Edward E. Clark (born May 4, 1930) is an American lawyer and politician who ran for governor of California in 1978, and for president of the United States as the nominee of the Libertarian Party in the 1980 presidential election.

Background
Clark was born in Middleborough, Massachusetts, in 1930. He is an honors graduate of Tabor Academy, Dartmouth College, and received a J.D. degree from Harvard Law School. He was in active service in the United States Navy from 1952 to 1954, as a lieutenant (junior grade), and was a reservist until 1965.

Clark worked as a corporate lawyer with ARCO, first in New York City and then in Los Angeles. Once a liberal Republican, he joined the Libertarian Party following President Richard Nixon's imposition of wage and price controls in 1971. In 1972, he was the first chairman of the Libertarian Party of New York, and chaired the Libertarian Party of California from 1973 to 1974.

In 1970, Clark married Alicia Garcia, a Mexican-born textiles executive. She chaired the Libertarian National Committee from 1981 to 1983. The couple are longtime supporters of the Los Angeles Opera.

1978 California gubernatorial campaign
In 1978, Clark received some 377,960 votes, 5.5% of the popular vote, in a race for governor of California.  Although a member of the Libertarian Party, he appeared on the California ballot as an independent candidate, due to ballot access laws.

Another factor leading to the unprecedented (for California) 5.5% vote total for Clark was his libertarian campaign occurring the same year as the successful Proposition 13 which limited property taxes, and the unsuccessful anti-gay Briggs Initiative (Proposition 6).  Clark and the California Libertarian Party campaigned in support for Proposition 13 and in opposition to Proposition 6 both of which turned out people to the polls who might be more inclined to favor a libertarian candidate.

Clark lost the race to Jerry Brown, who was re-elected with 56.0% of the vote.  Republican nominee Evelle J. Younger had 36.5% of the vote.

1980 presidential campaign
In 1979 Clark won the Libertarian Party presidential nomination at the party's convention in Los Angeles, California. He published a book on his programs, A New Beginning, with an introduction by Eugene McCarthy. During the campaign, Clark positioned himself as a peace candidate and emphasized both large budget and tax cuts, as well as outreach to liberals and progressives unhappy with the resumption of Selective Service registration and the arms race with the Soviet Union. Clark was endorsed by the Peoria Journal Star of Peoria, Illinois.

When asked in a television interview to summarize libertarianism, Clark used the phrase "low-tax liberalism," causing some consternation among traditional libertarian theorists, most notably Murray Rothbard. Clark's running to the center marked the start of a split within the Libertarian Party between a moderate faction led by Ed Crane and a radical faction led by Rothbard that eventually came to a head in 1983, with the moderate faction walking out of the party convention after the nomination for the 1984 presidential race went to David Bergland.

Ed Clark's running mate in 1980 was David H. Koch of Koch Industries, who pledged part of his personal fortune to the campaign for the vice-presidential nomination, enabling the Clark/Koch ticket to largely self-fund and run national television advertising.

Clark received 921,128 votes (1.1% of the total nationwide); the highest number and percentage of popular votes a Libertarian Party candidate had ever received in a presidential race up to that point. His strongest support was in Alaska, where he came in third place with 11.7% of the vote, finishing ahead of independent candidate John Anderson and receiving almost half as many votes as Jimmy Carter. Clark's record for most votes won by a Libertarian presidential candidate stood for 32 years until it was broken by Gary Johnson in 2012.  His Libertarian vote percentage of 1.1% ranks 3rd behind Johnson's 3.3% showing in 2016 and Jo Jorgensen's 1.2% performance in 2020.

References

Further reading

External links
  (2012)
  (1996)

1930 births
20th-century American lawyers
20th-century American politicians
California Libertarians
Candidates in the 1978 United States elections
Candidates in the 1980 United States presidential election
Corporate lawyers
Dartmouth College alumni
Harvard Law School alumni
Lawyers from Los Angeles
Lawyers from New York City
Libertarian Party (United States) presidential nominees
Living people
Military personnel from Massachusetts
New York (state) Libertarians
New York (state) Republicans
People from Middleborough, Massachusetts
United States Navy officers
United States Navy reservists
Tabor Academy (Massachusetts) alumni

Ed Clark


La bataille de Starobilsk est une bataille  de l'invasion russe de l'Ukraine de 2022 qui a débuté le  pour se terminer le 2 mars.

Géographie et contexte
Starobilsk (ukrainien : Старобільськ, russe : Старобельск) est une ville située près de Louhansk dans l'oblast de Louhansk, en Ukraine. Elle sert de centre administratif au raïon de Starobilsk. La rivière Aïdar coule à l'ouest du centre-ville, créant un obstacle naturel.

L'invasion de l'Ukraine par la Russie de 2022 est déclenchée le  sur ordre du président russe Vladimir Poutine.

Bataille

Les bombardements de la ville, par les forces russes, commencent dès le 24 février 2022, premier jour de l'invasion de l'Ukraine par la Russie. Les premiers affrontements près de Starobilsk sont aussi signalés le 24 février. Selon les forces ukrainiennes, deux chars russes et un véhicule blindé ont été détruits. Le 25 février 2022, les forces armées ukrainiennes ont affirmé avoir détruit une colonne de soldats russes qui s'était préparée à traverser la rivière Aïdar. Les forces russes se seraient alors retirées.

La ville a été fortement endommagée par les barrages d'artillerie russes. Dès le 1 mars des chars russes pénètrent dans Starobilsk. Selon une habitante : .

Après la prise de Starobilsk par les forces russes, les habitants sortent dans la rue le 2 mars et essayent de stopper des colonnes militaires russes. Pour se faire, alors qu'ils sont désarmés,  ils brandissent des drapeaux ukrainiens et chantent l'hymne de l'Ukraine. Les militaires russes tirent en l'air pour disperser les manifestants.

Références

Starobilsk
2022 en Ukraine
Février 2022
Oblast de Louhansk

Bataille de Starobilsk


Rommelova ofenziva je bila ofenziva Wehrmachta, kojim je razbijen hrvatski narodni ustanak u Istri koji je nastao nakon kapitulacije Italije u rujnu 1943. godine. Sastoji se od dviju uzastopnih operacija njemačkih snaga provedenih u listopadu 1943., koje su vođene pod nazivima "Operacija Istra" (njem. "Operation Istrien") koja je trajala od 25. rujna do 20. listopada 1943..i "Operacija prolom oblaka" (njem. "Operation Wolkenbruch") koja je trajala od 21. listopada do 12. studenog 1943. U operaciji je ubijen izrazito veliki broj hrvatskih ustanika i civila. Jedan dio ustanika uspio se pridružiti postrojbama NOVJ u Gorskom kotaru i postao je jezgrom buduće 43. istarske divizije NOVJ.

Kolokvijalni naziv Rommelova ofenziva nastao je stoga što je njemački general Ervin Rommel, jer je taj slavni zapovjednik tenkovskih snaga u to vrijeme iz stožera na sjevernotalijanskom Jezeru Garda zapovijedao njemačkom Grupom armija B, te stoga i ovim operacijama - koje su prema izričitoj zapovijedi Adolfa Hitlera provođene prema najvećom brutalnošću prema "Slavenima" - usmjerenima na uspostavljanje njemačke kontrole nad širim područjem Trsta, Istre i Rijeke.

Rommelova ofenziva zahvatila je susjedna područja Slovenije, te Gorski kotar, ali bez izrazito teških posljedica kakve su ostale u Istri.

Tijek Operacije Istra
Operaciju Istra izveo je 2. SS oklopni korpus počev od 25. rujna 1943. u sklopu Operacije Achse, kojoj je cilj bio da zauzme područja na Mediteranu koja je do svoje kapitulacije kontrolirala Italija. Zadaća 2. SS oklopnog korpusa je bila da što brže stave pod kontrolu važne luke i obrambena postrojenja na području Trsta i Pule. Njemačkim snagama je izdana izričita zapovijed da postupaju s bezobzirnom surovošću prema "Slavenima" i da provode strijeljanja na licu mjesta.

Ustanici u hrvatskoj Istri - njih oko 10 tisuća - bili su pod zapovjedništvom Operativnog štaba NOVJ za Istru, te su nabrzinu ustrojeni u dvije brigade i dva partizanska odreda, s nedovoljnim zapovjednim kadrom i s velikim udjelom boraca bez prave vojne obuke; naime su muškarci s područja zahvaćenog ustankom koji su bili sposobni za vojnu službu najvećim dijelom bili raspoređeni u talijanskim vojnim postrojbama daleko od Istre, a i one starijih godišta su talijanske vlasti znatnim dijelom bile poslale u tzv. specijalne bataljune za politički sumnjive, koji su bili angažirani na održavanju cesta i poljskim radovima po Italiji.

Njemačke snage od oko 40.000 ljudi su u prva dva dana nakon početka Operacije Istra razbile brojčano inferiorne, slabije naoružane i posve neiskusne ustaničke snage (koje nisu dočekale nikakvu pomoć anglo-američkih snaga stacioniranih na jugu Italije, koju je zapravo bilo normalno očekivati), a potom su krenule u čišćenje terena. Ukupno je ubijeno oko 2.000 ustanika i 2.000 istarskih civila.

Od 2. listopada je težište djelovanja njemačkih snaga prenijeto u Gorski kotar, protiv snaga 13. primorsko-goranske divizije NOVJ, koja u ovim operacijama neće imati tako teške gubitke, ali će se veliki broj boraca koji su joj pristupili odmah nakon kapitulacije Italije osuti nakon teških borbi s Nijemcima: brojno stanje divizije je smanjeno sa 7.400 na 4.000 ljudi.

Na obližnjem području Slovenije nije bilo tako velikih ljudskih gubitaka: tamošnji slovenski partizani su već imali iskustva u borbi s nadmoćnijim neprijateljima, te su bili sposobni izvesti organizirano povlačenje nakon što bi se angažirali u borbi s teško naoružanim napadačem. Slično kao i kod 13. primorsko-goranske divizije NOVJ, i kod njih je ljudstvo koje je u postrojbe ušlo nakon kapitulacije Italije mahom dezertiralo.

Operacija Wolkenbruch
Ustaničke snage su se nakon Operacije Istra ipak donekle konsolidirale i ponovo uspostavile kontrolu nad znatnim ruralnim područjem. Stoga je 2. SS oklopni korpus, u ojačanom sastavu koji je sada imao oko 50.000 ljudi, u Operaciji Wolkenbruch krajem listopada krenuo u operaciju usmjerenu na potpuno uništenje snaga NOVJ na području Istre, te slovenskog Krasa i Vipavske doline.

Slovenski partizani su se uz oštre borbe uspješno izvukle prema planini Trnovski gozd. U Istri su hrvatski ustanici i opet imali vrlo teške gubitke - izginulo je oko 2.000 boraca i civila, a u koncentracijske logore je odvedeno nešto više od 500 ljudi. Samo dio njih se uspio probiti do Gorskog kotara, gdje su činili jezgru buduće 43. istarske divizije NOVJ-a.

Ljubo Drandić bilježi: "Na Gumancu, iznad Klane i Rijeke, neprijatelj je razbio glavninu istarskih partizanskih formacija i presjekao putove povlačenja. U sedmodnevnim dramatičnim borbama novoosnovane i još nedovoljno iskusne istarske brigade i odredi imali su veoma teške gubitke. Žejanska šuma i obranci planinskog masiva Obruča, sjeverno od Rijeke, bili su posuti tijelima mrtvih istarskih partizana. Bio je to stravičan i bolan prizor."

Literatura

Oslobodilački rat Naroda Jugoslavije, knjiga 1 - Četvrti dio,str. 509, 562-564 Vojno istorijski institut, Beograd 1957
Zapadna Hrvatska u Dugom svjetskom ratu, Antun Giron, izdanje Manon Giron, Rijeka, 2004.

Izvori

Vanjske poveznica
 Operation Istrien - vojska.net
 filmski žurnal iz višijevske Francuske o borbama u Istri

Hrvatska u Drugom svjetskom ratu
Povijest Istre
Partizanske bitke

Rommelova ofenziva


Jim Thorpe Ödülü (İngilizce Jim Thorpe Award), pek çok farklı sporda efsane olmuş Jim Thorpe adına verilen bir ödüldür. Amerikan futbolu kolej ligindeki en iyi defans oyuncusu olarak seçilen oyuncuya verilmektedir. 1986 yılından beri verilen ödülü alacak sporcu Jim Thorpe Vakfı tarafından seçilmektedir.

Ödül sahipleri

Notlar
 1996 yılında, Jim Thorpe Ödülü ilk seçimde ödülü almaya hak kazanan Kansas State University'den Chris Canty'nin ismini geri çekmesi sonucu ikinci kez seçim yapılmıştır.

Dış bağlantılar
 Resmi site

Amerika Birleşik Devletleri'nde Amerikan futbolu
Amerika Birleşik Devletleri'nde verilen ödüller
Amerikan futbolu ödülleri

Jim Thorpe Ödülü


"Alte Kameraden" ("Velhos Camaradas") é o título de uma popular marcha militar alemã. A marcha é usada por diversas forças armadas do mundo.

Historia
A marcha foi escrita por volta de 1889 em Ulm , Alemanha, pelo compositor de música militar Carl Teike. Teike escreveu muitas peças para a banda marcial do Grenadier-Regiment König Karl (5. Württembergisches) No. 123. Ao trazer sua marcha recém-composta para o regimento, o Kapellmeister Oelte simplesmente lhe disse: "Temos bastantes marchas musicais, coloque essa no fogão!".  Este episódio eventualmente levou Teike a deixar a banda e nomear a marcha como "Alte Kameraden". Uma editora comprou a música dele por 25 marcos alemães.  Em 1895, o Nowaweser Kapelle Fritz Köhler estreou a marcha. Alte Kameraden tornou-se mais tarde uma das marchas mais populares do mundo.  Foi tocada em 1937 na cerimónia de coroação do rei inglês George VI.  A marcha também pode ser ouvida no filme Der blaue Engel .  Teike mais tarde trabalhou como policial, mas também continuou compondo marchas militares.

Devido às suas conotações militaristas, a marcha foi proibida na Alemanha após a Primeira Guerra Mundial e a Segunda Guerra Mundial . De acordo com uma fonte, a marcha tornou-se popular entre os clubes de fotografia amadora finlandesa depois que "kameraden" foi traduzido erroneamente para "cameramen" em finlandês .

No Brasil é usada pelas Forças Armadas como Dobrado (marcha) em cerimónias.

Canções de 1889
Canções da Alemanha
Marchas militares da Alemanha

Alte Kameraden


Satoshi Kukino (født 16. april 1987) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kawasaki Frontale, Yokohama FC, Tochigi SC og FC Machida Zelvia.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Satoshi Kukino


Pasji trn (pastrn; lat. Hippophae), biljni rod iz porodice Elaeagnaceae kojemu pripada osam vrsta  uresnog i korisnog grmlja raširenog uglavnom po Kini i Tibetu. U Europi raste H. rhamnoides, poznata kao pasji trn i vukodržica, a uvezena je i u kanadske provincije Alberta, Quebec i Saskatchewan.

Vrste
 Hippophae × goniocarpa Y.S.Lian & al. ex Swenson & Bartish
 Hippophae gyantsensis (Rousi) Y.S.Lian
 Hippophae litangensis Y.S.Lian & Xue L.Chen ex Swenson & Bartish
 Hippophae neurocarpa S.W.Liu & T.N.He
 Hippophae rhamnoides L.
 Hippophae salicifolia  D.Don
 Hippophae sinensis (Rousi) Tzvelev
 Hippophae tibetana Schltdl.

Sinonimi
 Argussiera Bubani
 Hippophaes Asch.
 Oleaster Heist. ex Fabr.
 Rhamnoides Mill.

Vanjske poveznice

Izvori

Zlolesinovke

Pasji trn


Cristina Bălan () este o cântăreață română de origine maghiară, fostă membră a trupelor Impact și ABCD și câștigătoarea celui de-al cincilea sezon al emisiunii-concurs Vocea României.

Biografie
Bălan s-a născut în Timișoara și a început să studieze muzica în copilărie, fiind absolventă a Colegiului Național de Artă "Ion Vidu" din Timișoara. După absolvire, Bălan s-a înscris la Conservator, dar a renunțat după doi ani.

Colaborarea cu trupa Impact

În 1998, Bălan a participat la un casting pentru a intra în trupa Impact. În 1999, a început activitatea muzicală în trupa Impact alături de Rareș Timiș. Trupa a fost una dintre cele mai de succes trupe românești de după Revoluție, mai ales datorită faptului că a fost prima formație al cărui sound semăna cu cel din străinătate. Impact a lansat numeroase hit-uri, printre care "Te iubesc", "Lasă-mă să visez", "Departe de tine", "Clipe" și "Babe". În 2009, Timiș a părăsit trupa, fiind înlocuit de Gabriel Bălan, însă 2012 a adus sfârșitul proiectului Impact. Cristina și Gabriel Bălan au decis să se concentreze pe proiectele solo, iar la finele lui 2012 s-au căsătorit, urmând ca în 2013 să devină părinții a doi băieței gemeni, Toma David și Matei Nikolas.

Trupa ACBD și Eurovision
În 2013, a pus bazele unui nou proiect, trupa ABCD, cu care a participat la selecția națională Eurovision interpretând piesa "Final de război". În timpul competiției Eurovision a primit vestea că va deveni mamă și a decis să întrerupă activitatea muzicală, dedicându-se exclusiv copiilor.

Participarea la Vocea României
După o pauză de trei ani, Bălan s-a înscris la Vocea României. La audițiile pe nevăzute, din spatele cortinei, artista a interpretat piesa "Down On My Knees". Toți cei patru membri ai juriului și-au dorit-o în echipă, iar artista l-a ales drept antrenor pe Tudor Chirilă. La 16 decembrie, Bălan a devenit a cincea câștigătoare a emisiunii.

Numerele muzicale din cadrul emisiunii

După Vocea României

În 2016 Bălan a început colaborarea cu Alex Petcu (tobe), Bogdan Țigănuș (chitară bas), Radu Teodorescu (clape) și Mircea Ioniță (chitară). În luna mai 2016 trupa a lansat single-ul "Unbreakable". Câteva luni mai târziu, Bălan a lansat piesa "Sertar cu amintiri".

Discografie

Single-uri

Premii

Referințe

Nașteri în 1981
Cântărețe române
Vocea României
Nașteri pe 9 august
Cântăreți români în viață
Cântăreți români de pop
Cântărețe din secolul al XXI-lea
Timișoreni

Cristina Bălan


Aceasta este o listă de filme românești din 1995:

Lista

Note

Legături externe
Filme românești din 1995 la IMDb.com
Filme românești din 1995 la Cinemagia.ro

Filme din 1995Filme românești
România
Liste de filme românești

Listă de filme românești din 1995


Gara Zaventem (în ) este o gară feroviară belgiană de pe linia 36 de la Bruxelles-Nord la Liège-Guillemins, situată în apropierea centrului orașului Zaventem, în provincia Brabantul Flamand din Regiunea Flamandă.

Gara a fost dată în exploatare în 1866 de către Căile Ferate Belgiene. Clădirea originală a gării a fost demolată în anii 2000 și înlocuită, în 2010, cu un edificiu modern. Casele de bilete au fost închise în 2013, rămânând în funcțiune doar două automate de bilete.

Zaventem este o stație de călători deservită de trenuri InterCity (IC) și suburbane (S).

Situația feroviară
Situată la aproximativ  altitudine deasupra nivelului mării, gara Zaventem este poziționată la kilometrul feroviar (PK) 9,335 al liniei 36 Bruxelles-Nord – Liège-Guillemins, între gările Diegem și Nossegem.

Istoric

"Saventhem", gară de clasa a 4-a, a fost pusă în exploatare pe 17 decembrie 1866 de către Căile Ferate Belgiene, odată cu deschiderea serviciului de transport de mărfuri pe o secțiune de cale ferată dublă între Gara Bruxelles-Nord și Gara Leuven. Serviciul pentru călători a fost inaugurat pe 13 ianuarie 1867.

Grafia numelui a fost modificată oficial în preajma anului 1938, "Saventhem" devenind "Zaventem".

În 1943 a fost inaugurată o cale ferată până la aeroportul de la Melsbroek. În 1958, aceasta a fost scurtată până la Gara Brussels Airport-Zaventem, situată tot în Zaventem și construită pentru a deservi noul aeroport Brussels Airport. Secțiunea de linie dintre gările Zaventem și Brussel-Nationaal-Luchthaven va deveni ulterior, prin extindere, Linia 36C, între așa-numitele cap Y Zaventem și cap Y Machelen-Noord.

Fosta clădire a gării Zaventem fost reabilitată în 1977, după planurile arhitectului Dirk Servaes. Circa 30 de ani mai târziu, ea a fost demolată odată cu lucrările de extindere de la două la patru linii, prin adăugarea liniei duble electrificate 36N Bruxelles-Nord – Leuven.

După modernizarea și extinderea infrastructurii stației la patru linii, între anii 2008 și 2010 a fost construită o clădire nouă pentru gara de pasageri și au fost amenajate intrările și peroanele, acestora adăugându-li-se adăposturi acoperite pentru călători. Lucrările au fost realizate prin intermediul Eurostation, divizie de arhitectură feroviară a Infrabel. Noua gară, o construcție din oțel și sticlă, a fost inaugurată în anul 2010.

Începând din 5 iulie 2013, casele de bilete situate în incinta noii clădiri au fost închise. Achiziționarea biletelor se poate face însă de la cele două automate amplasate în pasajul subteran care asigură accesul la linii.

Servicii pentru călători

Acces
Gara Zaventem, haltă a NMBS/SNCB, este un "punct de oprire nedeservit" (în , PANG) cu intrare liberă, echipat cu două automate pentru achiziționarea legitimațiilor de călătorie și cu panouri de informare la intrarea spre peronul 1 și în gangul subteran, pe partea cu piața Karel Quitmannplein. Peroanele sunt echipate cu adăposturi de așteptare pentru călători.

Un pasaj subteran permite traversarea liniilor și trecerea de la un peron la altul. În plus, pasajul permite locuitorilor orașului o legătură pietonală și velo între piața Karel Quitmannplein, situată la nord de linii, și piața Heldenplein, situată la sud de linii.

Servicii feroviare
Gara Zaventem este deservită de trenuri InterCity (IC) pe relațiile Tournai, respectiv Bruxelles-Midi, – Brussels Airport-Zaventem, și de trenuri suburbane (S) care fac legătura între Braine-le-Comte, respectiv Bruxelles-Midi, și Leuven.

Intermodalitate
În fața gării există o parcare pentru biciclete și una pentru automobile. Ambele sunt gratuite. În piața Karel Quitmannplein funcționează o stație deservită de autobuzele liniilor 272, 282 și 652 ale companiei De Lijn, asigurând legătura cu orașele Bruxelles, Mechelen și Leuven.

Orarul trenurilor

Începând cu 12 iunie 2016:

Note

Legături externe
  Gara Zaventem pe pagina oficială a NMBS

Zaventem, Gara
Fondări în 1866 în Belgia
Clădiri și structuri din Zaventem

Gara Zaventem


Diego Castro Barbosa (Salvador, 14 de setembro de 1992), é deputado estadual eleito pelo estado da Bahia, é filiado ao Partido Liberal (PL).

Naturais de Salvador
Membros do Partido Liberal (2006)
Deputados estaduais da Bahia

Diego Castro


Queen Elizabeth-klassen er en skibsklasse på to hangarskibe på vej i tjeneste i Storbritanniens Royal Navy og er bygget som erstatning for Invincible-klassen. Det første skib i klassen, HMS Queen Elizabeth, blev navngivet den 4. juli 2014, og er navngivet efter et tidligere skib, HMS Queen Elizabeth, en hæderkronet superdreadnought som var navngivet efter dronning Elizabeth 1. Skibet hejste kommando den 7. december 2017, og forventes at indgå i begrænset tjeneste i 2018. Det andet skib i klassen HMS Prince of Wales, blev søsat den 21. december 2017 og forventes at hejse kommando i 2020. På NATO-topmødet den 5. september 2014 annoncerede premierminister David Cameron at det andet skib vil komme i aktiv tjeneste hvorved flere års diskussioner om emnet var uddebatteret. Denne udmelding blev bekræftet i november 2015 ved det efterfølgende Government Strategic Defence Review, hvor man fastlagde at Royal Navy kontinuerligt skulle have mindst et hangarskib til rådighed.

Kontrakten på de to skibe blev annonceret den 25. juli 2007 af den daværende forsvarsminister, Des Browne, hvorved adskillige års forsinkelser på grund af høje omkostninger og utilstrækkelige faciliteter hos landets skibsværfter blev tilendebragt. Storbritannien underskrev kontrakterne et år senere, 3. juli 2008, med Aircraft Carrier Alliance som er et joint venture bestående af Babcock International, Thales Group, A&P Group, Rosyth-værftet, forsvarsministeriet og BAE Systems.

Skibene har et cirka deplacement på 65.000 ton, men skibets design har taget højde for installationen af nyt udstyr og dermed vægt over skibenes levetid. Skibene er 280 meter lange og får tildelt en hangarskibseskadrille (Carrier Air Wing, CVW) Skibene vil blive udrustet med op til 40 fly, men kan udrustes med i alt 50 ved fuld belægning. Skibene er det største krigsskibe bygget til Royal Navy og de næststørste ikke-amerikanske krigsskibe nogensinde efter de japanske slagskibe af Yamato-klassen. Programmets forventede konstruktionsomkostninger er 6,2 mia britiske pund.

Begge skibe bliver færdiggjort som STOVL-skibe (en kombination af VTOL- og STOL-principperne), hvortil man har indkøbt Lockheed Martin F-35B. Ifølge Strategic Defence and Security Review i 2010, havde man fra britisk side ønsket at købe F-35C-versionen af flyet og man projekterede en ombygning af Prince of Wales til at blive udstyret med katapult og bremsewirer (CATOBAR). Efter at den projekterede pris på CATOBAR-systemet viste sig at blive dobbelt så dyr som antaget meddelte den britiske regering i 2012 at man skrinlagde denne plan.

Skibe i klassen

Referencer

Eksterne henvinsninger

Royal Navy
Hangarskibe fra Storbritannien

Queen Elizabeth-klassen


Abdülkadir Ömür (n. 25 iunie 1999) este un fotbalist turc care joacă pe postul de mijlocaș central pentru Trabzonspor.

Cariera pe echipe

Cariera timpurie
Născut în Trabzon în 1999, Ömür a fost urmărit de scouterii lui Trabzonspor care l-au chemat să dea probe și să joace câteva meciuri prin care să-i convingă să-l păstreze. După ce a convins, Ömür a ajuns la echipa de tineret a lui Trabzonspor în 2011.

Trabzonspor
În 2016, Ömür a fost chemat la prima echipă a lui Trabzonspor. La 12 ianuarie 2016, Ömür a debutat în turul Cupei Turciei împotriva lui Adanaspor lade pe stadionul Adana 5 Ocak, înlocuindu-l pe Soner Aydoğdu în minutul 65. La 17 decembrie 2016, el a debutat în Süper Lig împotriva lui , înlocuindu-l pe Serge Akakpo în minutul 82 într-un meci pierdut cu 1-0. La 22 decembrie 2016, a marcat primul său gol principal în grupele Cupei Turciei împotriva lui Kızılcabölükspor în minutul 35, câștigând cu 5-0. În ianuarie 2019 se zvonea că Ömür semnase cu echipa engleză Liverpool, însă Liverpool a negat că i-ar fi făcut o ofertă jucătorului.

La națională
Ömür a fost convocat pentru prima dată la echipa națională Turciei de către selecționerul Mircea Lucescu în martie 2018, pentru meciul amical împotriva Irlandei. El a fost un rezervă neutilizată, iar Turcia a câștigat cu 1-0.

Referințe

Mijlocași
Fotbaliști turci
Nașteri în 1999
Oameni în viață

Abdülkadir Ömür


Erling Erikson (936 – 963) fue príncipe vikingo de Noruega, quinto hijo de Erico I de Noruega y su consorte Gunnhild.

Existe una controversia sobre su muerte. Mientras que Historia Norwegiæ cita que murió en el campo de batalla luchando contra su tío Haakon el Bueno, Snorri Sturluson menciona que fue asesinado por los bóndi de Trondheim que estaban insatisfechos por las severas condiciones de vida y tributos sobre ellos.

Referencias

Bibliografía
 Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway, trad. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Príncipes de Noruega
Vikingos de Noruega

Erling Eriksson


La bataille de Tchouhouïv était un engagement militaire entre les Forces armées russes et les Forces armées ukrainiennes au-dessus de la ville de Tchouhouïv.

Bataille
Des frappes aériennes russes frappent la ville le 24 février, notamment une base aérienne ainsi qu'un complexe d'appartements. Un garçon de 14 ans a été tué et une femme blessé lors de ces frappes.

Le 25 février, les forces russes entrent dans la ville. Les frappes aériennes russes ont continué à se produire. Le 7 mars, l'Ukraine contre-attaque et expulse les russes hors de la ville. Lors de la contre-attaque, deux commandants auraient été tués, sans que cela est pu être vérifié.

Notes et références

Tchouhouïv
2022 en Ukraine
Février 2022
Mars 2022

Bataille de Tchouhouïv


قلعة طرابلس في لبنان القائمة مدينة طرابلس شمال لبنان. عُرِفَت هذه القلعة باسم قلعة «سان جيل» أو «صنجيل» نسبةً إلى الكونت الصليبي ريمون دي سان جيل، واشتهرت بمقاييسها الضّخمة القائمة على رأس رابيةٍ تُشرف على كلّ أنحاء المدينة وتطلّ على نهر قاديشا. والقلعة واحدةٌ من سلسلة حصونٍ وأبراجٍ كانت في الأزمنة الغابرة تُحيط بالقبّة والبلدة والميناء.

تاريخ القلعة

بنى الصّليبّيون هذه القلعة في أوائل القرن الثاني عشر خلال حصار المدينة، واتّخذوها مركزًا لحملاتهم العسكرية. تُوفّي فيها الكونت الفرنسي ريمون دي سان جيل عام 1105م. وقد أحرق المماليك هذه القلعة عام 1289م ثم أعيد بناؤها بين 1307 و 1308 على عهد الأمير أسندمير كورجي، حاكم المدينة آنذاك، ورُمِّمَت عام 1521م في عهد السّلطان سليمان القانوني. وفي أواخر الحكم العثماني حَوَّلها الأتراك إلى سجنٍ.
بدر بن عمار هو باني قلعة طرابلس وقد زعم البعض أن من بناها الصليبيون، كان أميراً كريماً وذو عز ونسب وهو من الطائفة العلوية الإسلامية وقاتل سنين طوال ضد الصليبيين.

الخصائص المعمارية للقلعة

مادة البناء
حجارة القلعة رملية ناعمة تشبه حجارة أكثر المدن في ساحل البحر المتوسط، من غزة إلى الإسكندرية. وتنقسم هذه الحجارة، من حيث الحجم، إلى نوعين: الأوّل بطول 90 سنتم وارتفاع 40 سنتم، والثاني بطول 25 سنتم وارتفاع 18 سنتم. أمّا العلامات المنقوشة على الحجارة الضخمة فهي علامات ذات خصائص صليبيّة.

أبعاد القلعة
القلعةُ مستطيلة الشّكل ومتعدّدة الأضلاع، يبلغ طولها من مدخلها الشّمالي إلى أقصى طرفها الجنوبي 136 مترًا وبعرضٍ متوسطيٍ يصل إلى 70 مترًا.

إستحكامات القلعة
أمّا استحكاماتها فقسمان: داخلي وخارجي. الخارجي مؤلفٌ من خندقٍ وسلسلة أبراجٍ وحجبٍ. والخندق محفورٌ في الصخر عند طرفه الغربي، وهو فوق سطح الأرض عند الطّرف الآخر، ويمتدّ من وجه البرج الرّابع والعشرين إلى وجه البرج الرابع، فيتجاوز بذلك طوله السّبعين مترًا، وعرضه بمعدّل خمسة أمتارٍ. أمّا عمقه فيتراوح بين المترين والثلاثة أمتار.

تتألّف سلسلة الأبراج والحجب من خمسة وعشرين برجًا وحاجبًا. فلو خرجنا من باب القلعة الكبير وحاولنا أن ندور حول هذه السلسلة، لرأينا إلى يميننا ويسارنا بُرجين جدّدهما السّلطان سليمان القانوني عام 1521م، وهُما لا يتجاوزان الخمسة أمتار ارتفاعًا. ويُمكننا أن نشاهد في أعلى هذين البُرجين أربع فتحاتٍ وعددًا وافرًا من المزاغل والمكاحل وبعض الشّرفات الحربية. وكذلك يُمكننا أن نرى أطراف بعض الأعمدة القديمة التّي استُعمِلَت لربط جدران هذين البُرجين وتقويتهما، وهي أعمدة ناتئة ومرتّبة ترتيبًا هندسيًا مضبوطًا، سبعة في البرج الأوّل وستة في الثاني.

وإذا أكملنا سيرنا إلى اليسار نحو التّحصينات الخارجية الغربية والجنوبية، نجدها مركبةً من سبعة أبراجٍ وأربعة حُجُبٍ، ونجد في أعلاها كلّها عشر فتحاتٍ للمدافع وحوالى 10 مزاغل أيضًا. أمّا سماكة هذه الأبراج والحجب فتتراوح بين السّتة والسبعة أمتار.

للقلعة، ما عدا بابها الكبير في البرج الأوّل، بابان صغيران يكادان يكونان خفيّين: الواحد في أسفل البرج الثاني عشر والآخر في قاعدة البرج الثاني والعشرين. ويُقال إنّ هناك مجموعة سراديب سرّية وأقبية محصنة تقود المرء من داخل القلعة إلى خارجها.

عَددُ فتحات المدافع في هذه القلعة يتجاوز العشرين، وعدد مزاغلها ومكاحلها يتجاوز السّبعين. ويذكر فؤاد أفندي ذوق أنه وجد سنة 1910م ما يزيد على الـ400 مدفع من النّحاس أُرسِلَت إلى ألمانيا للصّب ثانيةً.

يبلغ ارتفاع أسوار هذه القلعة بين 5 أمتار و 19 مترًا، وطريقة بنائها تزيد مناعتها لأن حجارتَها الكبيرة مُحكمةُ الصّنع، مرصوصةٌ بعضها فوق بعض، وجميع جدرانها مشبعة بالمونة. وإذا أضفنا إلى هذا جميعًا فسحتها وغُرفها المتعدّدة، ندرك شيئا من قدرتها على المقاومة وثباتها في أثناء الحصار.

وقد وُجِدَ فيها صهريجٌ كبيرٌ في البرج السّابع واثنان آخران في جوار البرج الكبير، بالإضافة إلى ناعورةٍ كانت تُستَعمل لرفع نصيب القلعة من ماء النهر الذي يمرّ إلى جانبها.

من النّقوش الكتابية التي وُجِدَت فيها سطران باللّغة العربية فوق مدخل المقام بجوار البرج الثالث عشر .

انظر أيضًا
 قائمة القلاع الصليبية

مراجع

السياحة في لبنان
تأسيسات سنة 1102 في آسيا
طرابلس (لبنان)
عمارة عثمانية في لبنان
قلاع صليبية
قلاع في لبنان
متاحف أثرية في لبنان
متاحف الشرق الأوسط القديم
مواقع جذب سياحي في لبنان

قلعة طرابلس


Maya April Moore (nacida el 11 de junio de 1989) es una jugadora norteamericana de baloncesto, actualmente juega en el Shanxi Xing Rui Flame y el Minnesota Lynx de la WNBA.

Moore jugó al baloncesto de la Universidad de Connecticut. Se convirtió en profesional en 2011, ganando el campeonato de la WNBA con el Lynx. En la temporada 2011-2012 estuvo Ros Casares Valencia proclamándose campeona de la Euroliga. Tras el retiro repentino del equipo de la liga femenina , esta hizo las maletas y se fue a China , al equipo Shanxi Xing Rui Flame donde se proclamaría también campeona en el 2013.

Trayectoria deportiva

Universidad
Moore fue una de las jugadoras más destacadas en la historia del baloncesto universitario americano femenino. Es la única jugadora en ganar el Trofeo Wade tres veces. Este trofeo distingue a las mejores jugadoras de baloncesto universitario. Su club de baloncesto de la universidad, las UConn Huskies, ganó el campeonato de la NCAA en dos ocasiones durante su carrera de cuatro años.

Profesional
Moore fue seleccionada en el número uno del draft 2011 de la WNBA. Fue elegida por Minnesota Lynx y ganó el premio Rookie del Año. En su primera temporada, Minnesota Lynx ganó el campeonato de la WNBA.

Referencias

Enlaces externos
Perfil en WNBA.com

Baloncestistas de Misuri
Baloncestistas de la WNBA
Baloncestistas de los Connecticut Huskies
Baloncestistas del Ros Casares Valencia
Baloncestistas femeninas
Baloncestistas de Estados Unidos en los Juegos Olímpicos de Londres 2012
Baloncestistas de Estados Unidos en los Juegos Olímpicos de Río de Janeiro 2016

Maya Moore


Montemor-o-Velho  belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Baixo Mondego altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 14 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Abrunheira
 Arazede
 Carapinheira
 Ereira
 Gatões
 Liceia
 Meãs do Campo
 Montemor-o-Velho
 Pereira
 Santo Varão
 Seixo de Gatões
 Tentúgal
 Verride
 Vila Nova da Barca

Baixo Mondego'nun belediyeleri

Montemor-o-Velho


بلويشت (بالرومانية: Ploieşti) مدينة تقع على بعد 60 كم شمال عاصمة رومانيا بوخارست، عاصمة محافظة براهوفا. عدد سكانها 232.452 نسمة (إحصاء 2002).

تعتبر بلويشت من المدن الهامة في رومانيا، حيث تتميز بوجود عدد كبير من الصناعات والشركات الكبيرة التي تعمل في مجالات مختلفة، مثل صناعة البتروكيماويات والنفط، وكذلك صناعة المنتجات الغذائية والمشروبات.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لبلويشت:

توأمة
لبلويشت اتفاقيات توأمة مع كل من:

 أورال
 رادوم
 هينسشتي
 بيرات
 دنيبرو
 هاربن
 ليفكاذا
 ماراكايبو
 أوسييك

أعلام

 ليفيو ليبريسكو
 كورنيليو مانيسكو
 غابرييل بريدا
 ديفيد ر. كينغسلي
 نيكيتا ستانيسكو
 أديسون بيكر
 نيكو

معرض صور

مراجع

حملة النفط للحرب العالمية الثانية
أماكن مأهولة أسست في 1596
أماكن مأهولة في مقاطعة يراهوفا
بلدات رومانيا
تأسيسات القرن 16 في رومانيا
تأسيسات سنة 1596 في أوروبا
مقاطعات عواصم الرومانية

بلويشت


Brydning under sommer-OL 2016 fandt sted 14. - 21. august og blev afviklet i Carioca Arena 2. Turneringen blev afholdt i to forskellige stilarter for mænd (fristil og græsk-romersk) og fristil for kvinder. Der var kvalificeret 344 brydere til de i alt 18 discipliner.

Format
Ud fra kvalifikationen var det muligt, at der kunne være op til 19 deltagere i konkurrencerne for herrer og op til 18 deltagere i konkurrencerne for damer. Hver disciplin startes og afsluttes samme dag. Derfor var der behov for afvikling af nogle få kvalifikationskampe inden der kunne overgås til det traditionelle elimineringssystem hvor de 16 tilbageværende brydere mødtes to og to efter lodtrækning. Brydere, der måtte ud i kvalifikationskampe var bestemt ved lodtrækning. Elimineringskampene fortsatte indtil der var fundet de to brydere, som skal mødes i finalen og så derfor skal kæmpe om guldmedaljen. Alle brydere der, på et eller andet tidspunkt, havde mødt en af de to finalister gik herefter til opsamlingsrunderne, hvor der igen blev kæmpet efter elimineringsprincippet. Opsamlingsrunderne var afsluttet når der kun var to brydere tilbage. Disse brydere mødte herefter de to tabere af semifinalerne og de to vindere af disse to "opsamlingssemifinaler" blev tildelt bronzemedaljer.

Tidstabel
Der var to sessioner af konkurrencer hver dag. Bortset fra sidste dag, blev den første session (kvalifikation og eliminering) gennemført fra 10:00 til 13:00 og den anden session (opsamlingsrunder, bronzemedaljekampe og finaler) blev gennemført fra 16:00 til 19:00.

Medaljefordeling

Medaljetagere

Fristil - herrer

Græsk-romersk stil - herrer

Fristil - damer

Referencer

Eksterne henvisninger
 http://doc.rero.ch/record/256687/files/Olympic_Sport_Explanatory_Guide_Wrestling.pdf
 https://unitedworldwrestling.org/sites/default/files/media/document/qualification_system_a.pdf

Brydning under sommer-OL 2016


Grâce Zaadi (n. 7 iulie 1993, în Courcouronnes) este o handbalistă franceză care joacă pentru echipa națională a Franței. Handbalista evoluează pe postul de coordonator de joc.

Carieră
A jucat pentru cluburile Metz Handball, fiind căpitanul echipei, și Rostov-Don.  În 2022 s-a transferat la CSM București.

Grâce Zaadi a făcut parte din echipa Franței care a câștigat medalia de argint la Jocurile Olimpice din 2016 de la Rio de Janeiro și din echipa franceză care a câștigat medalia de aur la Campionatul Mondial din 2017.

Palmares

Club
Campionatul Franței:
Câștigătoare: 2011, 2013, 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2022

Cupa Franței:
 Câștigătoare: 2013, 2015, 2017, 2019, 2022

Cupa Ligii Franței:
 Câștigătoare: 2011, 2014

Cupa Rusiei:
Câștigătoare: 2021

Echipa națională
Jocurile Olimpice:
 Medalie de aur: 2020
 Medalie de argint: 2016

Campionatul Mondial:
 Medalie de aur: 2017
 Medalie de argint: 2021

Campionatul European:
 Medalie de aur: 2018
 Medalie de argint: 2020
 Medalie de bronz: 2016

Campionatul Mondial pentru Tineret:
 Medalie de argint: 2012

Distincții individuale
Cel mai bun coordonator de joc al Campionatului Francez: 2018
Cel mai bun coordonator de joc de la Campionatul Mondial: 2017, 2021
Cel mai bun coordonator de joc de la Jocurile Olimpice: 2020

Decorații
Cavaler al Legiunii de onoare: 2021
Cavaler al Ordinului Național de Merit: 1 decembrie 2016

Note

Legături externe

 Profilul lui Grâce Zaadi pe pagina Federației Franceze de Handbal

Jucătoare de handbal din Franța
Handbaliști olimpici francezi
Medaliați olimpici cu aur francezi
Medaliați olimpici cu argint francezi
Handbaliști la Jocurile Olimpice de Vară 2016
Handbaliști la Jocurile Olimpice de Vară 2020
Cavaleri ai Legiunii de onoare
Sportivi francezi în viață
Nașteri în 1993

Grâce Zaadi


Un cuplu ciudat II (titlu original: The Odd Couple II) este un film american de comedie din 1998 regizat de Howard Deutch. Filmul este o continuare a filmului din 1968 Un cuplu ciudat. Scris de Neil Simon (care este și producător), în film apar Jack Lemmon ca Felix Ungar și Walter Matthau ca Oscar Madison. Este ultimul film în care cei doi actori apar împreună și ultimul scenariu al lui Simon. Filmul este, de asemenea, semnificativ în rândul continuărilor pentru că are unul dintre cele mai lungi decalaje între premiera originalului și cea a continuării.  Fiecare actor a mai jucat doar într-un film cinematografic după acesta, Lemmon în Misteriosul Bagger Vance și Matthau în Afurisitul de telefon! ambele din 2000 (niciun actor din cei doi într-un rol principal).

Prezentare

Oscar și Felix  sunt vechi  prieteni care nu s-au mai văzut de mult timp. În prezent, Oscar locuiește în Sarasota, Florida, iar Felix în New York.  Oscar este invitat de fiul lui, Bruce, să participe la nunta sa cu fiica lui Felix. Nunta va avea loc în California. Oscar și Felix se reîntâlnesc în aeroportul din Los Angeles și închiriază  un autovehicul pentru a ajunge la San Malina. Dar Oscar uită valiza lui Felix când a închiriat mașina, valiză în care se afla costumul de nuntă al lui Felix și cadourile de nuntă. Pe drum, Oscar pierde, de asemenea, harta cu indicații spre San Malina, când se arde cu o țigară.

Distribuție

Producție
Filmările au început la   9 iunie 1997, în Los Angeles, California.

Lansare și primire
A avut încasări de 18,91 milioane $.

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de filme de comedie din anii 1990

Filme din 1998
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme în limba spaniolă
Filme regizate de Howard Deutch
Filme Paramount Pictures
Filme de comedie din anii 1990
road movies
Scenarii de Neil Simon

Un cuplu ciudat II


Đani Kovač (Perth, 13. veljače 1939.), hrvatski atletičar. Natjecao se za Jugoslaviju.

Natjecao se na Olimpijskim igrama 1960. u štafetnoj utrci 4 x 400 metara, a nastupio je u polufinalu. Na OI 1964. nastupio je u prednatjecanju u utrci na 400 metara.

Bio je član splitskog ASK-a, zagrebačkog Dinama i beogradskog Partizana.

Izvori

Hrvatski sprinteri
ASK Split
Hrvati u Australiji
Atletika u Zagrebu
Šport u Beogradu
Perth

Đani Kovač


කමලා දේවී හැරිස්  (උපත: 1964 ඔක්තෝබර් 20) යනු ඇමරිකානු දේශපාලඥවරියක් සහ නීතිඥවරියක් වන අතර ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ 49 වන සහ වත්මන් උප ජනාධිපතිනිය වේ. 2020 ජනාධිපතිවරණයේදී, ජෝ බයිඩන් සමග එක්ව ඩිමොක්‍රටික් පක්ෂය නියෝජනය කරමින්, රිපබ්ලිකන් අපේක්ෂක, ජනාධිපති ඩොනල්ඩ් ට්‍රම්ප් සහ උප ජනාධිපති මයික් පෙන්ස් පරාජය කිරීමට ඇය සමත් වූවාය. ඇය 2017 වසරේ සිට 2021 දක්වා සෙනට් සභිකයෙකු ලෙස කැලිෆෝනියා ජනපදය නියෝජනය කළාය. 2021 ජනවාරි 20 දින උප ජනාධිපති ධූරයේ දිවුරුම් දීමත් සමග, ඇය ඇමරිකානු ඉතිහාසයේ ඡන්දයෙන් තෝරා පත්කරගන්නා ඉහළම තනතුරකට දැනට පත්වී ඇති පළමු කාන්තාව බවට පත්වූවාය. එමෙන්ම උප ජනාධිපති තනතුරට පත්වූ පළමු ආසියාතික-ඇමරිකානුවා මෙන්ම අප්‍රිකානු-ඇමරිකානුවා ද කමලා හැරිස් වේ.

කමලා හැරිස්


La chapelle de l'Annonciation (en italien, Cappella dell'Annunciazione) fait partie du  complexe du couvent de la basilique Santa Maria Novella, qui appartenait à l'ordre des Prêcheurs (dominicains) de Florence, en Italie. Ancienne chapelle funéraire de la famille Strozzi, elle est située dans le cloître des Morts et conserve quelques fresques attribuées à Andrea Orcagna.

Histoire
Bice Trinciavelli, veuve de Filippo di Pagno Strozzi qui a vécu dans la première moitié du , a promu la construction et la décoration de la chapelle, dont le nom faisait peut-être référence à l'ancienne chapelle de la Vierge qui semble s'être élevée dans cette partie du couvent au moins à partir du . La veuve a également établi un legs pour offrir un repas aux frères, chaque année le jour de l'Annonciation (le 25 mars, jour de l'an florentin).

L'attribution des fresques est très débattue ; une partie de la critique les attribue à la main d'Andrea Orcagna qui aurait peint à fresque les deux lunettes, la voûte et l'arc d'entrée. Le décor était probablement complété par une troisième lunette avec l'Annonciation, qui a nommé la chapelle et qui devait occuper le mur nord (aujourd'hui fermé par une verrière protectrice), démolie au début du  lors de quelques rénovations de la cloître.

Toutes les fresques ont été enlevées dans les années 1950 et déplacées quelques années avant les inondations de Florence de 1966 qui ont durement frappé le couvent de Santa Maria Novella. Restaurées, dans la mesure du possible, elles ont été réinstallées dans les décennies suivantes et la chapelle est redevenue visible en permanence, avec l'ensemble du cloître des Morts, en 2012.

Description
Les fresques, réalisées entre 1340 et 1347, montrent une Crucifixion, derrière l'autel, et une Nativité sur le mur de gauche. Le troisième mur, comme mentionné, présentait lAnnonciation, et a été démoli au début du , aussi parce qu'il était illisible, au moins depuis le  : c'était le mur tourné vers l'extérieur, le plus exposé à l'humidité.

Dans la voûte, quatre Prophètes sont représentés dans des quatre-feuilles sur fond bleu, et en dessous, toujours en demi-figure dans des quatre-feuilles, sont figurés, à partir de la gauche, Saint Léonard, Saint Luc, Saint Jean Évangéliste, Saint Matthieu, Saint Marc et Saint Benoît. Benoît et Léonard, placés près les extrémités où se trouvent les blasons des Strozzi, étaient les saints patrons des deux petits-enfants du fondateur.

L'environnement est parmi les mieux conservés du cloître. Les peintures montrent une qualité remarquable, comparable à d'autres œuvres de l'artiste réalisées pour la chapelle Tornabuoni, cachées pendant des siècles par les fresques de Domenico Ghirlandaio et retrouvées lors de la campagne de restauration menée à proximité de la Seconde Guerre mondiale. Les fragments de ce décor sont aujourd'hui conservés au musée de la basilique, dans la chapelle Embriachi.

Références

Bibliographie

 Guida d'Italia, Firenze e Provincia ("Guida rossa"), Edizioni Touring Club Italiano, Milan, 2007.
 Gaia Ravalli, Il chiostrino dei Morti di Santa Maria Novella. Un laboratorio della pittura fiorentina alla metà del Trecento, Edifir, Florence, 2015.

Basilique Santa Maria Novella
Patrimoine du XIVe siècle
Cloître à Florence

Chapelle de l'Annonciation


Willemstad Hollanda'ya bağlı Kurasao adasının yerel başkentidir. Hollanda Antilleri'ne de bölgesel başkentlik yapar.

Kent ortası ile yakın çevresi, yaklaşık 125 000 yaşayanıyla Kurasao adasındaki insanların çoğunluğunu barındırır. Kentin ortası "Punda" ve "Otrabanda" olarak bir denizkulağı ağızının iki yakasına yayılmıştır. "Punda", adanın Hollandalılarca İspanyollardan ele geçirildiği 1634 yılında kurulmuştur. Adı Felemenkçe "de Punt" (nokta) sözcüğünden gelir. 1707 yılında kurulan "Otrabanda" ("öteki yaka") ile arasında bir köprü vardır.

Kentin ortası eski yapılarıyla, UNESCO Dünya Mirasları listesine dahil edilmiştir.

Kaynakça

Willemstad


An Machaerina acuta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jacques-Julien Houtou de La Billardière, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johannes Hendrikus Kern. An Machaerina acuta in nahilalakip ha genus nga Machaerina, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Machaerina

Machaerina acuta


The Bechuanaland Protectorate () was a protectorate established on 31 March 1885 in Southern Africa by the United Kingdom. It became the Republic of Botswana on 30 September 1966.

History

Scottish missionary John Mackenzie (1835–1899), a Congregationalist of the London Missionary Society (LMS),  who lived at Shoshong from 1862–1876, "believed that the BamaNgwato and other African peoples with whom he worked were threatened by Boer freebooters encroaching on their territory from the south". He campaigned for the establishment of what became the Bechuanaland Protectorate, to be ruled directly from Britain.

Austral Africa: Losing It or Ruling It is Mackenzie's account of events leading to the establishment of the protectorate. Influenced by Mackenzie, in January 1885 the British cabinet decided to send a military expedition to South Africa to assert British sovereignty over the contested territory. Lieutenant Colonel Sir Charles Warren (1840–1927) led a force of 4,000 Imperial troops north from Cape Town. After making treaties with several African chiefs, Colonel Warren announced the establishment of the protectorate in March 1885. In September that year the Tswana country south of the Molopo River was proclaimed the Crown colony of British Bechuanaland. Mackenzie accompanied Warren, and Austral Africa contains a detailed account of the expedition.

Bechuanaland meant the "country of the Tswana" (from an archaic form of Batswana plus -land) and for administrative purposes was divided into two political entities. The northern part was administered as the Bechuanaland Protectorate and the southern part was administered as the crown colony of British Bechuanaland. British Bechuanaland was incorporated into the Cape Colony in 1895 and now forms part of South Africa.

The northern part, the Bechuanaland Protectorate, had an area of , and a population of 120,776. It comprised an area occupied by the three main Tswana peoples: the Bamangwato, the Bakwena and the Bangwaketse, together with a number of minor tribes like the Bamalete and the Bakhatla. Also living in the Protectorate were the descendants of the original inhabitants of the area, such as Bushmen and Makalaka, who had been dispossessed by the Tswana peoples in the course of their migration south.

The British government originally expected to turn over the administration of the protectorate to Rhodesia or South Africa, but Tswana opposition left the protectorate under British rule until its independence in 1966.

The Bechuanaland Protectorate was technically a protectorate rather than a colony. Originally the local Tswana rulers were left in power, and British administration was limited to the police force to protect Bechuanaland's borders against other European colonial ventures. But on 9 May 1891 the British Government gave the administration of the protectorate to the High Commissioner for South Africa, who started to appoint officials in Bechuanaland, and the de facto independence of Bechuanaland ended.

The protectorate was administered from Mafeking, creating an unusual situation, the capital of the territory being located outside of the territory. The area of Mafeking (from 1980 with the incorporation into Bophuthatswana Mafikeng, since 2010 Mahikeng), was called 'The Imperial Reserve'. In 1885, when the protectorate was declared, Bechuanaland was bounded to the north by the latitude of 22° south. The northern boundary of the protectorate was formally extended northward by the British to include Ngamiland, which was then dominated by the Tawana state, on 30 June 1890. This claim was formally recognised by Germany the following day by Article III of the Heligoland-Zanzibar Treaty, which confirmed the western boundary of the British protectorate of Bechuanaland and the German protectorate of South-West Africa and also created the Caprivi strip inherited by modern Namibia:

In Southwest Africa, Germany's sphere of influence is demarcated thus:

 To the south by the line that commences at the mouth of the Orange River and continues up its northern bank to its intersection point with the 20° east longitude.
 To the east by the line that commences at the aforementioned point and follows the 20th degree of east longitude to its intersection point with the 22° south latitude. The line then traces this degree of latitude eastward to its intersection with the 21° east longitude, follows this degree of longitude northward to its intersection with the 18° south latitude, runs along this degree of latitude eastward to its intersection with the Chobe River. Here it descends the thalweg of the main channel until it meets the Zambezi, where it ends. It is understood that under this arrangement Germany shall be granted free access from its protectorate to the Zambezi by means of a strip of land not less than twenty English miles wide at any point. Great Britain's sphere of influence is bounded to the west and northwest by the previously described line and includes Lake Ngami.

British officials did not arrive in the Ngamiland region until 1894.

The Tati Concessions Land Act of 21 January 1911 transferred the new eastern territory to the protectorate:
From the place where the Shashe River rises to its junction with the Tati and Ramokgwebana Rivers, thence along the Ramokgwebana River to where it rises and thence along the watershed of those rivers,
This territory was originally claimed by Matabeleland. In 1887 Samuel Edwards, working for Cecil Rhodes, obtained a mining concession, and in 1895 the British South Africa Company attempted to acquire the area, but the Tswana chiefs Bathoen I, Khama III and Sebele I visited London to protest and were successful in fending off the BSAC. This territory forms the modern North-East District of Botswana.

Politics
The proclamation of a protectorate flanked by a new Crown colony to the south (British Bechuanaland) were primarily intended as safeguards against further expansion by Germany, Portugal, or Boers.

Contrary to what was reported at the time by Warren and others, not all chiefs affected by the protectorate were in favour of it. The most powerful ruler was King Khama III, who had strong support from the British government, and was especially popular among evangelicals in Britain. He collaborated closely with the British military, and kept his vast, but underpopulated lands independent from intruders from South Africa.

Khama's eldest son, Sekgoma II, became chief of the Bamangwato upon Khama's death in 1923. Sekgoma II's eldest son was named Seretse. Throughout his life Khama was widowed and remarried several times. One wife, Semane, birthed a son named Tshekedi.

Sekgoma II's reign lasted only a year or so, leaving his son Seretse, who at the time was an infant, as the rightful heir to the chieftainship (Tshekedi was not in line to be chief since he did not descend from Khama's oldest son Sekgoma II). So in keeping with tradition, Tshekedi acted as regent of the tribe until Seretse was old enough to assume the chieftainship. The transfer of responsibility from Tshekedi to Seretse was planned to occur after Seretse had returned from his law studies overseas in Britain.

Tshekedi's regency as acting chief of the Bamangwato is best remembered for his expansion of the mephato (regiments) to build primary schools, grain silos, and water reticulation systems, for his frequent confrontations with the British colonial authorities over the administration of justice in Ngwato country, and for his efforts to deal with a major split in the tribe after Seretse married a white woman, Ruth Williams, while studying law in Britain.

Tshekedi opposed the marriage on the grounds that under Tswana custom a chief could not marry simply as he pleased. He was a servant of the people; the chieftaincy itself was at stake. Seretse would not budge in his desire to marry Ruth, and he did, while exiled in Britain in 1948. Tribal opinion about the marriage basically split evenly along demographic lines – older people went with Tshekedi, the younger with Seretse. In the end, British authorities exiled both men (Tshekedi from the Bamangwato territory, Seretse from the Protectorate altogether). Rioting broke out and a number of people were killed.

Seretse and Ruth were allowed to return to the Protectorate and Seretse and Tshekedi were able to patch things up a bit between themselves. By now though, Seretse saw his destiny not as chief of the Bamangwato tribe, but rather as leader of the Botswana Democratic Party and as President of the soon-to-be independent nation of Botswana in 1966. He would remain Botswana's President until his death from pancreatic cancer in 1980. The story of Seretse and Ruth forms the basis of the 2016 film A United Kingdom.

Commissioners

The Bechuanaland Protectorate was one of the "High Commission Territories", the others being Basutoland (now Lesotho) and Swaziland (now Eswatini). The High Commissioner had some of the functions of a governor, but the major tribes were self-governing, and the protectorate was not a British possession, so was not available for white settlement. The office was first held by the Governor of the Cape Colony, then by the Governor-General of South Africa, then by the High Commissioner for Southern Africa until independence. In each of the three territories, the administration of Britain's responsibilities was headed by a Resident Commissioner with some of the functions of a Governor but less authority.

Justice
The Chief Justice was the Chief Justice of the High Commission Territories (Basutoland, Bechuanaland Protectorate and Swaziland). From 1951 the Chief Justices were:

Postage stamps

Bechuanaland postage stamps were issued from 1888 to 1966. Overprinted stamps were issued until 1932, when the first stamps inscribed "Bechuanaland Protectorate" were issued. On 14 February 1961 the South African rand was introduced, necessitating the surcharging of the existing definitive stamps until new ones were issued.

Gallery of postage stamps

Revenue stamps for British Bechuanaland

Notable people

Paul Jousse (died 1945), South African white trader

See also
History of Botswana
British Bechuanaland, the area south of the Molopo River, now part of South Africa.

Notes

Further reading

 Harrigan, Walter et al. Report of the judicial enquiry Re Seretse Khama of the Bamangwato tribe (1 December 1949), reproduced in Botswana Notes and Records, Vol 17 (1985), pp. 53–64.

 Parsons, Neil (1983). A New History of Southern Africa. College Press (University of Michigan).
  Thesis presented for the degree of Master of Arts, University of Cape Town.

External links

Bechuana Canteen Token Coin
History of Botswana
List of Bechuanaland Colonial Administrators
Bibliography for Botswana History
https://www.britannica.com/place/Botswana/British-protectorate

Former British colonies and protectorates in Africa
Former colonies in Africa
History of South Africa
States and territories established in 1885
States and territories disestablished in 1966

1885 establishments in Africa
1966 disestablishments in Africa
1885 establishments in the British Empire
1966 disestablishments in the British Empire
19th-century establishments in Bechuanaland Protectorate
19th century in South Africa
20th century in South Africa
20th century in Botswana

Bechuanaland Protectorate


Ezio Bosso (Turín, 13 de septiembre de 1971 - Bolonia, 15 de mayo de 2020) fue un bajista, compositor y director de orquesta italiano.

Biografía
Desde muy pequeño Ezio tuvo un enfoque único en la música, Ezio hablaba de visiones cuando escuchaba canciones en la radio, y siempre mostró gran gusto por la música clásica. Su hermano mayor tocaba guitarra por diversión, con la ayuda de su hermano aprendió a tocar guitarra y flauta, a los 4 años empezó a estudiar la teoría de la música, con una tía abuela, al mismo tiempo le enseña a tocar el piano. Su pasión siempre fue tocar el bajo tal que aprendió a tocarlo a la edad de diez años. Su curiosidad permanente y sobre todo el entusiasmo para entender las cosas lo llevó desde la infancia a tratar de componer música.

A los dieciséis años hizo su debut como solista en Lyon, Francia y comenzó su carrera como solista tocando el bajo en varias orquestas. Al mismo tiempo ya había compuesto música para teatro y danza, su encuentro con el profesor Ludwig Streicher lo llevó a estudiar composición y dirección en la academia de Viena. En los años 90, aunque joven, fue considerado uno de los más virtuosos solistas en contrabajo. Ezio ha actuado como solista y director de orquesta de todo el mundo desde el Carnegie Hall de Nueva York, El Palacio de las Bellas Artes en Ciudad de México y en el Palais des Beaux Arts en Bruselas. Imparte cursos en Japón y París. En el teatro Juvarra di Torino se puso en escena su primera opera llamada "Alcina", También dio sus primeros pasos en el mundo del cine, componiendo música para películas mudas en el Museo de Cine y Bolonia.

En 1998, la música de su primer largometraje One Love por Gianluca Maria Tavarelli lo llevó a acaparar la atención del cine europeo. En el año 2003 con la película Io Non Ho Paura de Gabriele Salvatores, la música de Ezio llamo la atención de la audiencia general y la crítica internacional. Sus composiciones en la película de Salvatores lograron que tuviera una invitación a los Premios Oscar. También se llevó el Premio Flaiano, el Premio Imaie Rising Star, el Premio al mejor músico del año 2007 de la asociación "cinema essay" y el Italian Grammy. En 2005, una grave lesión en su mano izquierda le llevó a centrarse solo en la realización y composición. Se trasladó a Nueva York por un periodo. En el 2005 grabó la banda sonora de la película Quo Vadis Baby.

Falleció en Bolonia a los cuarenta y ocho años el 15 de mayo de 2020 a causa del ELA —esclerosis lateral amiotrófica—, una enfermedad degenerativa que le fue diagnosticada en 2011.

Principales producciones
En 2009 fue galardonado con el Premio Lavagnino como compositor del año por ser un compositor innovador en el mundo de la música clásica y en el cine.

En el año 2010 para cerrar la temporada de conciertos del Teatro Regio de Turín, dirige el estreno mundial de su primera sinfonía titulada "Oceans". Un gran éxito con una ovación de pie y quince minutos de aplausos.

En 2011, es el primer compositor italiano en recibir el prestigioso Premio Green Room en Melbourne por composición y ejecución de su sinfonía. Desde marzo de 2011, es Director Principal y Director Artístico de la Orquesta Inglesa "The London Strings". Ezio ha colaborado y ha hecho composiciones dedicadas a las asociaciones como Libera, el UNICEF y el Proyecto Mundial de la Sonrisa.

Colaboraciones destacadas
Algunas de sus numerosas producciones actuales y colaboraciones son:

Christopher Wheeldon (The San Francisco Ballet)
The BalletBoyz.
Southbank Centre of London.
Sydney Dance Company.
Rafael Bonachela.
James Thiérrée.
Scottish Dance Theatre.

Colaboración con artistas
Billy Corgan (Smashing  Pumpkins)
Gustavo  Beytelmann (Gotan  Project)
Roberto Saviano (Escritor)
Lucariello (Rapero)
Jean  Michelle Folon (Pintor)

Su estilo de composición se basa en la explotación emocional. Su música es utilizada constantemente por directores, coreógrafos, en el cine, la televisión y transmitida por las emisoras de radio más importantes del mundo. Hoy en día los críticos y las audiencias internacionales consideran que, Ezio Bosso, es uno de los compositores más destacados de su generación.

Enlaces externos
 Página oficial de Ezio Bosso.

Referencias

Enlaces externos

Compositores de música clásica de Italia del siglo XXI
Nacidos en Turín
Fallecidos en Bolonia
Fallecidos por esclerosis lateral amiotrófica en Italia

Ezio Bosso


La maison d'arrêt de Bar-le-Duc est une maison d'arrêt française située dans la commune de Bar-le-Duc, dans le département de la Meuse et dans la région Grand-Est.

L'établissement dépend du ressort de la direction interrégionale des services pénitentiaires de Strasbourg. Au niveau judiciaire, l'établissement relève du tribunal judiciaire de Verdun et de la cour d'appel de Nancy.

Histoire

et  siècles
Le bâtiment hébergeant la maison d'arrêt est, à l'origine, un couvent de Carmes, dont la construction débute en . Le site est transformé en prison en  pendant la Révolution française. L'escalier de l'établissement subsiste de cette époque.

et  siècles
L'établissement est officiellement mis en services en .

siècle
Un projet de fermeture de l'établissement est envisagé en  mais il est cependant abandonné.

Description

Situé au 24 place Saint-Pierre à Bar-le-Duc, la maison d'arrêt est l'un des trois établissements pénitentiaires du département. Il est situé dans la ville haute de la commune, non loin du palais de justice. Elle dépend du ressort de la direction interrégionale des services pénitentiaires de Strasbourg, et, au niveau judiciaire, relève du tribunal judiciaire de Verdun et de la cour d'appel de Nancy.

L'établissement a une capacité d'accueil de 80 places exclusivement pour des détenus majeurs hommes prévenus ou condamnés à des peines de moins d'un an. Il est constitué d'un bâtiment administratif et d'un bâtiment de détention. Ce dernier est réparti entre un quartier « Maison d'arrêt Hommes » et d'un quartier « Semi-liberté Hommes ».

Au , l'établissement accueillait 85 détenus, soit un taux d'occupation de 106.2%.

Détenus notables

Événements notables
Le , une mutinerie est déclenchée dans l'établissement, 19 détenus refusant de regagner leur cellule, bloquant la porte d'accès aux promenades et dégradant certaines parties de la maison d'arrêt. La mutinerie prend fin dans la journée à la suite de l'intervention du GIPN et des ERIS, trois des mutins étant placés en garde à vue.

En , un détenu de l'établissement se suicide environ une heure après son incarcération. Cependant, la décision de justice qui a aboutie à l'incarcération ne semble pas avoir suivi les règles de procédure, certains médias indiquant que les magistrats ont établis de faux. Des poursuites disciplinaires sont engagées contre les magistrats en  mais aucune sanction n'est prononcée. En , les magistrats mis en cause sont cependant renvoyés devant le Tribunal correctionnel pour « faux en écriture publique ou authentique » et « atteinte arbitraire à la liberté individuelle par personne dépositaire de l'autorité publique ».

En , un détenu accusé de faire partie d'un commando ayant braqué un dépôt de tabac dans la banlieue de Nancy (« le commando de Ludres ») profite d'une extraction médicale pour s'évader, après avoir été transféré à l'hôpital. Il est cependant repris le lendemain.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Prison en France
 Administration pénitentiaire en France
 Liste des établissements pénitentiaires en France
 Direction interrégionale des services pénitentiaires de Strasbourg

Liens externes

Bar-le-Duc
Bâtiment à Bar-le-Duc
Couvent devenu prison
Bar-le-Duc

Maison d'arrêt de Bar-le-Duc


Maly Weisenblum é uma pianista, cravista e professora brasileira. Por muitos anos foi professora na UFRGS, apresentou-se como solista com as principais orquestras brasileiras e desenvolveu uma ativa carreira como camerista.

Carreira

Natural de Porto Alegre, iniciou seus estudos musicais ainda criança, sendo aluna de piano de Demóphilo Xavier e Natho Henn. Em 1949 passou a estudar com Ilse Woebcke, recebendo também lições de harmonia e contraponto de Ênio de Freitas e Castro. Em seguida fez cursos de curta duração com Hugo Balán, Hans Graf, Karl Schnabel, Hans-Joachim Koellreuter, Tomás Terán, Walter Gieseking e Sebastian Benda. A convite de Benda, em 1955 participou do Festival Bach-Mozart na Bahia como co-solista do Concerto para dois pianos de Mozart, sob a regência de Koellreuter.

Ainda em 1955 fez sua estréia como concertista em Porto Alegre, interpretando o Concerto para piano nº 3 de Beethoven, acompanhada pela OSPA, que segundo o Diário de Notícias foi "um dos grandes sucessos artísticos do ano". O crítico Paulo do Couto e Silva elogiou sua técnica segura, excelente sonoridade, fraseado correto e alto acabamento nos detalhes; sua performance surpreendia e muito se devia esperar dela no futuro. O crítico Angelo Guido louvou seu "elevado e nobre estilo pianístico, absolutamente séria, equilibrada e cheia de calor, sem o mínimo laivo de afetação, rica de compreensão e mergulhada em atmosfera de espiritualidade e encanto", sendo uma intérprete digna das altas exigências da peça, concluindo que "quem ouviu a jovem intérprete no concerto de segunda-feira e viu com que arrebatamento foi aplaudida, [...] mais tarde dela há de lembrar-se, quando o nome de Maly Weisenblum, projetado além das fronteiras do país, brilhar em grandes centros musicais do Velho Mundo".

A convite do professor Hans Graf, dirigiu-se para a Europa, aperfeiçoando-se na Academia de Viena, onde foi aluna de Bruno Seidlhofer, graduando-se com nota máxima. Fez várias apresentações em Viena e cursos no Mozarteum de Salzburgo, onde também se apresentou. Na Academia Chigiana de Siena especializou-se em música de câmara. Recebeu o primeiro prêmio em música de câmara em concurso do Conservatório Real de Música de Bruxelas.

Estava de volta ao Brasil em fins de 1958, realizando concertos com a OSPA em Porto Alegre e recitais em Salvador, Recife, Natal e São Paulo, além de aparecer em programas de rádio e televisão. O compositor e musicólogo Bruno Kiefer escreveu em 1959 dizendo-se surpreendido com os progressos que fizera na Europa, tendo se tornado "uma artista, no sentido mais autêntico da palavra", chegando "àquela fase em que o intérprete já possui todos os pressupostos para estar em completa identificação com a obra", e alcançando "um nível jamais atingido por um pianista porto-alegrense". Em 1960 o Jornal do Dia a chamava de "uma das mais brilhantes figuras do mundo artístico gaúcho". No mesmo ano o crítico carioca Ayres de Andrade a considerou "intérprete de invulgares recursos, quer de técnica, quer de expressividade. [...] Tudo o que ela fez ao piano trazia impresso um cunho de intensa musicalidade".

Na década de 1960 fez numerosas apresentações nas principais cidades brasileiras, recebendo muitos elogios. Foi chamada pelo jornal A Tribuna de São Paulo de "festejada pianista patrícia", "uma das mais destacadas virtuoses do teclado do sul do país e dos meios artísticos nacionais", o Jornal do Brasil do Rio de Janeiro a chamou de "grande musicista", o Diário de Notícias de Porto Alegre destacou a "brilhante carreira" que vinha fazendo diante "das mais exigentes plateias", e o Jornal do Dia de Porto Alegre assinalou o "tanto sucesso que tem alcançado dentro e fora de nossas fronteiras". No II Festival Internacional de Música do Paraná em 1966 foi professora e recitalista, e fez o recital de abertura do III Festival em 1967. Relembrando em 1970 sua participação no III Festival, a crítica Marisa Sampaio a chamou de "grande artista do teclado". Em 1974 foi membro do júri do Concurso Nacional de Piano Natho Henn de Porto Alegre.

Em 1965 foi contratada pelo Instituto Santa Cecília de São Paulo para coordenar o curso de interpretação pianística, já dava aulas em Porto Alegre, e depois lecionou por muitos anos no Departamento de Música do Instituto de Artes da UFRGS, quando sua carreira como concertista passou para segundo plano. Embora ocasionalmente ainda atuasse como solista com orquestras, permaneceu ativa nos palcos principalmente como camerista e, a partir de 1985, como membro estável da Orquestra de Câmara do Theatro São Pedro, onde atuou como cravista. Em 1990 formou um duo com o flautista Ayres Potthoff que permaneceu ativo por dez anos, apresentando-se na França, Alemanha, República Tcheca e Noruega, interpretando obras de compositores europeus e brasileiros. Formou muitos alunos e aposentou-se no Instituto de Artes em 2006.

Gravou LPs com obras de Armando Albuquerque e Bruno Kiefer, elogiada por Edino Krieger por sua interpretação de obras de Kiefer, e em 2000 lançou o CD Recital com Ayres Potthoff, com obras de Bach, Mozart e Beethoven.

Bruno Kiefer dedicou-lhe uma sonata. Foi um dos três recipientes da dedicatória de um livro do filósofo Ricardo Timm de Souza lançado pela editora da PUCRS, dizendo que ela "faz da arte uma pedagogia da dignidade humana". Para o músico e historiador Rogério Ratner, Maly Weisenblum é um dos artistas de origem judaica que deram contribuições de grande importância à música do estado, e a pesquisadora Liliana Andrade a chamou de "proeminente pianista de Porto Alegre". Em 2016 foi homenageada pela UFRGS no Seminário Grandes Mestres da UFRGS como um dos professores que "contribuíram significativamente para o desenvolvimento das áreas da Música e das Artes Cênicas da Universidade".

Ver também
História da música erudita em Porto Alegre

Pianistas do Rio Grande do Sul
Cravistas do Brasil
Professores do Rio Grande do Sul
Professores da Universidade Federal do Rio Grande do Sul
Naturais de Porto Alegre

Maly Weisenblum


2. division i ishockey 1975-76 var turneringen på niveau 2 i dansk ishockey i sæsonen 1975-76, og den havde deltagelse af seks hold, der spillede en firedobbeltturnering alle-mod-alle, hvilket gav 20 kampe til hvert hold. Holdene spillede om to pladser i kvalifikationsspillet om oprykning til 1. division.

Turneringen blev vundet af Frederikshavn IK, der dermed vandt 2. division for anden gang, og som sammen med IK Skovbakken gik videre til kvalifikationsspillet om oprykning til 1. division, hvor de to hold sammen med de fire lavest placerede hold fra grundspillet i 1. division spillede om de sidste fire ledige pladser i 1. division i den efterfølgende sæson. I kvalifikationsspillet lykkedes det imidlertid ikke for nogen af de to hold at spille sig til oprykning til 1. division.

Resultater og stillinger

De seks deltagende hold spillede en firedobbeltturnering alle-mod-alle, hvilket gav 20 kampe til hvert hold. De to bedst placerede hold, Frederikshavn IK og IK Skovbakken, gik videre til kvalifikationsspillet om oprykning til 1. division.

Se også
 1. division i ishockey 1975-76

Kilder / eksterne henvisninger
 HVEM HVAD HVOR 1977

Noter

1975-76
Ishockey i 1975
Ishockey i 1976

2. division i ishockey 1975-76


Olaylar
 29 Mayıs - Sabahın erken saatlerinde Maraş'ta büyük bir deprem meydana gelmiştir.
 Kumanlar, Bizans İmparatorluğu'na saldırdı.

Doğumlar
 II. Bhāskara, Hint matematikçi (ö. 1185)
 Otto von Freising, Alman piskopos ve tarihçi (yaklaşık tarih; ö. 1158)
 Gerardus Cremonensis, bilimsel çalışmalarda İtalyan çevirmen (yaklaşık tarih; ö. 1187)
 İskoçyalı Henry, 3. Huntingdon Earl'ü (ö. 1152)

1114


Kretase veya Kretase dönemi, Mezozoyik Zaman'ın üç alt bölümünden sonuncusudur. Jura'dan sonra, Paleojen'den önce gelir. Günümüzden 145 milyon yıl önce başlayıp ~ 66 milyon yıl önce sona erdiği kabul edilir.

Kretase, Tebeşir dönemi olarak da bilinir. Bu döneme tarihlenen kayaçlarda bolca tebeşir bulunması, döneme bu adın verilmesine neden olmuştur. Tebeşir, ölü planktonların deniz tabanına çökmesi sonucunda su basıncının etkisiyle oluşmaktadır.

Yeryüzü ve iklim
Kıtaların parçalanma ve kayma süreci dönem boyunca devam eder. Antarktika ve Avustralya dönem sonunda birbirinden koparlar. Hindistan ve Madagaskar, kuzey doğu yönünde ilerlemeye devam etmektedir. İtalya ve Yunanistan, Tetis içinde tek bir kütle olarak Avrupa kıtasına yaklaşmaktadır. Avrasya hâlen bir bütün halindedir. Ayrılmış olan Kuzey Amerika dönem sonlarında Batı Avrupa'yla çarpışır. Hindi-Çini ise Avrasya kıtasına sokulmaktadır. Dönemin sonlarına doğru Güney Amerika da Afrika'dan ayrılır.

Kretase'de de Jura'da olduğu gibi ılıman ve yağışlı bir iklim gezegene hakimdir. Mevsimsel farklılıklar belirgin değildir. Karaların hemen hemen aynı seviyede olması, yükseltilerin olmaması bunda etkindir. Kutuplarda buzullar yoktur ve deniz seviyeleri yüksektir.

Deniz yaşamı
Ilıman bir iklim, mevsim farklılıklarının belirgin olmaması, karalarda yağışların fazla olmasıyla denizlere taşınan minerallerin bolluğu, sığ denizlerin yaygınlığı, denizlerde özellikle planktonik yaşamın büyük ölçüde yaygınlaşmasına yol açmıştır. Planktonlarla beslenen deniz canlıları açısından son derece uygun olan bu ortamda, sığ ve ılıman denizlerde resifler hızla yayılmıştır.

Resiflerin yaygınlaşması pek çok canlı türünün de gelişmesine geniş bir ortam oluşturmuştur. Bugün bilinen türleriyle midyeler, istiridyeler, denizkestanesi gibi türlerin yanı sıra, ahtapot, yengeç, ıstakoz gibi gelişmiş kabuklular da yaygınlaşmıştır.

Orta ve derin sularda kıkırdaklı dev yırtıcılar varlık gösterirken sığ sularda su ortamına uyum sağlamış olan sürüngen türleri yaygınlaşmıştır. Her iki grup da Kretase boyunca giderek daha iri cüsseli olma eğilimi göstermişlerdir.

Kara yaşamı
Bir önceki dönem olan Jura döneminin baskın florası, Kretase'nin sonlarına kadar baskın olmaya devam etmiştir. Kretase'nin başlarında ortaya çıkmaya başlayan ve sonlarına doğru baskın bitki türü olan çiçekli bitkiler, bu dönemin evrimsel çizgisine damgasını vuran belirtin bir evrimsel aşamadır. Başlarda ekvator kuşağında, yağışların azalmasıyla ormanların aleyhine yaygınlaşan otsu bitkiler arasında ve giderek daha kuzey enlemlerde orman tabanında, otsu bitkiler olarak ortaya çıkan çiçekli bitkiler, Kretase'nin sonlarına doğru kozalaklı orman alanlarında da hızla yayıldılar. Meşe türleri, akçaağaç, manolya, ceviz, huş ve dişbudak ağaçları, çiçekli odunsu bitkilerin bugüne ulaşan biçimleridir.

Günümüzdeki floranın yüzde doksan, doksan beşinin çiçekli bitkilerden oluşmasına kadar gelişen açılım, Kretase'de ortaya çıkmış ve izleyen dönemlerde başarılı bir biçimde yaygınlaşmıştır. Çiçekli bitkilerin bu avantajı, üreme ve yayılma olanakları açısından böcekler gibi canlı türlerinden de yararlanmış olmalarına bağlı olmuştur.

Jura döneminden gelen Dinozorların yanı sıra yeni türler de bu dönemde ortaya çıkmıştır. Kretase Dönemi, Dinozorların altın çağı olmuştur.

Kitlesel yok oluş
Kretase'nin sonunda bir göktaşının gezegene çarpmasıyla tüm yaşam türlerinin % 70-80 i yok olmuştur.(ya da diğer bir varsayım dönemdeki ani iklim değişiklikleri sonucu sıcaklığın düşmesi) Bu yok oluştan en fazla etkilenenler genel olarak sürüngenler ve özel olarak da Dinozorlardır. Tüm kuş olmayan Dinozor türleri ortadan kalkmıştır.

Kretase Dönemin sonunu ve –eski yıllarda Tersiyer Dönem olarak tanımlanan- bir sonraki dönemi başlatan bu olaya, "Kretase / Tersiyer Yok Oluşu"nun kısaltılmış ifadesi olarak "K/T Olayı" (veya K/Pg olayı) denile gelmiştir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Antarktika'da doğa tarihi

Kretase


L'Audi 100 C2 est un véhicule de la catégorie grande routière d'Audi NSU Auto Union AG, qui a été produit à partir de 1976 en tant que successeur de l'Audi 100 C1.

Le tout nouveau véhicule (également connu en interne sous le nom de Type 43) a été présenté à la presse en août 1976. Avec les nouveaux moteurs cinq cylindres, ce modèle a clairement montré l'influence du directeur de la technologie d'Audi, Ferdinand Piëch. En plus des premiers modèles Avant, qui ont été présentés en 1977, Audi a présenté le premier modèle à moteur diesel cinq cylindres dans la C2. Les puissants modèles turbo cinq cylindres ont été présentés à l'IAA de 1979, mais ils étaient commercialisés sous le nom d'Audi 200.

Après près de 900 000 unités produites, la C2 a été remplacée en 1982 par l'Audi 100 C3 avec une nouvelle carrosserie plus aérodynamique.

Historique du modèle

Général

Par rapport à sa prédécesseur, dont environ  unités ont été fabriquées en huit ans environ, l'Audi 100 C2 a été entièrement repensée. La première Audi 100 C1 était souvent perçue comme une «Mercedes par procuration», qui se situait sous la Mercedes-Benz W114/115, aussi appelée «/8». La nouvelle Audi 100 C2 rivalisait désormais dans la catégorie grande routière contre la Mercedes-Benz Type 123 et la BMW E12.

Contrairement à sa prédécesseur, initialement conçue pour le marché européen, la nouvelle Audi 100 devait être une gamme de véhicules pouvant être utilisée dans le monde entier et de différentes manières, car ses développeurs ont défini cela comme objectif de développement. Car entre-temps, le potentiel du marché américain était également devenu pertinent pour Audi. Des éléments essentiels de l'architecture de la plate-forme de la C2 étaient encore existant dans la C4 de 1990.

Les spécifications de la C2 ont été adoptées en avril 1974 : la nouvelle Audi devait remplacer le modèle précédent, la VW K70 et la Volkswagen Type 4, et également combler le vide de la Ro 80 - la dernière NSU devait expirer en 1977. Après tout, le nouveau modèle haut de gamme du groupe Volkswagen avait déjà été conçu pour l'utilisation de moteurs à pistons alternatifs et du nouveau moteur rotatif, le KKM 871. Fin 1974, la conception a été finalisée.

La C2 avait une carrosserie généreuse avec un coefficient de traînée favorable de 0,42 et un faible poids à vide pour cette catégorie de véhicule. Contrairement à sa prédécesseur, aucun coupé n'a été proposé, mais une berline à hayon, l'"Audi 100 Avant", a été lancée plus tard. Un break classique était en cours de développement, mais il n'a finalement pas été mis sur le marché. Les plans visant à mettre sur le marché le modèle Avant en tant que Volkswagen full-size ont finalement été abandonnés en 1975.

Pour le marché américain, le modèle précédent, la C1, a été fabriqué sur la même chaîne que la C2 à Neckarsulm pendant une année entière jusqu'à l'été 1977, car pour la successeur du marché américain, l'Audi 5000, l'homologation avec la législation américaine stricte pour les émissions et la sécurité n'était pas encore terminée.

Conception
La forme de la carrosserie a été conçue par Hartmut Warkuß, qui était responsable de la conception de nombreux véhicules Audi et Volkswagen jusqu'aux années 1990. La C2 avait une forme monolithique qui, avec ses nombreuses lignes droites et angles droits, donnait une impression froide, presque austère. La soi-disante «ligne Toronado», qui divise le flanc latéral et fait apparaître un centre de gravité optiquement profond, était un élément de conception de la nouvelle Audi 100. Comme pour la NSU Ro 80, les véhicules quatre portes étaient dotés de fenêtres arrière triangulaires typiques du design Audi. Les petites vitres avant et arrière étaient collées dans la carrosserie. La procédure était assez nouvelle à l'époque; L'un des avantages est que les vitres deviennent des éléments stabilisateurs de la carrosserie.

L'intérieur a été conçu par le designer de la Ro 80, Claus Luthe, et la palette de couleurs modernes, pour les années 1970, avec des tons marron, bleu, orange et vert a été développée en collaboration avec l'architecte munichois Paolo Nestler. Il était également responsable du fait qu'aucun rouge fort n'était initialement disponible ("Le rouge crée des stimuli d'agression évitables"). L'idée de base était de protéger le conducteur des contrastes de couleurs criards et de se concentrer davantage sur des couleurs d'apparence naturelle. Non seulement les tissus étaient de couleur coordonnée, mais aussi les garnitures intérieures, le tableau de bord, les tapis de sol et même le déflecteur du volant.

Les bouches d'aération à large bande avec climatisation entièrement intégrée qui sont situées sur toute la largeur de l'intérieur reviennent directement à la demande de Ferdinand Piëchs pour un air frais sans courants d'air : ce concept a également trouvé sa place beaucoup plus tard dans la Volkswagen Phaeton et cela est finalement devenu une caractéristique de conception déterminante à l'intérieur de toutes les Audi ces dernières années. En résumé, on peut dire qu'avec le design de la C2, Audi s'était très clairement émancipée des gènes Daimler de sa prédécesseur, la C1 : depuis sa relance en 1965, Audi avait trouvé son propre style en absorbant des éléments de design de la NSU Ro 80.

Styles de carrosserie
La berline quatre portes est apparue pour la première fois en août 1976. À partir de février 1977, la version deux portes est également disponible, mais la demande est faible. En septembre 1977, l'Avant est apparue avec un grand hayon, mais elle est plus courte que la berline à malle. Son arrière est similaire à celui de la Volkswagen Passat de première et deuxième génération.

Technologie et innovation
Par rapport à sa prédécesseur, il y a eu des avancées en matière de sécurité passive : comme le principe de pliage autogène de Timochenko, les longerons avant absorbent l'énergie de l'impact.

À l'exception du quatre cylindres EA-827 (63 kW/85 ch) introduit dans l'Audi 80 en 1972, le véhicule, plus gros que sa prédécesseur, était équipé de nouveaux moteurs. En plus du plus gros quatre cylindres EA-831 (85 kW/115 ch), il y avait le premier cinq cylindres d'Audi, l'EA 828, à partir de début 1977. L'Audi 100 5E a fait sensation lors de sa présentation et, avec une cylindrée de 2,1 litres et une injection d'essence mécanique Bosch K-Jetronic, elle développait 100 kW/136 ch. Pour le Japon, cette machine était équipée d'un pot catalytique et étranglée.

Daimler-Benz avait déjà présenté un moteur diesel cinq cylindres (l'OM617) dans la Mercedes 240 D 3.0 (W115) en 1974. Le moteur a été développé début 1972 par Ferdinand Piëch, qui a dirigé pendant une courte période son propre bureau d'ingénierie à Stuttgart après avoir quitté Porsche.

L'idée de base derrière le moteur cinq cylindres de 2,1 litres acoustiquement distinctif était de créer un moteur qui combine la douceur d'un six cylindres avec l'économie d'un quatre cylindres.

En avril 1978, la version cinq cylindres avec carburateur, l'Audi 100 5S de 85 kW (115 ch), a remplacé le tout aussi puissant moteur quatre cylindres EA 831 de 2 litres. Le moteur (code WA) a également été utilisé dans le Volkswagen LT et l'AMC Gremlin.

En octobre 1978, l'Audi 100 5D est arrivée sur le marché avec un moteur diesel cinq cylindres de 51 kW (70 ch) et 2 litres basé sur le moteur essence. Dans la perspective de la présentation, un «voyage du monde» efficacement médiatique a été effectué. Lors de la traversée de différents continents, environ 30 000 km ont été parcourus pour prouver la fiabilité du premier modèle diesel d'Audi. Le modèle a ensuite été équipée d'un turbocompresseur à gaz d'échappement supplémentaire.

La version CD, richement équipée, est également sortie en 1978. Cette variante d'équipement particulièrement confortable n'était disponible que dans des tons métalliques, et les vitres électriques, les vitres teintées en verts, les jantes en alliage léger et la direction assistée étaient de série. À l'intérieur de la CD, il y avait plusieurs briquets et deux soi-disant "coussins de repos" à l'arrière.

Prototypes Wankel
L'idée de proposer l'Audi 100 avec un moteur Wankel, qui aurait donné à la NSU Ro 80 une successeur dans la gamme Audi, a été abandonnée en 1977 après un test complet de flotte avec le nouveau moteur KKM 871 (moteur à piston rotatif) d'environ 180 ch. La rentabilité d'une telle motorisation était discutable. Compte tenu de la crise pétrolière, la consommation de carburant était trop élevée par rapport à des moteurs comparables à pistons alternatifs, mais il n'était techniquement pas possible de dériver une version diesel économique. Cela a laissé la Ro 80 sans successeur.

Lifting
En août 1979, l'Audi 100 a été révisée, ce qui pouvait se voir avec les phares différents à clignotants blancs, les feux arrière élargis et l'intérieur révisé.

Fin 1979, la variante de luxe, l'Audi 200 C2, est arrivée sur le marché. Elle était basée sur l'Audi 100 CD et était disponible avec un moteur à injection de 100 kW (136 ch) (Audi 200 5E) et en version turbo avec 125 kW (170 ch) sous le nom d'Audi 200 5T. La 200 était la première incursion d'Audi dans la catégorie luxe.

Un nouveau cinq cylindres de 1,9 litre (Audi 100 5) était disponible en août 1980. Le plus petit cinq cylindres du programme (100 ch) a été fabriqué à seulement 11 635 unités au total (dont 615 Avant). En Italie, ce moteur était également proposé avec l'équipement CD, cette combinaison n'était normalement pas disponible, car il existe une taxe de luxe pour les véhicules d'une cylindrée supérieure à 2,0 litres. À l'été 1981, apparaissent les versions CS (avec becquet avant et jantes en alliage léger) et la version Formel E à économie d'énergie. À partir de novembre 1981, le moteur diesel pouvait être commandé avec un turbocompresseur à gaz d'échappement et 87 ch. Au Nigeria, l'Audi 100 a également été produite en petit nombre chez Volkswagen à partir de complete knock down.

En août 1982, la production de la C2 est arrêtée à Neckarsulm après 902 408 exemplaires. Aujourd'hui, ces véhicules sont devenus rares en raison de leur sensibilité à la rouille.

Au 1er janvier 2015, selon KBA, au moins 1 197 véhicules avec les numéros de code de type de cette gamme ont été enregistrés.

Sa successeur fut l'Audi 100 C3.

Version américaine
Aux États-Unis, l'Audi 100 C2 a été proposée sous le nom d'Audi 5000 de 1978 à 1983. En général, ces modèles étaient mieux équipés, par exemple avec des sièges en cuir et la climatisation, qui étaient rarement installés en Europe.

De plus, la 5000 avait initialement des phares ronds. Début 1980, elle reçoit également les phares carrés de l'Audi 200.

Équipements et variantes de moteurs

Europe
1976-1977
Audi 100 : équipement de base (YV)* **
Audi 100 L : intérieur de haute qualité (YV)**
Audi 100 GL : meilleur équipement (YV)

1976-1978
Audi 100 S : équipement de base (WA)* **
Audi 100 LS : intérieur de haute qualité (WA)
Audi 100 GLS : meilleur équipement (WA)

1977-1978
Audi 100 : équipement de base (YV, WC)* **
Audi 100 L (5E) : intérieur de haute qualité (YV, WC)**
Audi 100 GL (5E) : meilleur équipement (YV, WC)

1978-1981
Audi 100 (5E, 5S) : équipement de base (YV, WC, WB)* **
Audi 100 L (5E, 5S, 5D) : intérieur de haute qualité (YV, WC, WB, CN)**
Audi 100 GL (5E, 5S, 5D) : meilleur équipement (YV, WC, WB, CN)
Audi 100 CD (5E, 5S, 5D) : équipement de luxe (WC, WB, CN)

1981-1982
Audi 100 C (5E, 5S, 5D, 5) : version économique (YV, WC, WB, CN, WH)* **
Audi 100 CL (5E, 5S, 5D, 5, Turbodiesel) : équipement de base (YV, WC, WB, CN, WH, DE)**
Audi 100 GL (5E, 5S, 5D, 5, Turbodiesel) : intérieur de haute qualité (YV, WC, WB, CN, WH, DE)
Audi 100 CD (5E, 5S, 5D, 5) : équipement de luxe (WC, WB, CN, WH)
Audi 100 CS (5E, 5S, 5D) : équipement sportif (YV, WC, WB, CN)*
Audi 100 Formel E : l'équipement correspond à une Audi 100 L ou CL avec consommation optimisée (YV)*
Audi 100 Formel E : l'équipement correspond à l'Audi 100 GL avec consommation optimisée (YV)*

(*) non disponible en tant qu'Avant
(**) également disponible avec deux portes

Afrique du Sud
Fin 1977, l'assemblage en complete knock down de la Type 43 a commencé chez Volkswagen Afrique du Sud (exclusivement en tant que conduite à droite) à Uitenhage, en Afrique du Sud. Ces véhicules différaient des modèles fabriqués en Allemagne, en partie en raison de l'utilisation de pièces détachées de fournisseurs locaux, mais aussi en raison de la logique d'équipement et des noms de modèle différents. Elles ont été remplacées par l'Audi 500 à partir de fin 1983.

1977-1981
Audi 100 LS : équipement de base (YV)
Audi 100 GL (jusqu'en 1978) : intérieur de haute qualité (WA)
Audi 100 GL 5 (à partir de 1978) : meilleur équipement (WB)
Audi 100 GL 5D (seulement en 1979) : meilleur équipement (CN)
Audi 100 GLS 5E : meilleur équipement (WC)
Audi 100 GLX 5E : équipement de luxe (WC), correspond en apparence à l'Audi 100 CD

1981-1983 (lifting)
Audi 100 4 (YV)
Audi 100 5S (WB)
Audi 100 5E (WC)
Audi 100 5 (WH) (à partir de 1982)
Audi 100 5E (WC) (à partir de 1982) : correspond en apparence à l'Audi 100 CS

Peinture extérieure
Au fil des ans, exactement 44 finitions de peinture ont été proposées pour l'Audi 100 C2 depuis son introduction à l'été 1976. En plus des peintures unies standard, il existait, en option, des finitions de peintures métallisées, ainsi que des couleurs dites spéciales (*) qui faisaient l'objet d'un supplément. La gamme de couleurs proposée était différente sur les marchés régionaux, de sorte que la gamme d'Europe continentale différait de celle du Royaume-Uni et des États-Unis. Schwarz Uni a toujours été disponible en Grande-Bretagne, mais eulement de 1976 à 1978 en Europe continentale.

Couleurs extérieures de 1976 à 1982
 Peinture unie

(*) Couleur spéciale soumise à supplément

 Peinture métallisée

 Couleurs spéciales sur demande du client

 Peinture spéciale en 1979: surtaxe de 457 Deutsche Mark

Notes et références

100
Automobile des années 1970
Automobile des années 1980

Audi 100 II


Sırât (), İslâm ve Zerdüştlük dinlerine göre Cehennem üzerine kurulmuş dar ve geçilmesi güç köprüdür.

Etimoloji
Erken dönem İslam dil bilimcileri kelimenin sırat, sirat veya zirat şekillerinden hangisi ile okunması gerektiğinde tereddüt ettiler ve onu yabancı bir kelime olarak tanımladılar. Suyuti ve bazı alimler kelimenin Yunanca olduğunu söylerler. Latince strata kelimesinin helenistik formu olarak tanımlanır ve buradan Arami ve Arap diline geçtiği ifade edilir.

Mitolojik köken
İran mitolojisi Zerdüştlük'te sinvat (Çinvat Köprüsü) cehennem üzerinde kurulu bir köprüdür ve buradan Zerdüşt'e inananlar güzel bakire bir kız ve iki adet köpek eşliğinde eğlenceli ve şarkılı bir yer olan cennete gideceklerdir.

İslam'da
Sırat köprüsünden Kur'an'da bahsedilmemekle birlikte, hadislerde söz edilmiştir.

İslâm inanışına göre tüm insanlar Sırât'tan geçecektir. Müminler, yani İslam dinine inananlar, Dünya'daki eylemlerinin mahiyetine göre hızlı veya yavaş, rahat veya zor, bu yoldan başarıyla geçecekler, kâfirlerin, yani İslâm dininin esaslarından bir veya daha fazlasını inkâr edenlerin ayakları sürtecek ve Cehennem'e düşeceklerdir.

Gazali Kimyâ-i Saâdet'inde sırattan şöyle söz eder:

Sırât'ın vasıfları
İslâm dininin kutsal kitabı Kur'an'da da Sırât'ın mahiyetinden söz edilmemiş. Ancak bu konuda bazı hadisler mevcuttur. Bunlara göre Sırât Köprüsü kaygan olup üzerinde emrolunduklarını yakalamaya yarayan çengeller ve bir diken çeşidi vardır. Üzerinden geçen Müslümanların bir kısmı şimşek gibi, bir kısmı rüzgâr gibi, bir kısmı hızlı giden at ve develer gibi geçecekler.

Kaynakça

İslam'da ahiret
İslam mitolojisi

Sırât


Kristijan Kahlina (Zagreb, 24. srpnja 1992.) je hrvatski nogometaš koji trenutačno igra za američki Charlotte. Igra na poziciji vratara.

Klupska karijera
Dana 7. rujna 2016., Kahlina je debitirao za Goricu u porazu (2:1) od Sesveta. U Gorici je kasnije bio kapetan.

Charlotte
Dana 28. prosinca 2021. prešao je iz bugarskog kluba Ludogorec Razgrad u novi američki MLS klub Charlotte. Za novi klub debitirao je 27. veljače 2022. u prvoj utakmici kluba u MLS-u i to u gostujućoj protiv D.C. Uniteda koji je dobio utakmicu 3:0. U idućoj odigranoj utakmici, također druge u klupskoj povijesti, odnosno prvoj domaćoj, Charlotte je izgubio 0:1 od LA Galaxyja. Na toj utakmici bilo je 74.479 gledatelja te je na toj utakmici srušen rekord po broju gledatelja na nekoj utakmici MLS-a.

Reprezentativna karijera
Kahlina je skupio jedan nastup za Hrvatsku do 19 godina. Za seniorsku reprezentaciju još nema službenog nastupa.

Priznanja

Klupska
Gorica
 Druga HNL (1): 2017./18.

Koper
 Slovenski superkup (1): 2015./16.

Ludogorec Razgrad
 Prva bugarska nogometna liga (1): 2020./21.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Soccerway
 Profil, Transfermarkt

Hrvatski nogometaši
Nogometaši Dinama
Nogometaši HNK Gorice
Nogometaši NK Kopera
Nogometaši NK Lučkog
Životopisi, Zagreb

Kristijan Kahlina


Javier Mascherano (d. 8 Haziran 1984, San Lorenzo) Arjantinli eski futbolcudur. En son Estudiantes'de forma giymiştir.

Kariyeri

Kulüp kariyeri

Arjantin ve Brezilya
Futbola Arjantin'in sembol kulüplerinden River Plate alt yapısında başladı. 2003 - 2005 yılları arasında River Plate'te 46 maça çıktı. 2005 Temmuz'unda 12 milyon euro karşılığında Brezilya ligi takımlarından  Corinthians'a transfer oldu. Bu takımda forma giydiği 1 sezonda 26 maça çıktı 5 gol attı.

İngiltere
Corinthians'ta şampiyonluk yaşadıktan sonra 2006 Temmuz'unda Avrupa'nın yolunu tuttu ve 14.6 milyon euro karşılığında Premier League takımlarından West Ham United'a transfer oldu. Burada yarım sezon oynadıktan sonra 2 milyon euro karşılığında Liverpool'a kiralandı. 1,5 sezonluk kiralık dönemin ardından Temmuz 2008'de Liverpool 22.5 milyon euro karşılığında bonservisini aldı. Liverpool'da 2 sezon daha geçirip toplamda 94 lig maçına çıktı.

Barcelona
2010 Ağustos'ta 20 milyon euro'ya Barcelona'ya transfer oldu. Barcelona'daki ilk sezonunda hem UEFA Şampiyonlar Ligi hem de La Liga şampiyonluğu yaşadı.

Millî takım kariyeri
Daha önce çeşitli alt yaş kategorilerinde Arjantin forması giyen Mascherano, 2003 yılından beri Arjantin millî takımında forma giyiyor. Toplamda 73 maça çıkarken takımının 2004, 2007 ve 2011 yıllarında katıldığı üç Copa América, 2006 ve 2010 yıllarında katıldığı iki Dünya Kupası kadrolarında yer aldı. Bunların yanı sıra 2004 Atina ve 2008 Pekin olimpiyatlarında altın madalya kazanan takımın bir parçasıydı. Ayrıca Mascherano Arjantin millî takımının da bir süre kaptanlığını yaptıktan sonra bu görevi Lionel Messi ye devretmiştir.

Başarıları

Kulüp
River Plate
Primera División (Arjantin): 1
 2003-04 Clausura

Corinthians
Série A: 1
 2005

Barcelona
La Liga: 2
 2010-11, 2014-15
UEFA Şampiyonlar Ligi: 1
 2010-11, 2014-15
Copa del Rey: 1
 2011-12
Supercopa de España: 2
 2010, 2011
UEFA Süper Kupası: 1
 2011
FIFA Kulüpler Dünya Kupası: 1
 2010-11

Millî takım

 2014 FIFA Dünya Kupası: 2. - Gümüş madalya

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Goal.com Profili

1984 doğumlular
Santa Fe eyaleti doğumlu sporcular
Yaşayan insanlar
Arjantinli gurbetçi futbolcular
Arjantin millî futbol takımı futbolcuları
Arjantin 20 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Arjantinli Olimpiyat futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Stoper futbolcular
2004 Yaz Olimpiyatları futbolcuları
2008 Yaz Olimpiyatları futbolcuları
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2010 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
İtalya vatandaşlığına kabul edilenler
Altın Olimpiyat madalyalı Arjantinli sporcular
Primera División (Arjantin) futbolcuları
CA River Plate futbolcuları
Série A (Brezilya) futbolcuları
SC Corinthians Paulista futbolcuları
Premier League futbolcuları
West Ham United FC futbolcuları
Liverpool FC futbolcuları
La Liga futbolcuları
FC Barcelona futbolcuları
Hebei Zhongji futbolcuları
2004 Copa América futbolcuları
2007 Copa América futbolcuları
2011 Copa América futbolcuları
2014 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
2008 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
2004 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
2015 Copa América futbolcuları
Copa América Centenario futbolcuları
2018 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
Altın Olimpiyat madalyalı futbolcular
Sicilya asıllı Arjantinliler
Congguo Cuçio Şiehui Çaoci Liensai futbolcuları
Estudiantes de La Plata futbolcuları
FIFA Century Club
Brezilya'daki gurbetçi futbolcular
Çin'deki gurbetçi futbolcular
İngiltere'deki gurbetçi futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
Brezilya'daki Arjantinli gurbetçiler
Çin'deki Arjantinli gurbetçiler
İngiltere'deki Arjantinli gurbetçiler
İspanya'daki Arjantinli gurbetçiler

Javier Mascherano


Sérgio Ricardo Oliveira dos Santos (Rio de Janeiro, 9 de abril de 1987) é um produtor musical e compositor brasileiro. Ele foi indicado ao Grammy Latino de 2018 pelo seu trabalho no álbum Dona de Mim da cantora IZA, além de ter sido um dos fundadores do selo musical da Som Livre, o InBraza.

Carreira
Alguns dos seus maiores destaques são suas canções e trabalhos com artistas como IZA, Pedro Sampaio, Gilsons, Glória Groove, Anitta e Luísa Sonza. Seu catálogo é bem variado e passa por diversos gêneros musicais, que vão do pop, reggae, R&B e funk, até a MPB de Gilberto Gil e Lulu Santos e o axé dos grupos Tchakabum e Psirico, por exemplo.

Foi reconhecido por seu trabalho em premiações e indicações, como o Prêmio Multishow que ganhou duas vezes (Música do Ano 2018 com "Pesadão" e Música Chiclete 2020 com "Sentadão") e foi indicado ao Grammy Latino de 2018 na categoria "Melhor Álbum de Música Pop Contemporânea em Língua Portuguesa" pelo álbum "Dona de Mim".

É também um dos fundadores do selo musical InBraza, juntamente com Pablo Bispo e Ruxell, parceiros em diversas canções.

Discografia

Referências

Ligações externas

Compositores do Brasil
Produtores musicais do estado do Rio de Janeiro
Músicos afro-brasileiros

Sérgio Santos (produtor musical)


Teodor Tăutu se poate referi la:
 Teodor V. Tăutu (1828-1902) - om politic român, care a îndeplinit funcția de primar al municipiului Iași în perioadele 5 decembrie 1866 - 26 iunie 1868 și 25 mai - 25 octombrie 1870.
 Teodor Tăutu (1868-1937) - fiul lui Teodor V. Tăutu, general român, erou al Primului Război Mondial

Teodor Tăutu