pale November moth, mottled pug, green pug, brimstone moth, feathered thorn, brown-tail, yellow-tail, short-cloaked moth, lesser yellow underwing, lesser broad-bordered yellow underwing, double square-spot, black hairstreak, brown hairstreak, hawthorn moth (Scythropia crataegella) and the case-bearer moth Coleophora anatipennella. Dead blackthorn wood provides food for the caterpillars of the concealer moth Esperia oliviella.

Uses

The shrub, with its long, sharp thorns, is traditionally used in Britain and other parts of northern Europe to make a cattle-proof hedge.

The fruit is similar to a small damson or plum, suitable for preserves, but rather tart and astringent for eating, unless it is picked after the first few days of autumn frost. This effect can be reproduced by freezing harvested sloes.

Since the plant is hardy, and grows in a wide range of conditions, it is used as a rootstock for many other species of plum, as well as some other fruit species.

Flavor
The juice is used in the manufacture of fake port wine, and used as an adulterant to impart roughness to genuine port, into the 20th century. In rural Britain a liqueur, sloe gin, is made by infusing gin with sloes and sugar. Vodka can also be infused with sloes. Similarly, in northern Greece they make a blackthorn liqueur by infusing tsipouro with the fruit and adding sugar.

In Navarre, Spain, a popular liqueur called  is made with sloes. In France a liqueur called  or épinette or troussepinette is made from the young shoots in spring rather than from fruits in autumn. In Italy, the infusion of spirit with the fruits and sugar produces a liqueur called bargnolino (or sometimes prunella). In France, eau de vie de prunelle[s] is distilled from fermented sloes in regions such as the Alsace and vin d'épine is an infusion of early shoots of blackthorn macerated with sugar in wine. Wine made from fermented sloes is made in Britain, and in Germany and other central European countries. It is also sometimes used in the brewing of lambic beer in Belgium.

Food
Sloes can also be made into jam, chutney, and used in fruit pies. Sloes preserved in vinegar are similar in taste to Japanese umeboshi. The juice of the fruits dyes linen a reddish colour that washes out to a durable pale blue.

The leaves resemble tea leaves, and were used as an adulterant of tea.

The fruit stones have been found in Swiss lake dwellings. Early human use of sloes as food is evidenced in the case of a 5,300-year-old human mummy (nick-named Ötzi), discovered in the Ötztal Alps along the Austrian-Italian border in 1991: a sloe was found near the remains, evidently with the intent to eat it before the man died.

Wood
Blackthorn makes an excellent fire wood that burns slowly with a good heat and little smoke. The wood takes a fine polish and is used for tool handles and canes. Straight blackthorn stems have traditionally been made into walking sticks or clubs (known in Ireland as a shillelagh). In the British Army, blackthorn sticks are carried by commissioned officers of the Royal Irish Regiment; this is a tradition also in Irish regiments in some Commonwealth countries.

Inks
Rashi, a Talmudist and Tanakh commentator of the High Middle Ages, writes that the sap (or gum) of P. spinosa (which he refers to as the ) was used as an ingredient in the making of some inks used for manuscripts.

A "sloe-thorn worm" used as fishing bait is mentioned in the 15th-century work, The Treatyse of Fishing with an Angle.

Culture
In Middle English, slō has been used to denote something of trifling value.

The expression "" for a person with dark eyes comes from the fruit, and is first attested in A. J. Wilson's 1867 novel Vashti.

The flowering of the blackthorn may have been associated with the ancient Celtic celebration of Imbolc, traditionally celebrated on February 1 in Ireland, Scotland and the Isle of Man.

The name of the dark-coloured cloth prunella was derived from the French word , meaning sloe.

Notes

References

Bibliography

External links

spinosa
spinosa
Flora of Europe
Flora of Norway
Medicinal plants
Plants described in 1753
Fruit trees
Taxa named by Carl Linnaeus

Prunus spinosa


Cedar Fair, L.P., formally Cedar Fair Entertainment Company, is a publicly traded master limited partnership headquartered at its Cedar Point amusement park in Sandusky, Ohio. The company owns and operates eleven  amusement parks, nine included-with-admission outdoor water parks, four separate-admission outdoor water parks, one indoor water park, and fourteen hotels/lodging in the US and Canada.

History
Cedar Point Amusement Park began as a bathing beach resort in the 1870s, and its growing popularity as a recreational destination led to the formation of Cedar Point Pleasure Resort Company in 1887. The company was founded with the purpose of expanding the resort commercially. An economic depression in the 1890s threatened the resort's future, however. A newly formed business, Cedar Point Pleasure Resort Company of Indiana led by George Arthur Boeckling, purchased Cedar Point for $256,000 in 1897. It was later reorganized as the G.A. Boeckling Company.

The resort thrived under Boeckling's leadership, which lasted through 1931. G.A. Boeckling Company continued to control operations at the amusement park for much of the 20th century. A proposal in 1974 to build an amusement park in Cambridge Township, Michigan, was contemplated and later abandoned the following year. Then in 1978, Cedar Point acquired Valleyfair amusement park. Parent company Cedar Fair Limited Partnership, commonly known as Cedar Fair, was formed in 1983. Its name was derived from both parks – "Cedar" representing Cedar Point and "Fair" representing Valleyfair. The company went public on April 29, 1987. Under Cedar Fair's leadership, Cedar Point grew to become one of the largest amusement parks in the world, and the company increased its portfolio by acquiring other amusement properties throughout the United States.

Dick Kinzel era
The first acquisition of the new Cedar Fair company came in 1992 when Cedar Fair bought Dorney Park from Harris Weinstein. Cedar Fair also bought Worlds of Fun from Hunt-Midwest in 1995. One of the biggest acquisitions came in 1997 when Cedar Fair bought Knott's Berry Farm from the Knott family. This marked the first time Cedar Fair operated a year-round amusement park. The acquisition included operations of the Camp Snoopy indoor park at the Mall of America in Bloomington, Minnesota. In 2005, Cedar Fair withdrew from the lease arrangement leaving Mall of America to manage the park on its own. Mall of America formed a partnership with the Nickelodeon franchise in 2007 and continues to operate under the name Nickelodeon Universe. Several new water park properties named Knott's Soak City opened around the southern California area since the acquisition which included Buena Park in 1999, Chula Vista in 2000 and Palm Springs in 2001. Michigan's Adventure in Muskegon, Michigan was purchased for $27.6 million in 2001.

Cedar Fair opened its first indoor water park in November 2004, Castaway Bay. It was added to the former Radisson Hotel which was then renamed. The indoor waterpark resort is open year-round.

Larger acquisitions followed in 2004 with Six Flags World of Adventure. Cedar Fair purchased the park for $145 million, reverting its name to Geauga Lake, as it was before its Six Flags branding in 2000. Subsequently, Cedar Fair stripped the park of all references to Looney Tunes and DC Comics characters which were licensed properties owned by Six Flags. The zoological and marine life portion of the complex (SeaWorld Ohio), which was annexed to the theme park in 2001, was also shuttered. Six Flags retained ownership of the animals. The amusement park remained in Cedar Fair's portfolio through 2007, and the water park continued to operate as Wildwater Kingdom through 2016.

On May 22, 2006, Cedar Fair announced it had outbid competitors and intended to purchase all five parks in the Paramount Parks chain, including Star Trek: The Experience at the Las Vegas Hilton and the management agreement of Bonfante Gardens. On June 30, 2006, Cedar Fair announced that it had completed its acquisition of Paramount Parks from CBS Corporation in a cash transaction valued at US$1.24 billion. Shortly following the transfer of ownership, Cedar Fair began the process of integrating the two companies. With the purchase of the Paramount Parks, Cedar Fair LP announced that it would do business under the name Cedar Fair Entertainment Company. Cedar Fair LP remains the legal company name.

The individual parks continued to operate under their Paramount names during the 2006 season, however Cedar Fair began removing the Paramount name and logo from the parks in January 2007. The names of the parks were changed back to their original pre-Paramount names (the Paramount's prefix was removed) with the Cedar Fair corporate logo added. Bonfante Gardens was changed to Gilroy Gardens. Cedar Fair began removing references to Paramount Pictures. Although the acquisition granted Cedar Fair a ten-year licensing deal for Paramount names and icons, such as Star Trek, Cedar Fair opted to terminate the agreement and not pay an annual licensing fee. All references to Paramount/CBS-licensed properties were removed before the beginning of the 2008 season. This deal also included a four-year licensing deal for Nickelodeon names and icons, such as SpongeBob SquarePants and Rugrats, this agreement was retained until it expired prior to the 2010 season.

In December 2009, it was announced that Apollo Global Management would offer Cedar Fair $11.50 per share, a 28 percent premium over the market price, as part of a takeover plan which would also make Cedar Fair a private company. The deal included a cash payment of $635 million in addition to assuming Cedar Fair's debt of over US$1.7 billion putting the total value of the transaction close to US$2.4 billion. Cedar Fair planned to hold a shareholder meeting on March 16, 2010, to vote on the transaction but postponed the meeting to April 8, 2010, implying that two-thirds of the shareholder vote needed for approval wasn't yet secured. On April 6, 2010, the deal was terminated, and Cedar Fair paid $6.5 million to reimburse Apollo for expenses incurred from the proposed transaction. Cedar Fair also adopted a unitholder rights plan as a preventative measure to help protect unitholders in the event of any future hostile takeover.

On September 16, 2011, JMA Ventures, LLC entered into an agreement to purchase California's Great America from Cedar Fair and take ownership of the Gilroy Gardens management contract. The agreement required approval of Santa Clara's city council which was scheduled to vote on the matter on December 6, 2011. However, JMA cancelled its plans to purchase Great America and bowed out of the agreement.

Matt Ouimet and Richard Zimmerman era
On June 20, 2011, Cedar Fair announced that long term CEO Dick Kinzel would retire on January 3, 2012, and that Matt Ouimet would take his spot as the CEO of Cedar Fair. Ouimet had been employed by The Walt Disney Company for 17 years, including serving as president of Disney Cruise Line and president of the Disneyland Resort. He officially became CEO on January 3. Cedar Fair launched new websites for their parks in 2012 as well as a new marketing campaign, Thrills Connect.

On November 20, 2012, Cedar Fair announced it had sold its Knott's Soak City: San Diego location to SeaWorld Parks & Entertainment. About nine months later, Cedar Fair announced it had sold its Knott's Soak City: Palm Springs location to CNL Lifestyle Properties.

On September 5, 2016, Cedar Fair closed Wildwater Kingdom, the last operating part of the former Geauga Lake & Wildwater Kingdom. A portion of the land that once contained both properties has since been redeveloped.

On October 4, 2017, Cedar Fair announced that Ouimet would step down as CEO and be succeeded by COO Richard Zimmerman on January 1, 2018. Ouimet would remain with the company, taking the newly created position of executive chairman of the board of directors.

On March 27, 2019, Cedar Fair announced it was purchasing the land occupied by California's Great America from the City of Santa Clara. The 112 acres beneath the park cost $150 million. Cedar Fair had been previously leasing the land from the County of Santa Clara for 6 to 7 million per year.

In April, 2019, Cedar Fair announced a partnership with Feld Entertainment to bring a Monster Jam Thunder Alley Area to select Cedar Fair parks.

On June 13, 2019, it was announced that Cedar Fair had signed a $261 million deal with Schlitterbahn Waterparks and Resorts to buy their Galveston and New Braunfels locations, with the option to buy Schlitterbahn Kansas City for an additional $6 million, and the rights to the Schlitterbahn name.

On July 2, 2019, it was announced that Cedar Fair had acquired the Sawmill Creek Resort in Huron, Ohio. The property cost $13.5 million.

In October 2019, Six Flags offered to buy Cedar Fair for $4 billion, however the offer was turned down.

On July 29, 2021, Cedar Fair announced the submission of plans to the City of Sandusky to build a $28 million esports arena expansion of the Cedar Fair Sports Center. Targeted opening in the first half of 2023

On December 31, 2021, the contract to manage Gilroy Gardens expired. Both Gilroy Gardens Inc., the nonprofit that owns the park, and Cedar Fair agreed not to renew the contract.

On February 1, 2022, news broke that SeaWorld Parks & Entertainment made an unsolicited all-cash bid to buy Cedar Fair for $3.4 billion. Exactly two weeks later, on February 15, 2022, SeaWorld Parks & Entertainment issued a statement that the offer had been rejected.

In June 2022, the company announced that it was selling the land occupied by Great America to Prologis, a real estate development company, for $310 million. Cedar Fair took an eleven-year lease from the buyer and intends to continue to operate the park for up to eleven years from the sale, after which it intends to close the park.

Properties

Amusement parks

Water parks

Outdoor

Included with admission

Separate admission/property

Indoor

Former

Fast Lane
Fast Lane is Cedar Fair's version of an expedited queue system. It was first announced for Kings Island on July 18, 2011. The park served as the testing park for it. For an increased cost, visitors get a wrist band which gives them the ability to wait in a shorter queue for most attractions. Originally, it could only be used from noon to 7:00 PM, but it was soon expanded to be available all day. On January 19, 2012, it was announced that Fast Lane would be rolled out at all the Cedar Fair parks for the 2012 season. There is also Fright Lane, which is Fast Lane for the haunted attractions during the Halloween events. For the 2016 season, Cedar Fair began testing all season Fast Lane at Valleyfair and Dorney Park. By the 2019 season, all parks offered all season Fast Lane. For the 2020 season, Cedar Fair began offering all season all park Fast Lane for $849 or more.

See also
 Dick Kinzel, CEO of Cedar Fair from 1986 to 2012
 Incidents at Cedar Fair parks

References

External links

 Cedar Fair SEC Filings

Amusement park companies
Amusement companies of the United States
Companies based in Ohio
Sandusky, Ohio
Entertainment companies established in 1983
1983 establishments in Ohio
Companies listed on the New York Stock Exchange

Cedar Fair


Carvão (em inglês: Charcoal) é um longa-metragem dramático argentino-brasileiro lançado em 2022 dirigido e escrito por Carolina Markowicz.

Sinopse

No interior de São Paulo, uma família camponesa luta para cuidar de seu patriarca doente; um dia, porém, um traficante argentino chega com uma oferta de dar a eles uma quantia substancial de dinheiro, com a condição de permitir que ele mate o velho e tome seu lugar como parte de seus esforços para se esconder do processo criminal.

Elenco
 César Bordón - Miguel
 Rômulo Braga
 Jean de Almeida Costa - Jean
 Maeve Jinkings - Irene
 Camila Márdila - Luciana
 Aline Marta Maia
 Pedro Wagner

Lançamento
O filme estreou no programa Platform Prize no Festival Internacional de Cinema de Toronto em 11 de setembro de 2022. Também foi anunciado como parte do programa Latin Horizons na 79ª edição do Festival Internacional de Cinema de San Sebastián.

Filmes em língua portuguesa
Filmes em língua espanhola
Filmes da Argentina de 2022
Filmes de drama da Argentina
Filmes do Brasil de 2022
Filmes de drama do Brasil
Filmes de drama da década de 2020

Carvão (filme)


Gara Golenți este o gară din Golenți, județul Dolj, Oltenia, România. Aceasta se află pe calea ferată Craiova-Calafat. De aici se mai poate ajunge în Vidin, Bulgaria trecând Podul Calafat-Vidin. Accesul la această gară se face pe drumul comunal DC66 Basarabi(DN56) – Gara Golenți, km 0+000-6+030'.

Referințe

Legături externe
Linia ferată din România unde 100 de km sunt parcurși în trei ore și jumătate

Gări din România

Gara Golenți


The Norland was a P&O roll-on/roll-off ferry operating between Kingston upon Hull in Yorkshire, UK, and Rotterdam Europoort, Netherlands, and then Zeebrugge, Belgium. The 27,000 tonne ferry was built in 1974 by AG Weser, Bremerhaven, for Dutch North Sea Ferries partners Noordzee Veerdiensten N.V. Sistership  sailed under Dutch flag and Norland under British flag and with (mainly) British crew. The ship transferred to P&O North Sea Ferries in 1996.

Falklands Service
During the Falklands War, the Ministry of Defence requisitioned the Norland to be used as a troopship in the Task Force sent to retake the Falkland Islands from Argentina. Norland was among the ships to enter San Carlos Water during the amphibious landings of Commandos and Paratroopers, Captained by Donald Ellerby CBE. The ship survived attack from the Argentine Air Force, and at the end of the war repatriated the defeated Argentine troops back home, alongside the Canberra. For this service Norland received the battle honour "Falkland Islands 1982," which for many years was displayed in one of the passenger lounges, with a painting of the ship in San Carlos Water.

Post P&O
In 2002, the Norland was sold to SNAV as the SNAV Sicilia for service between Naples and Palermo.

The ship was broken up in India in the summer of 2010.

Popular culture
She was seen in the BBC TV Only Fools and Horses episode To Hull and Back, when the Trotter family used her as a means of navigation.

References

Falklands War naval ships of the United Kingdom
Ferries of the United Kingdom
History of Kingston upon Hull
1973 ships
Ships built in Bremen (state)
Ships of P&O Ferries

MV Norland


Busana (emilianisch: Buṣâna; Bezeichnung der Einwohner: Busanesi) ist eine Fraktion und Gemeindesitz der italienischen Gemeinde (comune) Ventasso in der Provinz Reggio Emilia, Region Emilia-Romagna.

Geografie
Der Ort liegt etwa 42 Kilometer südsüdwestlich von Reggio nell'Emilia im Nationalpark Toskanisch-Emilianischer Apennin auf einer Höhe von  auf der orographisch linken Talseite des vom Secchia durchflossenen gleichnamigen Tales.

Geschichte
Bussana war bis 2015 eine eigenständige Gemeinde und schloss sich am 1. Januar 2016 mit der Nachbargemeinden Collagna, Ligonchio und Ramiseto zur neuen Gemeinde Ventasso zusammen. Zum Gemeindegebiet von Bussana gehörten auch die Ortsteile Ca' Ferrari, Casale, Cervarezza Terme, Frassinedolo, Marmoreto, Nismozza und Talada. Die Nachbargemeinden waren Castelnovo ne' Monti, Collagna, Ligonchio, Ramiseto und Villa Minozzo. Der Fluss Secchia bildete die östliche Gemeindegrenze.

Verkehr
An Busana führt die Strada Statale 63 del Valico del Cerreto von Aulla nach Gualtieri vorbei.

Weblinks

Einzelnachweise

Ehemalige Gemeinde (Emilia-Romagna)
Ort in der Emilia-Romagna
Ventasso
Gemeindeauflösung 2016

Busana


El Estadio Distrital Hermes Barros Cabas es el diamante de béisbol de la ciudad de Bogotá.
También suele ser llamado el Diamante de béisbol de El Salitre.
Se encuentra ubicado sobre la Avenida 68, costado occidental, justo en frente del puente peatonal que colinda con el Parque Metropolitano Simón Bolívar. Es administrado por el Instituto Distrital de Recreación y Deporte (I.D.R.D.). Tiene capacidad para recibir a 1200 espectadores.

Historia
El estadio de béisbol de la Unidad Deportiva El Salitre fue construido en 1974 y recibió el nombre de "Hermes Barros Cabas" el 19 de agosto de 2005 a través del acuerdo 160 del Concejo de Bogotá, en homenaje al dirigente deportivo, fallecido en 2004. Fue remodelado en el  2010.

Clubes de béisbol en Bogotá
El Estadio fue entregado en comodato a la Liga de Béisbol de Bogotá por el I.D.R.D., los clubes de béisbol de la ciudad de Bogotá son:

Véase también
Estadios de Colombia
Unidad Deportiva El Salitre

Referencias

Enlaces externos
Estadios de Colombia

Hermes Barros
Instalaciones deportivas de Bogotá
Parque Metropolitano Simón Bolívar
Estadios de Bogotá

Estadio Distrital Hermes Barros Cabas


An Eriocaulon koynense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Punekar, Mungikar ngan Pakshirajan Lakshminarasimhan. An Eriocaulon koynense in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon koynense


Ayla Kutlu (d. 14 Ağustos 1938), Türk yazardır.

Türk edebiyatında 1990'larda yerini alan kadın edebiyatının öncülerindendir. Yapıtlarında öznel psikolojik olayları anlatırken, Türk toplumundaki tarihsel ve toplumsal gelişmeleri aktarmıştır. Türk edebiyatının önemli ödüllerini kazanan Ayla Kutlu'nun bazı yapıtları senaryolaştırılmış ve filme alınmıştır.

Yaşamı
Ayla Kutlu, 14 Ağustos 1938 günü Antakya'da dört çocuklu bir ailenin ikinci çocuğu ve tek kızı olarak dünyaya geldi. Babası Cumhuriyet'in ilk kuşak öğretmenlerinden Selahattin Kutlu, annesi Sabriye Kutlu idi.

İlk ve orta öğrenimini İskenderun'da tamamladıktan sonra, lise öğrenimi için Gaziantep'e gitti. Liseyi bitirmesinin ardından İçişleri Bakanlığından burs alarak Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesinde okudu; 1960 yılında mezun oldu. Mezuniyetin ardından İçişleri Bakanlığında zorunlu hizmet nedeniyle görev yaptı. Personel eğitimi, yöntem ve organizasyon gibi çeşitli uzmanlık alanlarında çalıştı. Yazar, 1964 yılında evlendi; 1965 yılında bir oğlu dünyaya geldi.

Ayla Kutlu, yazarlığa 35 yaşında iken başladı. İlk öykü ve yazıları Özgür İnsan dergisinde "Aygen Berel" adıyla yayımlandı. İlk romanı Kaçışı 1977'de tamamladı. 1980'de 20 yıllık hizmet süresi dolduktan sonra kamudaki görevinden ayrılarak tamamen yazarlığa yöneldi ve ardı ardına romanlar yayımladı. Romanlarındaki karakterleri toplumsal ve tarihi gelişmelerle iç içe anlattı.

1985 yılında Bir Göçmen Kuştu O adlı romanıyla Madaralı Roman Ödülü'nü kazanan Kutlu, artık eşinden ayrılmış, yaşamını sanata endekslemişti. Bu romanında bir Osmanlı aydınının yaşam öyküsünü daha çok kadınlara yansıyan bölümüyle anlattı. Bir Göçmen Kuştu O romanının devamı niteliğindeki Emir Bey'in Kızları'''nı 1999 yılında yayımladı.

1990 yılında Sen de Gitme Triyandafilis adlı yapıtıyla Sait Faik Hikâye Ödülü'nü aldı. Bu öykü Sen de Gitme adıyla sinemaya uyarlandı. 1996'da Altın Portakal ve Altın Koza film festivallerinde, yazarın bizzat kazandığı En İyi Senaryo Altın Koza Ödülü de dahil, toplam 14 ödül toplayarak büyük bir başarı kazanmıştı. Hoşçakal Umut ile Solgun Sarı Bir Gül, Kutlu'nun filmi çekilen diğer yapıtlarıdır.

Ayla Kutlu, 1990'larda çocuk kitaplarına yöneldi ve yirmiye yakın çocuk kitabı yazdı. Aynı dönemde kadın sorunlarına eğilen yapıtlar da verdi. Kadın sorunlarını açıkça ortayan koyan yapıtlarından Kadın Destanı adlı manzumesini klasik destan yapısı ve koşuk biçiminde kaleme aldı. Bu yapıt, Gılgamış Destanına bir gönderme idi; Kutlu, Kadın Destanında kadının mitolojik çağlardaki öyküsünü bugünkü hikâyesine bağlamıştı.

1992 yılında Türkistan'da resmi bir görevde bulundu, 1995'te Kadın Kurultayında üye olarak bulundu. 1995 yılında yazdığı Mekruh Kadınlar Mezarlığı, Yunus Nadi Roman Armağanı'na değer bulundu.

Ayla Kutlu, yaşamının ilk 22 yılını Zaman da Eskir adlı yapıtında anlatmıştır. Yaşamını Ankara'da profesyonel yazar olarak sürdürmektedir.

 Kitapları
 2010 - Asi... Asi (roman) (Bilgi Yayınevi)
 2006 - Zaman da Eskir (anı) (Bilgi Yayınevi)
 2004 - Ateş Üstünde Yürümek (roman)

(Tutsaklar adıyla 1983) (Bilgi Yayınevi)
 2001 - Zehir Zıkkım Hikâyeler (öykü) (Bilgi Yayınevi)
 1999 - Emir Bey'in Kızları (roman) (Bilgi Yayınevi)
 1995 - Mekruh Kadınlar Mezarlığı (hikâye) (Bilgi Yayınevi)
 1994 - Kadın Destanı (roman) (Bilgi Yayınevi)
 1994 - Sen de Gitme Triyandafilis (hikâye) (Bilgi Yayınevi)
 1987 - Hoşçakal Umut (roman) (Bilgi Yayınevi)
 1985 - Bir Göçmen Kuştu O (roman) (Bilgi Yayınevi)
 1984 - Hüsnüyusuf Güzellemesi (hikâye) (Bilgi Yayınevi)
 1983 - Cadı Ağacı (roman) (Bilgi Yayınevi)
 1980 - Islak Güneş (roman) (Bilgi Yayınevi)
 1977 - Kaçış (roman) (Bilgi Yayınevi)

Çocuk kitapları

 Merhaba Sevgi (roman) (Bilgi Yayınevi)
 Yıldız Yavrusu (roman) (Bilgi Yayınevi)
 Başı Kuşlu Çocuk (roman) (Bilgi Yayınevi)
 Beceriksizler Sirki (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Gezgin Kertenkele ile Kutup Ayısı (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Çiçek Elli Robot (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Küçük Mavi Tren (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Kendini Köpek Sanan Ayakkabılar (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Harika İkizler 1 (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Harika İkizler 2 (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Harika İkizler 3 (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Mavi Saçlar Pembe Gözler (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Huvava (destan) (Bilgi Yayınevi)
 Minik Sultan Sihirbaz (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Minik Sultan ile Deniz Kızı (masal) (Bilgi Yayınevi)
 Minik Sultan Beceriksiz Palyaço (masal) (Bilgi Yayınevi)

 Ödülleri
1996: Yunus Nadi Ödülleri - En İyi Öykü Ödülü (Mekruh Kadınlar Mezarlığı'')
2018: 8. Sadri Alışık Anadolu Tiyatro Oyuncu Ödülleri - Çolpan İlhan Sanata Değer Katan Kadınlar Ödülü

Kaynakça

1938 doğumlular
Hatay doğumlu yazarlar
Yaşayan insanlar
Resim aranan yazarlar
Türk yazarlar
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Sait Faik Hikâye Armağanı sahipleri
Yunus Nadi Ödülü sahipleri
Altın Koza Ödülü kazanan senaristler
Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesinde öğrenim görenler
20. yüzyıl Türk kadın yazarları

Ayla Kutlu


Fâsa de câmp (Anthus campestris) este o pasăre migratoare insectivoră, din familia motacilidelor (Motacillidae), care cuibărește în habitate naturale uscate deschise - stepe și semi-deșerturi, dune de nisip, lande nisipoase, pășuni uscate, zone defrișate, în cariere de pietriș.  Este larg răspândită în centrul și sudul Europei, la est până în Mongolia și Kazahstan, iar la sud până în nordul Afganistanului și nord-vestul Chinei. Cuibărește de asemenea în Orientul Mijlociu și nord-vestul Africii. Iernează în Africa subsahariană (în principal în Sahel), Arabia și sud-vestul Asiei.

Sunt descrise 4 subspecii (campestris, griseus, kastschenkoi și boehmii). În România și Republica Moldova cuibărește subspecia nominată campestris în zonele nisipoase, pietroase din stepă cu multe tufișuri joase, pe dune fixate de vegetație, câmpuri și pante înțelenite, pășuni și sectoare virgine printre terenurile cultivate. În România este mai frecventă în Dobrogea, Delta Dunării, în Lunca Dunării, sudul Moldovei, nord-vestul Transilvaniei  și al Câmpiei  de Vest. În Republica Moldova este prezentă pe tot teritoriul în zonele favorabile, însă pretutindeni într-un număr redus. În România cuibăresc 150.000-220.000 de perechi, iar în Republica Moldova 2.000-3.000 de perechi. Este o pasăre migratoare, care sosește din țările calde în România și Republica Moldova în aprilie și pleacă pentru a ierna în Africa și sudul peninsulei Arabia la finele lui septembrie.

Are o lungime de 16,5-17 cm și o greutate de 17-32 g. Longevitatea maximă cunoscută este de cinci ani. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj, dar masculul este mai mare. Este o fâsă ușor de distins, cu penajul destul de uniform colorat, coada lungă și o ținută asemănătoare cu cea a codobaturilor. Are sprânceana evidentă alb-gălbuie sau ocru (brun-gălbuie), dunga loreală și mustața negricioase. Regiunea auriculară brună cu pete mici alb-gălbui. Dunga malară (dunga laterală a gâtlejului) distinctă, îngustă brun-închisă. Părțile superioare brun-nisipiu deschise, uneori cu o nuanță cenușie și striații slab vizibile brun-negricioase, partea inferioară a spatelui și târtița fără striații. Părțile inferioare alb-gălbui, pieptul și flancurile ocru, pieptul cu striații rare scurte de culoare brun-închisă. Tectricele subalare și axilare ocru-crem. Remigele aripilor și tectricele primare brun-închise cu marginile înguste albe, remigele terțiare și tectricele supraalare mari de culoare mai deschisă cu marginile și vârfurile late ocru-nisipii, tectricele supraalare mijlocii cu centrele negricioase și vârfurile late ocru-albe (formează o dungă slab conturată pe aripă), tectricele supraalare mici brun-nisipii. Coada brun-negricioasă, rectricele centrale au marginile ocru-deschise sau ocru-roșcate, cele două perechi laterale de rectrice au steagul intern cu pete cuneiforme ocru-deschise, steagul extern și o mare parte distală a steagului intern albe. Irisul brun-negricios; ciocul brun-închis, baza mandibulei inferioare de culoare cărnie (roz-bruniu deschisă); picioarele de culoare vie cărniu-gălbuie. Strigătul foarte asemănător cu al vrabiei de casă, "cip" sau "țiip"  cu unele variații. Cântecul este un "țirlii" sau "țirluii" sau "țirliiu", repetat lent, emis în zbor sau de pe un suport.

Se hrănește în principal cu insecte, dar consumă și alte nevertebrate (păianjeni, melci) și semințe; rareori vertebrate mici (reptile). Își procură hrana în principal pe pământ, alergând și culegând cu ciocul insectele. Uneori sare în sus pentru a prinde insectele care zboară, cum ar fi termitele, rareori zboară după insectele din aer sau planează pe loc pentru a le găsi. Este o specie teritorială și monogamă. Cuibul construit în principal de către femelă, uneori ajutată de mascul, are o formă de cupă făcută din tulpini de iarbă, frunze și rădăcinuțe, căptușit în interior cu fire fine de ierburi, rădăcinuțe și resturi de vegetație fină uscată și păr animal. Cuibul este amplasat pe pământ într-o adâncitură sau o gropiță din sol sau în smocuri de iarbă. Depune de obicei o pontă pe an în mai-iulie, ocazional depune două ponte. Ponta constă din 3-6 ouă, de obicei 4-5. Clocitul este asigurată în special de către femelă și durează 11,5-14 zile, de obicei 12 zile. Puii din cuib sunt hrăniți de ambii părinți timp de 13-14 zile, după ce au părăsit cuibul puii stau lângă cuib și sunt îngrijiți de ambii părinți timp de 4-5 săptămâni până devin independenți.

Arealul

Cea mai comună și cea mai larg răspândită dintre fâsele mari din Europa, fâsa de câmp se întâlnește din Europa continentală până în vestul Chinei, iar la sud până în nordul Africii și Orientul Mijlociu, unde este un oaspete de vară în zonele uscate, acoperite cu iarbă, fără copaci, inclusiv pe coastele nisipoase ale mărilor, în lande și în locurile defrișate cu sol nisipos din păduri.

Cuibărește în cea mai mare parte a Europei (cu excepția nordului și centrului Scandinaviei, Marii Britanii, Irlandei, Olandei și nord-vestului Franței), de la extremul sudic al Suediei, Danemarca și Regiunea Baltică (la nord pana la Sankt Petersburg) spre sud până în țările și insulele mediteraneene; arealul s-a redus în special în vestul Europei. În Europa cuibărește în următoarele țări: Albania, Armenia, Austria, Azerbaidjan, Bielorusia, Bosnia și Herțegovina, Bulgaria, Cehia, Croația, Danemarca, Elveția, Estonia, Finlanda, Franța, Georgia, Germania, Grecia, Italia, Kosovo, Letonia, Lituania, Macedonia, Moldova, Muntenegru, Polonia, Portugalia, România, Rusia, Serbia, Slovacia, Slovenia, Spania, Suedia, Turcia, Ucraina, Ungaria.

În nordul Africii, cuibărește în Maroc, Algeria și Tunisia,, probabil și în nord-vestul Libiei, sud-vestul Mauritaniei și nord-vestul Somaliei.

La est cuibărește din Bielorusia, Ucraina și Turcia spre est, prin Asia Centrală (în general, la sud de 50/55° N), până în nord-vestul și sud-centrul Mongoliei, nord-vestul și sud-vestul Kazahstanului, iar la sud până în nordul Iranului, centrul și nordul Afganistanului, munții Alataul Djungarian și nord-vestul extrem al Chinei (Tian-Șan, în nordul regiunii autonome Xinjiang).

Cuibărește de asemenea în unele locuri din Orientul Mijlociu (Liban, sudul Siriei, nordul Israelului).

Iernează în Africa subsahariană (în principal în Sahel), Arabia și sud-vestul Asiei (sudul Iranului, Pakistan), la est până în India.

Arealul după Cramp, care acoperă o zonă mult mai mare în estul Asiei, se bazează probabil pe Etchécopar & Hüe, care tratează fâsa lui Blyth (Anthus godlewskii) ca o subspecie a fâsei de câmp; de asemenea harta lui Dawaa et al., care arată că fâsa de câmp cuibărește în toată Mongolia, include și fâsa lui Blyth.

Vocea

Cântecul masculului este simplu și slab dezvoltat și constă dintr-o notă formată de obicei din 2-3 silabe (dar uneori polisilabică) ascendente și răsunătoare, care sunt repetate monoton și destul de lent de 7-12 ori la fiecare 1,5-3 secunde timp de până la aproape 1,5 minute, adesea accentuate și alungite la sfârșit, de ex.  "țirlii, țirlii, țirlii", "țiirluii, țiirluii, țiirluii...", "țirluii, țirluii, țirluii", "țirliiu, țirliiu, țirliiu", "țirliih … țirliih … țirliih …", "țirl ii u, țirl ii u, țirl ii u...", "țirlii, țirlii, țirlii...", "țirl uu, țirl uu, țirl uu",  "cerlii … cerlii … cerlii …" sau alte asemănătoare.

Thorsten Elfström, care a studiat o populație suedeză, a constatat că există o oarecare variație inter-individuală dar destul de mică intra-individuală și că cântecul nu conține elemente stereotipice, specifice speciei sau părți de elemente (Wallschläger a făcut remarcă similară).  Unele variații ale cântecului au fost observate, de ex. în Balcani un "sr'r'riuh", tremurător și cu un ton descendent.

Cântecul este interpretat mai ales în timpul zborului descendent sau în zbor ondulat și circular la fiecare ondulare a zborului, uneori la înălțimi destul de mari, precum și de pe un suport (când pasărea stă cocoțată pe o piatră sau pe o tufă scundă sau pe o creangă etc.) sau de pe pământ; după Cramp circa 60% în zbor, în timp ce Thorsten Elfström a observat că este interpretat în 43% în zbor într-un eșantion de 322 de cântece de la 20 de indivizi. Cântecul se aude de la sfârșitul lui aprilie până în iulie.

Se afirmă că și femela cântă, mai ales când zboară spre și de la cuib.

Există două tipuri principale de strigăte comune emise în zbor, dar tranziția dintre ele este destul de graduală și există o variație considerabilă atât intra-, cât și inter-individuală.

Cel mai adesea auzit este un strigăt destul de exploziv și ușor bolborosit, de ex. "ciriip" destul de discret, "cirlup", "cerliip", "pșrii(u)", "ps(r)iu", "pciliu", "cilp", "cil(r)p", "celp", și variații pe această temă. Acesta se asemăna cu unul dintre strigătele vrabiei de casă (Passer domesticus). Pentru o ureche experimentată acesta este un caracter diagnostic excelent, deși este aproape asemănător cu strigătul corespunzător al fâsei de Canare (Anthus berthelotii) și ar putea fi confundat cu cel al fâsei lui Richard (Anthus richardi) și cu unul din strigătele fâsei lui Blyth (Anthus godlewskii). Acest tip de strigăt este emis în general în zbor atunci când pasăre este singură (sau în legătură cu disputele teritoriale, conform lui Thorsten Elfström), sau când este zburătăcită. Emite și un "cilp" puternic asemănător cu cel al codobaturii galbene (Motacilla flava) sau un "cilrp" mai slab.

Cel de-al doilea tip de strigăt este emis de obicei în contexte mai sociabile și neagonistice, de ex., când două sau mai multe păsări zboară împreună în timpul migrației. Acest strigăt este scurt, destul de slab, nedeslușit, un "cirriup", "cirliup", "cip", "ciup", "plit", sau ceva similar, întrucâtva asemănător cu cel al fâsei lui Richard (Anthus richardi), dar mai puțin strident. El este adesea dublat, de ex. "ciup-ciup" sau emis în combinație cu primul tip de strigăt, "cil(r)p ciup" sau "cil(r) p ciup-ciup". Acest din urmă tip de strigăt este foarte asemănător cu strigătul corespunzător al fâsei lui Blyth (Anthus godlewskii) și strigătul fâsei orientale (Anthus rufulus). Un singur strigăt "cip" sau "ciup" scurt, neascuțit poate fi înșelător și asemănător cu strigătul "cep" al fâsei lui Blyth (Anthus godlewskii), dar este mai strident și nu este nazal. Emite și un strigăt mixt, de ex. un "cilp-cirp-ci-ciup", care uneori sună asemănător cu strigătul distant al ciocârliei de stol (Calandrella brachydactyla).

Strigătul de alarmă emis în apropierea cuibului este descris de Glutz von Blotzheim & Bauer ca un "srii" strident, "tji-tji-tji" ascuțit sau "drieh", "dcieh", sau uneori "hip" sau "dih". Göran Högstedt afirmă că strigătul de alarmă emis în apropierea cuibului este un "srie" asemănător cu strigătul de alarmă emis de codobatura albă (Motacilla alba) în aceeași circumstanță.

Habitatul

Fâsa de câmp cuibărește în habitate naturale aride deschise, nisipoase, cu vegetație joasă (iarbă), fără copaci – în terenuri agricole părăginite, stepe aride, pășuni uscate, zone defrișate cu sol nisipos din păduri, lande nisipoase, dealuri uscate, pe coastele nisipoase ale mărilor acoperite cu dune de nisip, pe malurile nisipoase ale râurilor și lacurilor, în albiile râurilor secate, în semideșert, pe pantele aride ale munților etc. și în habitate artificiale, de ex. în carierele de pietriș (balastiere), la margini de drumuri, în podgorii. Preferă zonele cu arbuști pitici și arbori de talie mică ca locuri de unde cântă. În centrul și estul arealului cuibărește în stepă și semi-deșerturi. În sudul Europei cuibărește pe pante montane aride, uneori și în goluri montane. Specia preferă solul uscat, dar nu prea arid, în zonele situate la latitudini mijlocii, de la țărmurile Mării Mediterane și stepe până în regiunile temperate. Habitatele preferate sunt mai răspândite în zonele de câmpii continentale însorite, dar local habitatul lor ajunge și la altitudini mari. Evită terenurile abrupte și stâncoase și vegetația înaltă.  În Germania cuibărește pe terenuri arabile nisipoase și pe maluri nisipoase de râuri, lacuri; habitate similare sunt ocupate în alte regiuni din vestul Europei. În nord-vestul Africii cuibărește pe pante uscate și platouri până la altitudinea de 2.400 m, fiind o specie abundentă în Munții Atlas deasupra liniei copacilor, până la altitudinea de 3.000 m.

În Rusia cuibărește mai ales în habitatele aride din stepă. În câmpie, fâsa de câmp poate fi întâlnită în stepele acoperite cu colilie (Stipa) și păiuș (Festuca valesiaca) și în zone nisipoase cu tufe de perișor racemos (Leymus racemosus). În Ucraina, este obișnuită în desișurile de salcie roșie (Salix acutifolia) din zone nisipoase, unde tufișurile de salcie sunt foarte joase și rare. Cuibărește și în stepa aridă deluroasă și în câmpii nisipoase acoperite cu euforbii (Euphorbia) sau cu mărăcinișuri rare și caragană pitică (Caragana frutex). În multe locuri cuibărește în pășuni. Cuibărește și în câmpurile și toloacele cu sol nisipos, adesea în grădini și pepenării. De asemenea, locuiește în perdelele forestieră tinere de protecție și poate fi întâlnită și în păduri mici, rare și pipernicite din stepe. Mai aproape de limita nordică a arealului, fâsa de câmp pătrunde în pădure: în rezervația naturală Naurzum din Kazahstan, cuibărește, în afară de stepă, și în poienile întinse din păduri, în Altai, ре lângă dunele de nisip din stepă, cuibărește la marginea pădurii și în poienile cu pini. Lângă Leningrad cuibărește în maidanele nisipoase, formate după tăierea pădurilor de pini, în Bielorusia, această pasăre ocupă toate spațiile eliberate de pădure.

În munții din Armenia cuibărește în locuri deschise din diferite landșafte, mai ales în locuri pietroase, cu vegetație redusă. Aici multe cuibăresc în vegetația friganoidă, în apropierea semănăturilor și în fânețe cu tufișuri de migdale sălbatice, în zona stepilor montane cuibărește în semănături și fânețe, la altitudini mai mari în culturile de cereale din lunci și în pajiștele de pe pantele umede de munte.

În România cuibărește mai ales în ținuturile joase, aride, adesea nisipoase, cu puțină vegetație din zonele de stepă și câmpie cu mărăcinișuri, în câmpurile înțelenite, sau în stâncăriile joase, mai ales în Dobrogea, Delta Dunării, în Lunca Dunării, sudul Moldovei, nord-vestul Transilvaniei și al Câmpiei  de Vest. Este posibilă clocirea ei în toată România, în zonele favorabile. În timpul pasajului o putem întâlni aproape în toate zonele de câmpie.

În Republica Moldova este prezentă pe tot teritoriul, locurile caracteristice de cuibărit ale acestei specii sunt pantele nearate și înțelenite ale dealurilor din stepă și câmpii, fâșiile forestiere, perdelele tinere forestiere de protecție, pășunile cu vegetație ierboasă joasă și sectoarele virgine printre terenurile cultivate, lizierele sectoarelor de pădure și câmpie.

În Europa cuibărește la altitudini joase, de la regiunile de câmpie până la 450 m. Însă în alte părți se întâlnește pe platourile montane, adesea deasupra limitei superioare a pădurilor. Cuibărește până la 2.600 m în nord-vestul Africii și până la 2.000 m în Etiopia; între 1300 și 2150 m pe Muntele Hermon din Israel; până la 2.600 m în Caucaz (Armenia) și până la 3.600 m în regiunea Lacului Balhaș din estul Kazahstanului.

În timpul iernii și în timpul migrației, se întâlnește de obicei în același habitate din sezonul de cuibărit. În timpul migrației specia poate fi întâlnită în câmpie și zonele de coastă, adesea în aceleași habitate folosite în timpul migrației de ciocârliile de stol (Calandrella brachydactyla) și de pietrarul sur (Oenanthe oenanthe). Iarna, în Africa preferă solul arid; astfel specia este comună în zone costiere, stepe, tufărișuri de acacia și în zonele goale ale zonei de tranziție dintre savanele uscate și deșert, chiar și pe marginea deșertului; se asociază frecvent cu turmele de bovine.

Deplasările sezoniere

În mare parte a arealului fâsa de câmp este o pasăre migratoare.

Populațiile vestice iernează predominant în Africa la sud de Sahara, în principal în Sahel, de la sud-vestul Mauritaniei și Senegambia spre est până în Etiopia, de asemenea în Valea Nilului și regiunea ce se întinde din sudul Sudanului spre sud până în nordul Somaliei și, mai rar, până în Uganda și nordul Keniei. Din când în când este înregistrat mai la sud, de ex. din Liberia spre est până în Ghana. Puține rămân să ierneze câteodată mai la nord, în estul regiunii mediteraneene, și un număr mic își petrec iarna în deșertul Sahara (sudul Algeriei).

În migrația de toamnă trec prin Falsterbo din sud-vestul Suediei în august și septembrie (perioada de vârf în ultimele două treimi a lui august până în prima treime a lui septembrie, prin Gibraltar de la jumătatea lui august până la jumătatea lui octombrie, coasta atlantică a Marocului de la jumătatea lui septembrie până la sfârșitul lui octombrie și Israel de la mijlocul lui august până la sfîrșitul lui noiembrie, în special în septembrie și octombrie. Sosesc în Senegambia de la începutul lui octombrie și Sudan și Etiopia din octombrie până în noiembrie.

În migrația de primăvară, trec prin Africa de Nord în principal de la mijlocul lui martie până în aprilie și prin Israel în special de la sfârșitul lui februarie până la sfârșitul lui aprilie, ajungând în vestul și sudul Europei Centrale de la mijlocul lui aprilie până la mijlocul lui mai, și în Suedia și Danemarca de la sfârșitul lui aprilie până la jumătatea lui mai.

Păsările dintr-o populație cuibăritoare în Republica Cehă și care ierna în vestul Sahelului, dotate cu geolocatoare care înregistrau intensitatea luminii, au migrat mai ales pe un traseu de-a lungul nord-vestului Alpilor și prin Peninsula Iberică, cu popasuri în nordul Africii. Totuși, în fiecare sezon de migrație, unul dintre doi indivizi diferiți a făcut ocolul Alpilor prin partea estică a lor. Când au traversat deșertul Sahara, trei din șase păsări urmărite au migrat toamna de-a lungul coastei Atlanticului, în timp ce toate cele cinci păsări urmărite au migrat primăvara prin apropierea coastei. Viteza medie în timpul migrației de toamnă a fost de 85 km/zi, în timp ce primăvara aceasta a fost de 100 km/zi. Toamna, începutul migrației a fost în medie pe la 10 august, iar data medie a sosirii în locurile de iernat a fost 27 septembrie, în timp ce primăvara data medie a plecării din locurile de iernat a fost 23 martie și data medie a sosirii în locurile de cuibărit a fost 7 mai. În medie, păsările urmărite au petrecut 48% din timpul anului în locurile de iernat, 27% în migrație și 25% în locurile de cuibărit.

Populațiile estice iernează în principal în Peninsula Arabică și sudul Asiei (sudul Iranului, Pakistan), la est până în nord-vestul Subcontinentului Indian, mai rar spre sud până în centrul Indiei peninsulară. De asemenea, iernează în Israel (destul de rar).

Subspecia griseus a fost înregistrată în pasaj în Orientul Mijlociu și Egipt.

Apariții accidentale au fost înregistrate în timpul vagabondajului la nord în Marea Britanie și Irlanda (637 de înregistrări în 1958-1985, cu perioada de vârf de la sfârșitul lui august până la jumătatea lui octombrie), în Islanda, Finlanda, Norvegia, la vest în Madeira și Insulele Capului Verde.

În România sosește la mijlocul lui aprilie și pleacă la finele lui septembrie în partea nordică și nord-estică a Africii și în sudul peninsulei Arabia.

Datele sosirii și plecării fâsei de câmp în România.

În Republica Moldova sosește din țările calde la mijlocul lunii aprilie. Cea mai timpurie sosire a fost înregistrată în 1960 pe 12 aprilie (malul Nistrului lângă satul Coșnița).  În 1962, primele păsări au fost văzute la 16 aprilie (Grădina botanică din Chișinău). Migrația de toamnă începe la începutul lunii septembrie și continuă până la sfârșitul acestei luni. Uneori s-au observat în pasaj cârduri mari la începutul lunii octombrie (1.X.1963); la sfârșitul primei decadă a lui octombrie, păsările deja dispărură.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC – Least Concern după criteriile IUCN). Este destul de comună în cea mai mare parte a arealului.

Populația

Populația cuibăritoare din Europa este estimată la 909.000-1.720.000 de perechi, ceea ce echivalează cu 1.820.000-3.440.000 de indivizi maturi. Europa reprezintă 40% din arealul global al speciei, astfel încât o estimare preliminară a mărimii globale a populației este de 4.550.000-8.600.000 de indivizi maturi, deși este necesară validarea ulterioară a acestei estimări.

Trendul populațional la nivel global este probabil stabil în absența dovezilor unui declin sau unor amenințări substanțiale. În Europa, trendul începând cu 1991 este incert. Singura specie de fâse care a suferit un declin important de la mijlocul anilor 1960 și a fost considerată vulnerabilă a fost fâsa de câmp.

Mărimea populației din Europa a scăzut drastic între 1970 și 1990 și, deși lipsesc date importante din Spania și Rusia, tendința de scădere s-a continuat și în următoarea decadă în toată Europa, incluzând și populația semnificativă din Turcia. Totuși, acest declin este compensat de mărimea mare a populației globale. Situația este alarmantă în țările din centrul Europei. Într-adevăr, se pare că specia este în declin atât numeric cât și spațial în toate țările din centrul Europei. Cauzele declinului la nivel european nu sunt identificate cu precizie, însă mai mulți factori negativi sunt suspectați. În centrul Europei au rămas acum numai locuri mici și izolate de cuibărit, în special pe dunele de nisip îndepărtate de mare, în exploatările miniere din cariere pe soluri nisipoase și în locurile defrișate. Populația europeană principală se află în machia și gariga din regiunea mediteraneeană și în stepele și semideșerturile din sud-estul Rusiei europene, Ucraina și România.

Țările europene care găzduiesc cele mai mari populații sunt Spania cu 336.500-582.000 de perechi, Turcia (200.000 - 400.000 de perechi), Rusia (65.000-130.000 de perechi) și România (150.000-250.000) perechi), în timp ce în țări precum Franța, Grecia, Ungaria și Italia cuibăresc în jur de 20.000-30.000 de perechi. În Republica Moldova fâsa de câmp are un efectiv redus (1-2 perechi la 10 km traseu), aflat în descreștere.  Populația cuibăritoare din Republica Moldova este estimată la 2.000-3.000 de perechi.

În Africa a fost observată recent că cuibărește în regiunea afrotropicală etiopiană, fiind găsite două cuiburi construite la mijlocul lui mai în nordul Somaliei și au fost observate păsări aflate în paradă nupțială la hotarul cu Etiopia în aprilie-mai 1995; sunt necesare pe cercetări suplimentare pe teren pentru a stabili dacă cuibărește regulat în această regiune; s-a suspectat că cuibărește, de asemenea, în sud-vestul Mauritaniei și nord-vestul Libiei, dar nu există nici o confirmare.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Amenințări potențiale

Populațiile din vestul și centrul Europei s-au micșorat considerabil datorită alterării și pierderii habitatului ca urmare a împăduririi habitatelor deschise, invaziei tufișurilor în zonele deschise, intensificării agriculturii și eutrofizării terenurilor cultivate. În plus, utilizarea pesticidelor poate fi, de asemenea, o amenințare prin reducerea disponibilității hranei. Schimbările climatice pot avea, de asemenea, un impact asupra acestei specii.

Fâsa de câmp preferă vegetația joasă și răzleață din locurile deschise. Intensificarea agriculturii în fostele locuri tradiționale de cultivare a pământului sau zonele de stepă poate duce la un declin considerabil al speciei. Abandonarea terenurilor agricole, în special celor folosite altădată ca pășuni (dealuri calcaroase, pajiști aride etc.), a dus la părăginirea lor și la o revegetalizare semnificativă, și prin urmare formarea unor habitate închise, puțin propice pentru fâsa de câmp. În același timp, plantarea de conifere  pe terenuri deschise nu este deloc favorabilă speciei.

Totuși în nord-estul Ucrainei, fâsele de câmp par să tolereze suprapășunatul, eroziunea, exploatarea în cariere și stadiile incipiente ale împăduririi. În acestă regiune specia cuibărește în două habitate principale, în pășunile calcaroasă și în dunele nisipoase din văile râurilor. Numărul transectelor în pășunile calcaroasă a arătat că abundența fâsei de câmp a fost legată în principal de doi parametri ai habitatului, și anume de înălțimea medie a vegetației și a covorului de iarbă.

Modificarea practicilor agricole, ca irigația terenurilor necultivate altădată, utilizarea pe scară largă a produselor fitosanitare și pesticidelor și pierderea vegetației naturale, au dus la scăderea numărului de insecte și alte nevertebrate cu care se hrănește fâsă de câmp și a fost legată de declinul numeric al speciei în Europa. Curățarea mecanică a plajelor elimină resturile marine rămase în urma refluxului, entomofauna acestora reprezentând o parte importantă a hranei fâsei de câmp în habitatelor litorale (mai ales a juvenililor). Artificializarea litoralului modifică geomorfologia și formarea sau menținerea dunelor de pe coastă.

În regiunea atlantică, numărul crescând de oameni care se odihnesc pe litoral și împădurirea dunelor fixate cu pini maritimi (Pinus pinaster) au un impact negativ asupra sistemelor de dune, care găzduiesc o mare parte a populației occidentale a acestei fâse.

Alte amenințări potențiale sunt mortalitatea și alte efecte cauzate de prădători. Ca și în cazul altor păsări migratoare trans-sahariene care iernează în Sahel, secetele care au loc aici în mod regulat provoacă o mortalitate ridicată în timpul iernii.

În cele din urmă, se poate specula despre impactul schimbărilor climatice asupra mediului și asupra vieții sălbatice. Dacă prevalează climatul mai uscat în nordul Europei, speciile mediteraneene de păsări, de ex. fâsă de câmp, își pot extinde sau muta arealul spre părțile mai nordice ale continentului. Mai mult decât atât, se pare că există o corelație negativă între abundența fâsei de câmp și cea a fâsei de pădure în locuri în care arealele lor se suprapun.

Măsuri de conservare necesare

Măsurile de conservare care pot fi aplicate pentru fâsa de câmp nu sunt specifice. Acestea vizează menținerea mai multor tipuri de habitate deschise naturale și artificiale, ale căror gestionare este de asemenea benefică pentru alte specii de animale și plante care au adesea o valoare mare patrimonială.

Practicile de pășunat tradiționale de intensitate scăzută trebuie menținute pentru a limita dezvoltarea vegetației dese care nu este propice pentru această specie. În plus, renunțarea la culturile agricole marginale din zonele de câmpie și convertirea acestora în locuri de pășunat oile poate avantaja această specie. Pășunatul oilor mențin o vegetație joasă sau de mică înălțime, favorabilă fâsei de câmp, dar și altor specii care trăiesc în mediu arid și/sau de stepă și prin urmare trebuie menținute sau redeschise vechile pășuni pentru ovine.

Trebuie evitată conversia locurilor de cuibărit (dealurilor calcaroase, pășunilor aride sau a stepei) în păduri și transformării culturilor erbacee din zonele uscate în culturi lemnoase (păduri). Este necesară conservarea, crearea și promovarea terenurilor necultivate cu o vegetație corespunzătoare pentru specie și menținerea miriștilor și interzicerea arderii acestora, menținerea managementului adecvat al miriștii în zonele unde a fost efectuat tradițional.

În taberele militare adesea este prezentă această specie. Reducerea activităților militare este frecvent însoțită de închiderea acestor habitate. Acestea trebuie achiziționate și menținute pentru a păstra biodiversitatea originală.  În dunele de pe litoral, dirijarea publicului (garduri și bariere) pentru a evita tropăitul și deranjarea speciei precum și protecția zonelor din spatele dunelor (dune fixe) și menținerea lor în stare inițială (vegetație naturală și absența plantațiilor forestiere) permit asigurarea persistenței populațiilor speciei în aceste medii. Curățarea plajelor va fi oprită în zonele de pe litoral frecventate de specie între martie și sfârșitul lunii iunie.

Alte măsuri de conservare necesare sunt reducerea chimicalelor folosite în agricultură, aplicarea chimicalelor mai puțin toxice și persistente; regularizarea perioadelor de folosire a erbicidelor în funcție de fenologia speciei, ajustarea calendarului agricol cu biologia speciei, evitarea extinderii industriale și urbane, încurajarea creșterii extensive a animalelor în zonele cu pericol de înmulțire excesivă a tufișurilor, controlul populațiilor de pisici și câini domestici sau sălbăticiți, interzicerea realizării fermelor eoliene și solare în habitate de stepă, evitarea fragmentării habitatelor de stepă prin structuri liniare.

Sunt necesare cercetări privind cauzele declinului în zonele în care pierderea habitatului nu reprezintă o amenințare semnificativă, inventarierea zonelor de reproducere actuale și potențiale, identificarea zonelor de migrație, hrănire și aglomerare importante pentru conservarea speciei, promovarea studiilor referitoare la diverse aspecte ale biologiei speciei, inclusiv ale parametrilor demografici. Sunt necesare cercetări suplimentare pe teren pentru a stabili dacă specia cuibărește în regiunea afrotropicală.

Note

Legături externe

 Fâsă de câmp Anthus campestris. SOR
 Fâsă de câmp  / Anthus campestris. RomBird
 Tawny Pipit   Anthus campestris. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Tawny Pipit Anthus campestris. eBird
 Tawny Pipit (Anthus campestris). BirdGuides
 Pipit rousseline Anthus campestris - Tawny Pipit. Oiseaux.net
 Pipit rousseline Anthus campestris - Tawny Pipit. Photos, Oiseaux.net
 Tawny Pipit Anthus campestris (Linnaeus, 1758) Полевой конек. Птицы Казахстана
 Anthus campestris (Linnaeus, 1758) - Полевой конек. Позвоночные животные России

 Motacillidae
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758

Fâsă de câmp


الخطوط الجوية الكورية الرحلة 007 كانت رحلة اعتيادية لناقلة مدنية من طراز بوينغ 747 تابعة لشركة الخطوط الجوية الكورية من مطار جون إف كينيدي في مدينة نيويورك إلى مطار غيمبو الدولي في مدينة سيوول عبر مدينة أنكوريج جنوبي ألاسكا. أُسقطت بطائرة اعتراضية سوفييتية في 1 سبتمبر 1983 فوق بحر اليابان قرب جزيرة سخالين في منطقة جوية سوفييتية محظورة. حيث ضلت طريقها فوق المنطقة نتيجة خطأ ملاحي.
قُتل على اثرها جميع من كان على متنها من ركاب وطاقم وعددهم 269 شخصا من 16 جنسية. بينهم لورانس ماكدونالد (1985-1983) والذي كان وقتها نائبا في مجلس النواب الأمريكي.

في البداية أنكر الاتحاد السوفييتي علمه بالحادثة، لكن لاحقا اعترف بإسقاطه الطائرة زاعما بأنها كانت في مهمة تجسس، وقال البولتبيورو  بأنها «استفزاز متعمد من قبل الولايات المتحدة» لاختبار مدى استعداد الجيش السوفييتي أو حتى «احداث ذريعة حرب».

وقد اتهمت الولايات المتحدة الاتحاد السوفييتي بإعاقة جهود البحث والإنقاذ، علاوة على ذلك قام الجيش السوفييتي بإخفاء وطمس أدلة عن التحقيقات التي قامت بها المنظمة الدولية للطيران المدني ولاسيما سجلات بيانات الرحلة والذي أُفرج عنها في نهاية المطاف بعد سبع سنوات إثر تغيير لحكومة.

كانت تلك الحادثة إحدى أكثر حالات التوتر أثناء الحرب الباردة وتسببت في تصاعد الأصوات المضادة للشيوعية، وبالأخص في الولايات المتحدة. وفيما لم تحل كافة تفاصيل القضية وظهور عدة نظريات بديلة بشأن الحادث، فقد أظهرت محاضر ومسجل بيانات الرحلة التي سمح الاتحاد الروسي بصدورها بعد التفاصيل حول الحادثة.
ونتيجة للحادثة قامت الولايات المتحدة بتعديل كافة مسارات الترانزيث المارة عبر ألاسكا، فيما تم تطوير الطيار الآلي المستخدم على الطائرات ليكون أكثر أمانا. فيما أمر الرئيس الأمريكي وقتها رونالد ريغان الجيش بجعل جي بي إس (GPS) متوفرا للاستخدام المدني لكي يتم تجنب الأخطاء الملاحية الشبيهة التي أدت إلى تلك الحادثة.

الطائرة
كانت طائرة الخطوط الجوية الكورية رحلة 007 طائرة ركاب من طراز بوينغ 747- بي 230 برقم بوينغ التسلسلي 20559. حلقت الطائرة لأول مرة في 28 يناير 1972، وتسلمتها شركة الطيران الألمانية كوندور في 17 مارس 1972 مع التسجيل دي- إيه بي واي إتش. بيعت لشركة إيتل في فبراير 1979 واستأجرتها شركة الخطوط الجوية الكورية مع تسجيل إتش إل 7442.

تفاصيل الرحلة

الركاب وطاقم الطائرة
غادرت طائرة الخطوط الجوية الكورية رحلة 007 البوابة رقم 15 من مطار جون إف. كينيدي الدولي، مدينة نيويورك، في 31 أغسطس 1983، الساعة 00:25 بتوقيت شرق الولايات المتحدة (04:25 بالتوقيت العالمي)، متجهة إلى مطار غيمبو الدولي في منطقة غانغسيو، سيول، بعد 35 دقيقة من موعد المغادرة المحدد في الساعة 23:50 بتوقيت شرق الولايات المتحدة، 30 أغسطس (03:50 بالتوقيت العالمي، 31 أغسطس). كانت الرحلة تقل 246 راكبًا و23 من أفراد الطاقم. بعد التزود بالوقود في مطار أنكوريج الدولي في أنكوريج، ألاسكا، غادرت الطائرة إلى سيول في الساعة 4:00 بتوقيت ألاسكا- هاواي الصيفي (13:00 بالتوقيت العالمي) في 31 أغسطس 1983. قاد هذه المرحلة من الرحلة الكابتن تشون بيونغ إن، والضابط الأول سون دونغ هوي، ومهندس الطيران كيم إيوي دونغ.

كانت نسبة طاقم الطائرة إلى الركاب عالية بشكل غير عادي، إذ كان على متنها ستة أفراد زائدين على الطاقم. شغل اثنا عشر راكبًا الطابق العلوي من الدرجة الأولى، بينما في درجة رجال الأعمال شُغلت المقاعد الأربعة والعشرين جميعها تقريبًا، في الدرجة الاقتصادية، كان ما يقرب من 80 مقعدًا فارغًا. كان هناك 22 طفلًا تقل أعمارهم عن 12 عامًا على متن الطائرة. خطط 130 راكبًا للتواصل مع وجهات أخرى مثل طوكيو وهونغ كونغ وتايبيه. كان عضو الكونغرس الأمريكي لاري ماكدونالد من جورجيا، والذي كان في ذلك الوقت أيضًا الرئيس الثاني لجمعية جون بيرش المحافظة، على متن الطائرة.

إسقاط
في عام 1983 تصاعدت توترات الحرب الباردة بين الولايات المتحدة والاتحاد السوفيتي إلى مستوى لم تشهده منذ أزمة الصواريخ الكوبية بسبب عدة عوامل. وشمل ذلك مبادرة الدفاع الاستراتيجي للولايات المتحدة، ونشرها لنظام أسلحة بيرشينغ 2 في أوروبا في مارس وأبريل، وفليت إكس 83-1، وهي أكبر مناورة بحرية جرت حتى الآن في شمال المحيط الهادئ. اعتبر التسلسل القيادي العسكري للاتحاد السوفيتي (خاصة الحرس القديم بقيادة السكرتير العام السوفيتي يوري أندروبوف ووزير الدفاع دميتري أوستينوف) أن هذه الأعمال عدوانية ومزعزعة للاستقرار. لقد شككوا بشدة في نوايا الرئيس الأمريكي رونالد ريغان وكانوا يخشون علانية أنه كان يخطط لضربة نووية وقائية ضد الاتحاد السوفيتي. بلغت هذه المخاوف ذروتها في ريان، وهو الاسم الرمزي لبرنامج جمع المعلومات الاستخبارية السري الذي بدأه أندروبوف للكشف عن هجوم مفاجئ نووي محتمل اعتقِد أن ريغان كان يخطط له.

حلقت طائرات من يو إس إس ميدواي ويو إس إس إنتربرايز مرارًا وتكرارًا فوق المنشآت العسكرية السوفيتية في جزر الكوريل خلال فليت إكس 83، مما أدى إلى إقالة أو توبيخ المسؤولين العسكريين السوفييت الذين لم يتمكنوا من إسقاطهم. وسع الجانب السوفيتي عمليات ريان. أخيرًا، كان هناك حالة تأهب قصوى حول شبه جزيرة كامشاتكا في الوقت الذي كانت فيه كال 007 في المنطقة المجاورة، بسبب تجربة صاروخية سوفيتية في كورا (ميدان اختبار الصواريخ) كان مقررًا إجراؤها في نفس اليوم. حلقت طائرة استطلاع من طراز بوينغ آرسي-135 تابعة للقوات الجوية الأمريكية في المنطقة وراقبت تجربة الصاروخ قبالة شبه الجزيرة.

في الساعة 15:51 بالتوقيت العالمي، وفقًا لمصادر سوفيتية، دخلت كال 007 المجال الجوي المقيد لشبه جزيرة كامشاتكا. امتدت المنطقة العازلة لمسافة 200 كيلومتر (120 ميل) من ساحل كامشاتكا وتُعرف باسم منطقة معلومات الطيران. كان نصف قطر المنطقة العازلة الأقرب إلى الأراضي السوفيتية الذي بلغ 100 كيلومتر (62 ميل) بمثابة إدراج إضافي للمجال الجوي المقيد. عندما كانت كال 007 على بعد نحو 130 كيلومترًا (81 ميلًا) من ساحل كامشاتكا، سارعت أربعة مقاتلات من طراز ميج 23 لاعتراض طائرة بوينغ 747.

واجهوا مشاكل كبيرة في القيادة والسيطرة أثناء محاولة توجيه الطائرات العسكرية السريعة إلى 747 قبل نفاد الوقود. بالإضافة إلى ذلك، كانت المطاردة أكثر صعوبة، وفقًا للكابتن بالقوات الجوية السوفيتية ألكسندر زوييف، الذي انشق إلى الغرب في عام 1989، لأنه قبل عشرة أيام، كانت رياح القطب الشمالي الهوجاء قد أوقفت رادار التحذير الرئيسي في شبه جزيرة كامشاتكا. من ناحية أخرى، ذكر أن المسؤولين المحليين المسؤولين عن إصلاح الرادار كذبوا على موسكو، وأبلغوا زورًا أنهم نجحوا في إصلاح الرادار. لو كان هذا الرادار جاهزًا للعمل، لكان من الممكن اعتراض الطائرة الضالة قبل ساعتين تقريبًا مع متسع من الوقت لتحديد هوية الطائرة المدنية. وبدلًا من ذلك، عبرت الطائرة المجهولة شبه جزيرة كامشاتكا عائدة إلى المجال الجوي الدولي فوق بحر أوخوتسك دون اعتراضها. قال زوييف في شرحه لبرنامج 60 دقيقة:

كذب بعض الناس على موسكو، محاولين حماية أنفسهم.

أصر قائد قوات الدفاع الجوي السوفيتية في منطقة الشرق الأقصى، الجنرال فاليري كامينسكي، على أنه كان من المقرر تدمير كال 007 حتى فوق المياه المحايدة ولكن فقط بعد تحديد هوية مؤكد أظهر أنها ليست طائرة ركاب. وأصر مرؤوسه، الجنرال أناتولي كورنوكوف، قائد قاعدة سوكول الجوية، وأصبح فيما بعد قائدًا للقوات الجوية الروسية، على أنه لا حاجة إلى تحديد هوية مؤكد لأن «الدخيل» قد حلق بالفعل فوق شبه جزيرة كامشاتكا.الجنرال كورنوكوف (إلى مقر المنطقة العسكرية - الجنرال كامينسكي): (5:47) «... ببساطة دمرها حتى لو كانت فوق المياه المحايدة؟ هل الأوامر تدميرها فوق المياه المحايدة؟ أوه، حسنًا».

كامينسكي: «يجب أن نكتشف، ربما تكون طائرة مدنية أو الله يعلم من».

كورنوكوف: «أي طائرة مدنية؟ لقد طارت فوق كامشاتكا! (جاءت) من المحيط دون هوية. أنا أعطي الأمر بالهجوم إذا عبرت حدود الدولة».صنفت وحدات من قوات الدفاع الجوي السوفيتية التي كانت تتعقب الطائرة الكورية الجنوبية لأكثر من ساعة أثناء دخولها ومغادرتها المجال الجوي السوفيتي الطائرة كهدف عسكري عندما أعادت استخدام مجالها الجوي فوق سخالين. بعد اعتراض أرضي مطول، تمكنت المقاتلات الثلاثة من طراز سو-15 (من قاعدة دولينسك سوكول الجوية القريبة) وميج 23 (من قاعدة سميرنيخ الجوية) من إجراء اتصال مرئي مع طائرة بوينغ، ولكن بسبب الليل الحالك، فشلوا في تحديد هوية الطائرة التي كشفتها الاتصالات الروسية. أطلق طيار المقاتلة الرائدة سو-15 طلقات تحذيرية بمدفعها، لكنه ذكر لاحقًا في عام 1991: «أطلقت أربع رشقات نارية، أكثر من 200 طلقة. من أجل تقديم الفائدة للجميع. بعد كل شيء، كنت محملًا بقذائف خارقة للدروع، وليس قذائف حارقة.»

في هذه المرحلة، اتصلت كال 007 بمركز التحكم في منطقة طوكيو، وطلبت تصريحًا للصعود إلى مستوى طيران أعلى لأسباب تتعلق بالاقتصاد في استهلاك الوقود، أتت الموافقة على الطلب، لذلك بدأت بوينغ في الصعود، وتباطأت تدريجيًا حيث استبدلت السرعة بالارتفاع. أدى الانخفاض في السرعة إلى تجاوز المقاتلة المطاردة لطائرة بوينغ وفسرها الطيار السوفيتي على أنها مناورة مراوغة. صدر أمر إسقاط كال 007 لأنها كانت على وشك مغادرة المجال الجوي السوفيتي للمرة الثانية. نحو الساعة 18:26 بالتوقيت العالمي المنسق، وتحت ضغط من الجنرال كورنوكوف والمراقبين الأرضيين لعدم السماح للطائرة بالهروب إلى المجال الجوي الدولي، تمكنت المقاتلة الرئيسية من العودة إلى موقع يمكنها من خلاله إطلاق صاروخين جو-جو من طراز كي 8 (لقب تعريف الناتو: إيه إيه-3 «عناب») على الطائرة.

وصلات خارجية

 Pre-shootdown photos of the aircraft, Airliners.net

طالع أيضاً
 ستانيسلاف بيتروف

مراجع

الاتحاد السوفيتي في 1983
الولايات المتحدة في 1983
كوريا الجنوبية في 1983
التاريخ العسكري في 1983
الحرب الباردة
الطيران في كوريا الجنوبية
العلاقات السوفيتية الأمريكية
العلاقات السوفيتية الكورية
النقل في مقاطعة ساخالين
انتهاكات المجال الجوي السوفييتي
أحداث سبتمبر 1983 في آسيا
إسقاط الطيران المدني
حادث الرحلة 007 (الخطوط الجوية الكورية)
حوادث الطيران في الاتحاد السوفيتي
حوادث إسقاط طائرات في القرن 20
حوادث طائرات بسبب خطأ الطيار
حوادث طائرات بوينغ 747
حوادث طيران في 1983
حوادث طيران في المحيط الهادئ
حوادث طيران في روسيا
حوادث وأعطاب كوريا للطيران
خلافات 1983
علاقات دولية في 1983
فضائح عسكرية
قتل جماعي في 1983
قتل في الاتحاد السوفيتي
كوارث 1983 في أوقيانوسيا
مذابح في الاتحاد السوفيتي
مقاطعة ساخالين

كوريا للطيران الرحلة 007


Willy Praml (* 31. August 1941 in Landshut) ist ein deutscher Privattheaterintendant, Schauspieler und Regisseur. Er ist der Gründer und jahrzehntelang verantwortlicher Theaterleiter des Theater Willy Praml in Frankfurt am Main.

Leben und Wirken

Der Sohn eines Metzgermeisters und Gastronomen, die Eltern bewirtschafteten die Theatergaststätte "Bernlochner" in Landshut, wollte von früh an Schauspieler werden und bestand mit 18 Jahren auch die Aufnahmeprüfung der Münchner Falckenberg-Schauspielschule. Doch sein Vater verweigerte ihm, die Volljährigkeit lag damals bei 21 Jahren, hartnäckig die nötige Zustimmung.
Praml legte 1960 das Abitur am Deutschen Gymnasium in Freising ab. Von 1961 bis 1968 studierte er Germanistik, Geschichtswissenschaft und Geografie an der Universität in München. Von 1968 bis 1971 war er hauptamtlicher Bundesreferent für musische Bildung beim Bund Deutscher Pfadfinder in Berlin, wo er mit Theaterkursen den deutsch-französischen Freundschaftsvertrag (Élysée-Vertrag) umsetzte. Von 1971 bis 2000 war er als hauptamtlicher Mitarbeiter für Theater- und Kulturarbeit an der staatlichen Hessischen Jugendbildungsstätte Dietzenbach tätig. Während dieses Zeitraums praktizierte er nachhaltig Theaterarbeit mit Laien, überwiegend mit Arbeiterjugendlichen und Jugendlichen aus damaligen Gastarbeiter-Familien (vg. das Frankfurter Teatro Siciliano, I MACAP u. a.). Mit einigen dieser selbstproduzierten Stücke (z. B. "Mensch Maier") gastierte er an vielen deutschen Bühnen (Frankfurter Theater am Turm, Volksbühne Berlin/ Ost, Impulse (Theaterfestival), Theatertreffen der Jugend u. v. a.).

Zusammen mit Hansjörg Maier erhielt Praml 1979 den mit 10.000 Mark dotierten Brüder-Grimm-Preis des Landes Berlin für ihre "beispielhafte theaterpädagogische Arbeit mit Jugendlichen" an der hessischen Jugendbildungsstätte Dietzenbach und dem Wannseeheim für Jugendarbeit in Berlin. Von 1979 bis 1990 entwickelte Willy Praml neue Theaterformen in hessischen Dörfern, besonders in der Gemeinde Brechen bei Limburg an der Lahn. Hieraus entstanden mehrere Theaterproduktionen mit teilweise über 100 Mitwirkenden. u. a. "Die Nirrerländer" (Aufzeichnung beim ZDF, 1981) und "Sein Blut kommet über uns – Requiem im Schatten der bewältigten Nacht" als Koproduktion mit der Alten Oper Frankfurt.

1991 gründete Praml das freie Theater Willy Praml in Frankfurt am Main und spielt mit diesem seit dem Jahr 2000 in der Naxoshalle in Frankfurt am Main. 1994 führte er zur 1200-Jahr-Feier Frankfurts mit Profis und Laien Goethes Faust in der Frankfurter Paulskirche auf.

Im Jahr 2000 wurde die Hessische Jugendbildungsstätte Dietzenbach geschlossen und Willy Praml als Dozent an die Fachhochschule Frankfurt versetzt. Mit dem Wintersemester 2006/07 wurde er in den Ruhestand versetzt, seitdem widmet sich Willy Praml ausschließlich der Leitung des von ihm, zusammen mit dem Schauspieler, Bühnen- und Kostümbildner Michael Weber, gegründeten Theater Willy Praml. Die Arbeit dieser Theatercompagnie zeichnet sich durch große, raumgreifende Inszenierungen aus, die die ästhetischen Möglichkeiten und den "industriekathedralen" Charakter ihrer Spielstätte, der Naxoshalle sowie auch des öffentlichen Raums nutzen.

Für seine vielfältigen Beiträge zur Kultur wurde er 2011 von der Stadt Frankfurt mit dem alle zwei Jahre verliehenen und mit 50.000 € dotierten Binding-Kulturpreis ausgezeichnet. Im Dezember 2022 wurde Praml mit der Ehrenplakette der Stadt Frankfurt am Main geehrt, die für herausragendes Engagement im kommunalpolitischen, kulturellen, wirtschaftlichen, sozialen oder städtebaulichen Bereich verleihen wird.

Nach einem überstandenen Schlaganfall übernahm der 80-Jährige erstmal keine Regie mehr, blieb stattdessen als Schauspieler seines Privattheaters weiterhin aktiv.

Werke

Weblinks

 Willy Praml im Rhein-Main-Wiki (abgerufen am 22. April 2012).
 Binding-Kulturpreis an Willy Praml. Auf hr-online vom 18. Juni 2011.
 Claudia Michels: . In Frankfurter Rundschau vom 20. Juni 2011.

Einzelnachweise

Theaterleiter
Theaterregisseur
Darstellender Künstler (Frankfurt am Main)
Theaterpädagoge
Hochschullehrer (Frankfurt University of Applied Sciences)
Deutscher
Geboren 1941
Mann

Willy Praml


حاسي بن عبد الله  هي مدينة وبلدية في ولاية ورقلة، الجزائر. طبقا للإحصاء السكاني لسنة 1998 بلغ عدد سكانها آنذاك 3693 نسمة.

حاسي بن عبد الله
انجزت القرية عام 1969 باسم  بن صقرأو بني صقر كقرية نموذجية في إطار  الثورة الزراعية، وكان عدد سكانها آنذاك 270ساكن وفي إطار التقسيم الإداري الأخير سنة 1984 م أصبحت بلدية واسمها  حاسي بن عبد الله  حيث تتقاسم البلدية حدودها الجغرافية مع نقوسة وورقلة من الناحية الشمالية وبلدية عين البيضاء من الجهة الجنوبية وبلدية حاسي مسعود والحجيرة من الناحية الشرقية وسيدي خويلد من الجهة الغربية بإضافة إلى ذلك أنها تبعد عن مقر الولاية بـ20كلم وعن دائرة سيدي خويلد ب 8كلم وتتربع على مساحة تقدر بـ 3060كلم2 وبتعداد سكاني وصل حسب إحصائيات رئاسيات سنة 2008إلى 4935 نسمة بارك الله فيها وفي ساكنيها ومنحهم الأمن والسلم والعافية وهداهم إلى الطريق المستقيم كتاب الله وسنة نبيه على فهم سلف الامة صحابة رسول الله والتابعين لهم باحسان إلى يوم الدين.
عند دخولها تستقبلك برمالها الذهبية الباسمة الدالة على حسن الضيافة والكرم وما إن تلتفت من ذاك المنظر الجميل حتى تقابلك سلاسل خضراء من نخيل تنعرج معها، لتجد نفسك تنتقل من معلم إلى آخر..

السياحة في حاسي بن عبد الله
يوجد لدينا العديد من المناطق والمعالم السياحية وأهمها: بئر يسمى  حاسي بن عبد الله وهو أساس تسمية المنطقة، يقع جنوب غرب البلدية بالقرب من المنعرج الكبير أو بعبارة أدق بمحاذاة المقبرة، تغمره حاليا المياه وتسكنه الأسماك، يبعد عن مقر البلدية بحوالي 2كلم ويبلغ عمره حوالي 200 سنة، زيادة على ذلك سلاسل جبلية بسم القور أو  قور قو الذي يقع شمال شرق البلدية بحوالي 7كلم، يوجد به بئر يفوق عمره 250 سنة يرمم كل ما اقتضت به الضرورة، والعين الكبيرة  ، هي بئر لسقي أنجز من طرف الاستعمار الفرنسي سنة 1959م، هي عبارة عن تحفة معمارية ذات أحواض، كانت تستعمل لغرض تبريد ماء السقي. حاسي القنيفيدة  الذي يقع شمال البلدية ويبعد عنها بحوالي 10كلم.كذلك المعهد التقني لتنمية الزراعية الصحراوية محطة للتجارب الفلاحية.
و شركة الرياض التي تعتمد في زراعتها على المرشات المحورية الخاصة بالقمح والشعير.

الفلاحة في حاسي بن عبد الله
تعتبر منطقة فلاحية حيث أن جل سكانها يمارسون النشاط الفلاحي ويهتمون بتربية المواشي والإبل، تظم عدد كبير من المحيطات الفلاحية حيث يبلغ عدد المحيطات الفلاحية 52 محيط ومنها 49 محيط استصلاح و3 امتياز بالإضافة إلى محيط قطاع النخيل حيث توجد مجموعة من التمور منها دقلة نور، الغرس، الدقلة البيضاء..... إلخ

العادات والتقاليد
كما لا ننسى العادات وتقاليد مثل الأعمال والحرف اليدوية التي ما تزال موجودة إلى حد الآن السعفة، النسيج، صناعة الصوف، حيث نجد ربات يستثمرنا أوقاتهم بها وهذا إن دل على شيء إنما يدل على تمسك المنطقة بعاداتها وتقاليدها والمحافظة عليها.

حاسي بن عبد الله في قمت جمالها حيث تجدها حتى في اللباس منظمة أبائنا يحافظون على لباسهم التقليدي «العباءة والبرنوس» وشبابنا ثيابهم حديثة، وفوق ذلك نجد الكرم والجود والأخلاق العالية والنفوس السامية نرجو من الله أن ينصرنا ويقوينا بالإيمان لنحافظ عليها.

المراجع

بلديات ولاية ورقلة

حاسي بن عبد الله


Valley County is the name of several counties in the United States:

 Valley County, Idaho
 Valley County, Montana
 Valley County, Nebraska

Valley County


دست ميسان منطقة في العراق، كانت من أراضي مملكة ميسان.

مرويات عنها
ذكر ابن كثير أنها المكان الذي نزل فيه إبليس عند نزوله إلى الأرض.

المصادر

مناطق آسيا
مناطق العراق

دست ميسان


Socijaldemokratska stranka (skraćeno SDS) je politička stranka lijevoga centra u Srbiji. Osnivač i predsjednik stranke je Boris Tadić, bivši predsjednik Srbije i Demokratske stranke. Nastala je izdvajanjem jedne frakcije iz DS-a početkom 2014. godine. Socijaldemokratska stranka prilikom registracije u registru političkih stranaka Republike Srbije, nosila je ime Nova demokratska stranka. Na prvom kongresu 2014. godine ime je promijenila u "Socijaldemokratska stranka".

Članovi stranke su: Boris Tadić, Konstantin Samofalov, Marko Đurišić, Goran Bogdanović, Nenad Konstantinović, Zdravko Stanković, Branka Karavidić, Jelena Trivan.

Izvori

Vanjske poveznice
 Socijaldemokratska stranka (službeni sajt)

Srpske političke stranke
Socijaldemokratske stranke

Socijaldemokratska stranka (Srbija)


Das Bischöfliche Maria-Montessori-Schulzentrum Leipzig ist eine Ersatzschule in freier Trägerschaft, Schulträger ist das Bistum Dresden-Meißen. Das der Montessoripädagogik folgende Schulzentrum  umfasst Grundschule, Hort, Oberschule und Gymnasium. Es befindet sich im Leipziger Ortsteil Grünau-Ost.

Profil
Die Grundschule vermittelt die christlichen Werte, fördert Begabungen und den Umgang mit Defiziten durch individuelles Lernen. Es wird ein Lernen mit allen Sinnen und didaktischen Materialien angestrebt. Je 25 Schüler lernen in acht jahrgangsgemischten Klassen gemeinsam. In jeder Klasse gibt es Integrationsschüler den Förderschwerpunkten Lernen, emotional-sozial, Sprache, körperliche Entwicklung, Hören und Sehen, Schüler mit Teilleistungsschwächen oder Hochbegabungen. Durch verschiedene Lehr- und Lernmethoden sollen Selbständigkeit und problemlösendes Arbeiten gefördert werden. Nach einem intensiven Lernen folgen lange Pausen von jeweils 45 Minuten.

Der halboffene Hort arbeitet in enger Zusammenarbeit mit der Grundschule in altersgemischten Gruppen. Den Hortgruppen steht ein großes begrüntes Areal mit Kletterlabyrinth zur Verfügung. Außerdem gibt es zahlreiche Sport- und Spielmöglichkeiten, betreute Hausaufgabenzeiten und ein Streitschlichter-Programm. Träger des Hortes und der Ganztagsangebote ist der Schulverein, ein Zusammenschluss von Lehrern, Erziehern, Eltern und Freunden,  der die Arbeit am Schulzentrum auch materiell unterstützt.

In der ein- bis zweizügigen Oberschule wird Französisch bereits ab Klasse 6 gelehrt. Es existieren Förderangebote und eine breit gefächerte Berufsorientierung, Neigungs- und Vertiefungskurse. Ab Klasse 7 wird das Profilfach Wirtschaft-Technik-Haushalt/Soziales (WTH) unterrichtet. Mit erfolgreichem Besuch der Klasse 9 und Absolvierung der besonderen Leistungsfeststellung wird der Hauptschulabschluss (bei entsprechendem Notendurchschnitt der qualifizierende Hauptschulabschluss) erworben. Mit bestandener Abschlussprüfung in Klasse 10 wird der Realschulabschluss erworben. Ein Übertritt von der Oberschule ins Gymnasium ist bis zum Ende der Orientierungsphase (Klassen 5 und 6) möglich.

Das zweizügige Gymnasium wird ab Klasse 10 mit einer dritten Parallelklasse mit Spanisch als neu beginnender Fremdsprache erweitert. Außerdem existiert ein Sprachenangebot in Englisch, Französisch und Latein. Ab Klasse 8 können die Schüler den Profilunterricht wählen, es werden naturwissenschaftliches Profil, sprachliches Profil und gesellschaftswissenschaftliches Profil angeboten.

Geschichte
Zwei Jahre nach der Bildung von Montessori-Arbeitskreisen wurde 1995 der Montessori-Schulverein Leipzig e. V. gegründet. Dieser konnte am 7. September 1996 in einer ehemaligen Kindertageseinrichtung in der Neuen Leipziger Straße 37 eine Grundschule einweihen. 1997 zog die Grundschule in das Gebäude der ehemaligen 82. Schule in der Alten Salzstraße 65 (heutiges Haus A) um.

Am 7. September 1997 wurde die Mittelschule eingeweiht. Im Jahre 2000 zogen Grund- und Mittelschule in das benachbarte Gebäude der ehemaligen Robert-Koch-Schule in der Alten Salzstraße 61 (heutiges Haus B) um. Das 2001/2002 sanierte Haus A (rot/orange) wurde am 30. Oktober 2002 eingeweiht. Zusammen mit dem Sportplatz konnte das ebenfalls sanierte Haus B (rot/blau) am 2. Oktober 2003 eingeweiht werden. Am 8. Januar 2005 folgte die zwischen beiden Häusern gelegene Sporthalle in der Alten Salzstraße 61a.

Am 9. Juli 2003 erhielt der erste Abschlussjahrgang der Mittelschule seine Zeugnisse. Die staatliche Anerkennung der Grundschule erfolgte 1999, die der Mittelschule 2002. 2007 wurde das Gymnasium am Schulzentrum eröffnet. Zum Schuljahresbeginn 2013/2014 erfolgte die sachsenweite Umbenennung der Mittel- in Oberschulen.

Architekturpreis
Die umgebaute Plattenbauschule, realisiert durch die Architekten Ilg, Friebe, Nauber (Leipzig), wurdemit mit dem "Architekturpreis der Stadt Leipzig zur Förderung der Baukultur" 2003 ausgezeichnet und fand Aufnahme in Architekturführer.

Weblinks

 Offizielle Website der Schule

Einzelnachweise

Schule in Leipzig
Leipzig
Leipzig
Gegründet 1996
Privatschule in Sachsen

Bischöfliches Maria-Montessori-Schulzentrum Leipzig