Henri Huvelin (Laon, 7 de octubre de 1830-París, 10 de julio de 1910) fue un sacerdote francés famoso por sus cualidades como confesor y director espiritual, puestas de manifiesto en su interacción con personalidades famosas de su tiempo, tales como san Carlos de Foucauld, Émile Littré y Friedrich von Hügel, entre otros. Carl Gustav Jung, el célebre psiquiatra, psicólogo y ensayista suizo, habría declarado a Henri Huvelin como quien más se aproximó en toda la Historia a sus métodos de dirección espiritual.

Sus primeros años
Henri Huvelin nació el 7 de octubre de 1830 en Laon, departamento de Aisne (Francia), en una familia de un padre ateo hasta 1873 y de una madre muy devota que murió en 1855. Vivieron en la «rue Richer» de París. Henri estudió en el Liceo Condorcet (Lycée Impérial). Estudiante brillante, ganó el primer premio en el Concurso general en versión griega. Desde el principio, se decidió a ser sacerdote. Hizo un retiro en la abadía de Bellevaux. Su objetivo principal fue frustrado inicialmente por su padre, quien siempre objetó que Henri entrara en la Trapa. El sueño del padre era que su hijo hiciera una carrera académica de prestigio. A la espera de seguir su vocación, Henri Huvelin cursó tres niveles de filosofía, las letras griegas y después cursó en la Escuela Normal Superior de París (École Normale Supérieure).

Cursó en el Seminario francés de Roma durante tres años. Pasó a la trapa de Aiguebelle. En 1865 fue nombrado profesor en el Seminario Menor de Saint-Nicolas-du-Chardonnet.

Sacerdocio

Fue ordenado sacerdote el 15 de junio de 1867. Fue nombrado párroco de San Eugenio (distrito IX) y, en 1875, de la Iglesia de San Agustín de París (distrito VIII), donde permaneció como vicario hasta su muerte. Para una mejor atención de los fieles, se negó a dar cátedra en el Instituto Católico de París.

Entre 1875 a 1886, el abate Huvelin brindó conferencias a los jóvenes de entre 14 y 18 años, y cursos de historia de la Iglesia y de moral evangélica que fueron un éxito en ese período de la espiritualidad francesa.

Confesor célebre
A partir de 1880, Henri Huvelin, se sintió abrumado por una enfermedad que lo aquejaba, pero eso no evitó que confesara en cualquier momento y que irradiara misericordia a todos los que acudían a él. En su confesonario, rodeado de un silencio respetuoso, administraba en cualquier momento del día el sacramento de la reconciliación. Escuchaba durante horas mientras los fieles acudían en masa a París para confesarse con él y recibir su consejo, formando una larga cola en la sacristía. Fuera de la iglesia, su apartamento en el número 6 de la «rue de Laborde» siempre estaba lleno de personas en el recibidor que esperaban con la seguridad de que tarde o temprano serían recibidas. También escribió muchas cartas a aquellos que lo eligieron como director espiritual.

Su apostolado consistía en mostrar con paciencia mucha amistad a quienes trataba. Él decía:

Se lo consideró uno de los grandes directores espirituales del .

La conversión más famosa

Carlos de Foucauld, que vivía entonces en la calle Miromesnil, al saber de él por su tía, Madame de Moitessier, comenzó a asistir a la Iglesia de San Agustín de París, donde oficiaba el Padre Henri Huvelin. Foucauld, por entonces espiritualmente inquieto, repetía la oración: «Dios mío, si existes, haz que yo te conozca». El 30 de octubre de 1886, Carlos decidió encontrarse con el P. Huvelin en su confesonario de la iglesia. Carlos no fue para confesarse pues, como le comentó a Huvelin, él no tenía fe. Huvelin le preguntó si alguna vez había creído. Él respondió que había sido creyente hasta trece años antes, pero que en ese momento era incapaz de creer, que los misterios, los dogmas y los milagros constituían obstáculos. Huvelin le dijo que estaba equivocado: que lo que le faltaba para creer era un corazón puro y, luego de un rato de conversación, le instó a confesarse. Luego de arrodillarse y de revisar y confesar su vida, recibió la absolución. A continuación, Huvelin le preguntó si había comido algo, a lo que Carlos le respondió negativamente. Huvelin le indicó que recibiera allí mismo la eucaristía. Recordando ese momento, escribió años más tarde:

Esta conversión condujo a Carlos a un cambio radical de la vida. En la tercera capilla de la nave de Saint-Augustin, a la derecha, hay una placa recordatoria: «Aquí, Carlos de Foucauld se convirtió en su confesión con el Padre Huvelin, en octubre de 1886. Se hizo sacerdote el 9 de junio de 1901 y celebró la misa varias veces en esta iglesia.»

Una frase corta de un sermón del Padre Huvelin acerca del «último lugar» guiaría a Carlos de Foucauld toda su vida: «Jesús tomó el lugar más bajo, que nadie ha sido capaz de robarle».

Vínculo con otras personalidades

Por otro lado, el padre Huvelin parece haber sido responsable de la conversión de espíritu del famoso Émile Littré, quien en su lecho de muerte cambió de filósofo positivista en católico. La investigación sobre este hecho recibió recensiones positivas.

También fue el director espiritual del barón Friedrich von Hügel, teólogo, escritor y hombre de derecho católico. El encuentro de Maurice Blondel con Huvelin en el verano de 1893 ayudó al entonces joven filósofo en su decisión de permanecer en el estado laical.

Según Chester P. Michael, Carl Gustav Jung habría declarado que el P. Henri Huvelin sería la persona que más se aproximó en toda la historia a sus métodos de dirección espiritual.

Su muerte
Henri Huvelin murió el 10 de julio de 1910. Sus últimas palabras fueron: «No se puede amar lo suficiente.» El Padre Huvelin está enterrado en el Cementerio de Montmartre.

Referencias

Bibliografía
 Obras sobre el Padre Henri Huvelin:
 Père de Foucauld. Abbé Huvelin. Correspondance inédite. Préface de S. E. le Cardinal Feltin. Mise en texte, notes et index de l'abbé Jean-François Six. Avant-propos du Comte de Richemont et du Jean de Richemont par Jean-François Six, Charles de Foucauld, Marie-Joseph-Philippe, dit Henri Huvelin, et Henri Huvelin 1957).
 Un Prêtre, l'Abbé Huvelin - Louis-Lefebvre (M-Th.), Lethielleux, 1956.
 Ecrits Spirituels et Paroles de l'abbé Huvelin  - Louis-Lefebvre (M-Th.), Lethielleux ,1959.
 Un Précurseur, l'Abbé Huvelin - Portier (Lucienne), Paris, Ed. du Cerf, 1979.
 L'Abbé Henri Huvelin - Rouanet ( J. B. , S. J. ).
 Petite vie de l'abbé Henri Huvelin (1838-1910) - Chauvin (Charles) , Ed. DDB 207.

 Obras del Padre Henri Huvelin :
 Cours sur l'histoire de l'Église - 12 volumes - Editions Saint-Paul, Paris.
 Documents inédits. Écrits spirituels et paroles de l'abbé Huvelin, recueillis et annotés par Marie-Thérèse Louis-Lefebvre. Paris, 1959.
 Le regard du Christ, textes réunis par Marie-Thérèse Louis-Lefebvre. Ecclesia, Paris, 1960.
 Le Chemin de la joie, ceux qui pleurent seront consolés, textes inédits de l'Abbé Huvelin réunis par Marie-Thérèse Louis-Lefebvre. Paris, 1961.
 Venez et voyez. Une année liturgique, homélies et sermons de l'abbé Huvelin. Textes rassemblés et annotés par Marie-Thérèse Louis-Lefebvre. Paris, 1961. (Predigtsammlung)
 Je n'aimerai jamais assez. Textes inédits de l'abbé Huvelin réunis par Marie-Thérèse Louis-Lefebvre. Paris, 1963.
 Lettres à Mademoiselle de Saint-Armand: 1878–1910. Paris, 1964.
 L'Amour de Notre Seigneur , Tome I, L'Evangile - Tome II. L'Eucharisite.
 Aux Amis de l'Abbé Huvelin. Souvenirs de la Crypte de St Augustin. Quelques directeurs d'âmes au xviie siecle. Saint François de Sales - M. Olier - Saint Vincent de Paul - l'Abbe de Rance.
 Légende des Trois Compagnons. La Vie de St François d'Assise.
 Vie de saint François d'Assise. Trad. par M. l'abbé Huvelin. 1891.

 Artículos:
 Bulletin - Union pour l'action morale - 1892-1905 L'Evangile commenté par la vie, Religion dans la vie, L'Évangile commenté par la Vie, Le sermon de l'abbé Huvelin abbé Huvelin sur BNF-Gallica.
 Saint François vu par l'abbé Huvelin - PORTIER L . Archivum Franciscanum Historicum Firenze 1982, vol. 75, no1-4, pp. 362-381 Reproduit trois textes de l'abbé Henri Huvelin (1838-1910) et divers témoignages.

Véase también
 Carlos de Foucauld
 Église Saint-Augustin de Paris
 Émile Littré
 Carl Gustav Jung

Enlaces externos
 Cartas del P. Huvelin a María de Bondy (prima de Carlos de Foucauld) (En francés: Lettres de l'abbé Huvelin à Marie de Bondy - Extraits)

 Espace Charles de Foucauld/Henri Huvelin à Saint Augustin

 Nacimiento de una amistad espiritual  (En francés: Naissance d'une amitié spirituelle: Charles de Foucauld et l'abbe Huvelin. Conférence. Père Richard Escudier. Strasbourg, 20 septembre 2008.)

Sacerdotes católicos de Francia del siglo XIX
Fallecidos en París
Nacidos en Laón

Henri Huvelin


An Aulonemia amplissima in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mcclure. An Aulonemia amplissima in nahilalakip ha genus nga Aulonemia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aulonemia

Aulonemia amplissima


Rena Small (nascida em 1954) é uma artista conceitual americana que trabalha principalmente em fotografia. Small é mais conhecida pela sua série em andamento The Artists' Hands Continuum, que consiste em fotografias a preto e branco das mãos de artistas conhecidos. Ela começou o projeto em 1994.

Colecções
 Museu George Eastman
 Museu J. Paul Getty
 Museu de Arte do Condado de Los Angeles
 Museu Norton Simon
 Museu de Arte da Universidade de Princeton
 Museu RISD
 Museu de Arte de Seattle

Pessoas vivas
Nascidos em 1954
Artistas dos Estados Unidos

Rena Small


Violator may refer to:

 Violator (album), a 1990 album by Depeche Mode
 Violator (band), a Brazilian thrash metal band
 Violator (comics), a comic book character who appeared in Todd McFarlane's Spawn
 Violator (company), a hip-hop/R&B management firm, record label
Violator: The Album
Violator: The Album, V2.0
 Violator (film), a 2014 Philippine film

See also
The Violators, 1957 film
Violation (disambiguation)

Violator


فهر بن مالك، الجد العاشر للنبي محمد بن عبد الله -صلى الله عليه وسلم- وسيد قبيلة بني كنانة في عصره.

نسبه
 هو: فهر بن مالك بن النضر بن كنانة بن خزيمة بن مدركة بن إلياس بن مضر بن نزار بن معد بن عدنان.

وذكر بعض المؤرخين أنه قريش ولكن جمهور المؤرخين والنسابين أنكروا هذا وذكروا أن قريشا الذي تنتسب له قبيلة قريش هو جده النضر بن كنانة، ودل على ذلك كلام النبي محمد بن عبد الله -صلى الله عليه وسلم- القائل: .

ولهذا عده بعض المؤرخين بقريش الأوسط. باعتبار أن النضر بن كنانة هو قريش الأكبر، وقصي بن كلاب هو قريش الأصغر.
قال الطبري في تاريخه:

هو أقرب جد مشترك للعشرة المبشرين بالجنة.

أم فهر
 أمه: جندلة بنت عامر بن الحارث بن مضاض بن عمرو الجرهمية. وقيل: سلمى بنت أد بن طابخة بن الياس بن مضر. وقيل جميلة بنت عدوان البارقية الازدية والمشهور أنها جندلة الجرهمية وذلك أنه لما تجمع بنو النضر بن كنانة وقويت شوكتهم قال الناس : (( لقد تقرش بنو جندلة )).

ولده
 غالب بن فهر
 الحارث بن فهر
 محارب بن فهر
 أسد بن فهر
 عوف بن فهر
 ذئب بن فهر
 جون بن فهر

المصادر

أشخاص من مكة
جاهليون
عرب في القرن 3
قريش
كنانة
نسب النبي محمد
أسلاف النبي محمد

فهر بن مالك


Phenylmagnesiumchlorid ist eine chemische Verbindung aus der Gruppe der Benzolderivate und metallorganischen Verbindungen und gehört zu den Grignard-Verbindungen.

Gewinnung und Darstellung
Phenylmagnesiumchlorid kann durch Reaktion von Chlorbenzol mit Magnesium gewonnen werden.

Eigenschaften
Phenylmagnesiumchlorid ist eine leichtentzündliche bernsteinfarbene Flüssigkeit, die sich in Wasser zu Benzol und Magnesiumhydroxidchlorid zersetzt. Bei Erhitzung zersetzt sie sich, wobei Chlorwasserstoff, Kohlenmonoxid und Kohlendioxid entstehen. Das technische Produkt wird als 25%ige Lösung in Tetrahydrofuran ausgeliefert.

Verwendung
Phenylmagnesiumchlorid wird als Grignard-Reagenz (Kumada-Corriu-Reaktion) zur Herstellung organischer Verbindungen (z. B. Fentin und Tetraphenylzinn) verwendet.

Sicherheitshinweise
Die Dämpfe von Phenylmagnesiumchloridlösungen können mit Luft ein explosionsfähiges Gemisch bilden.

Siehe auch

 Phenylmagnesiumbromid

Einzelnachweise

Chlorverbindung
Magnesiumorganische Verbindung
Phenylsubstituierte Verbindung

Phenylmagnesiumchlorid


Arthur Hauffe () a fost general german din Wehrmacht, care a comandat Misiunea Militară Germană în România și apoi Corpul de Armată XIII (1943-1944) în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. A fost decorat cu Crucea de Cavaler al Crucii de Fier în Germania Nazistă.

Activitatea sa în România în timpul celui de-al Doilea Război Mondial
În timp ce Hauffe era șef al Misiunii Militare Germane în România, el a semnat la 30 august 1941 cu generalul Nicolae Tătăranu la cartierul de război al României "Acordul pentru apărarea, administrarea și exploatarea economică a teritoriilor dintre Nistru și Bug și Bug și Nipru". Punctul 7 al acordului se referea la evreii din ghetourile și lagărele din Basarabia și Bucovina și la locuitorii evrei ai Transnistriei: "Evacuarea evreilor peste Bug nu este posibilă acum. De aceea, ei trebuie să fie concentrați în lagărele de muncă și să fie folosiți la diferite munci până când, odată ce operațiunile militare vor fi terminate, va fi posibilă evacuarea lor în Est". Acordul evidenția clar că obiectivul final al autorităților de ocupație era "curățirea" acelor teritorii de locuitorii evrei.

Rolul lui în înfrângerea germană din nordul Ucrainei
Hauffe a fost comandant al Corpului de Armată XIII în timpul Ofensivei Lvov-Sandomierz. Ofensiva Lvov-Sandomierz a fost o operațiune majoră a Armatei Roșii pentru alungarea trupelor germane din Ucraina și Polonia de Est care a fost lansată la jumătatea lunii iulie a anului 1944. În cursul acestei ofensive sovietice, generalul Hauffe nu a reușit să organizeze retragerea trupelor sale care se aflau în pericolul de a fi încercuite de armata sovietică. El nu a reușit nici măcar să ajungă la cartierul central al corpului de armată în timpul ultimei faze a ofensivei, din 20 iulie 1944 până la 22 iulie 1944, determinându-l pe generalul-locotenent Wolfgang Lange să-și asume comanda Corpului de Armată XIII. Inactivitatea lui a provocat încercuirea trupelor sale în zona Brodî, unde acestea au fost distruse. A fost capturat de trupele sovietice pe 22 iulie 1944 și a murit în aceeași zi după ce a călcat pe o mină de teren.

Decorații
  Ordinul Militar "Mihai Viteazul", clasa III (14 octombrie 1941) "pentru contribuția militară la dirijarea operațiunilor în comun și curajul personal arătat pe câmpul de luptă, în calitate de Șef al Misiunii Militare Germane pe lângă Armatele de operațiuni"
 Crucea de Cavaler al Crucii de Fier în 25 iulie 1943 în calitate de Generalleutnant și comandant al Diviziei 46 Infanterie

Note

Bibliografie

 Mitcham Samuel W. (2007). "The German Defeat in the East, 1944-45." United States: Stackpole Books. .

Legături externe
 Raportul final al Comisiei Internaționale pentru Holocaust din România

Nașteri în 1892
Decese în 1944
Generali germani
Personal militar german al Primului Război Mondial
Decorați cu Crucea de Cavaler al Ordinului Crucea de Fier
Decorați cu Ordinul "Mihai Viteazul"

Arthur Hauffe


Vanitatea este o credință exagerată în propriile abilități sau în atractivitatea față de alții. Anterior secolului al XIV-lea nu avea astfel de nuanțe narcisiste și însemna doar deșertăciune. Expresia înrudită slavă deșartă este considerată adesea acum ca un sinonim arhaic pentru vanitate, dar inițial a însemnat mândrie inutilă, adică lăudăroșenie nejustificată; deși glorie este văzut acum ca având un predominant sens pozitiv, în latină termenul gloria (din care derivă) înseamnă laudă și a fost adesea folosit ca o critică negativă.

În religie și filosofie

În multe religii, vanitatea, în sensul său modern, este considerată o formă de autoidolatrie prin care omul se compară cu măreția lui Dumnezeu de dragul propriei imagini și, astfel, se îndepărtează de harul divin al lui Dumnezeu. În învățăturile creștine, vanitatea este un exemplu de mândrie, unul dintre cele șapte păcate capitale. De asemenea, în credința Bahai, Baha'u'llah folosește termenul "închipuire zadarnică".

Din punct de vedere filozofic, vanitatea poate fi considerată o formă mai largă de egoism și mândrie. Friedrich Nietzsche a scris că "vanitatea este teama de a părea original: ea este, astfel, o lipsă de mândrie, dar nu neapărat o lipsă de originalitate". Unul dintre aforismele lui Mason Cooley este "Vanitatea bine hrănită este binevoitoare. Vanitatea flămândă este dușmănoasă".

Simbolism
În arta occidentală, vanitatea fost adesea simbolizată de un păun sau în termeni biblici de Desfrânata Babilonului. În timpul Renașterii, vanitatea era reprezentată invariabil ca o femeie goală, uneori așezată sau întinsă pe o canapea, care se pieptăna și se uita în oglindă. Oglinda este, uneori, ținută de un demon sau de un amoraș. Alte simboluri ale vanității sunt bijuterii, monede de aur, o pungă cu bani sau personificarea morții.

În unele reprezentări artistice ale vanității apar suluri pe care scrie Omnia Vanitas ("Totul este deșertăciune"), un citat din traducerea latină a Cărții Ecleziastul. Deși termenul vanitas (în traducere din latină "goliciune") nu însemna inițial obsesia cuiva pentru propria imagine, ci zădărnicia eforturilor omenești în această lume, expresia rezumă preocuparea totală a subiectului reprezentat.

În tabloul Cele șapte păcate de moarte, Hieronymus Bosch reprezintă o femeie burgheză, admirându-se într-o oglindă ținută de un diavol; în spatele ei se află o casetă de bijuterii deschisă. Un tablou atribuit lui Nicolas Tournier, care atârnă în Muzeul Ashmolean, este O alegorie a justiției și vanității: o femeie tânără ține un cântar, simbolizând justiția; ea nu se uită la oglindă sau la craniul care se află pe masă în fața ei. Pictura Fata cu turban a lui Johannes Vermeer este uneori considerată a reprezenta păcatul vanității, pentru că tânăra s-a împodobit înainte de a poza în fața pictorului.

Totul este deșertăciune, de Charles Allan Gilbert (1873-1929), reprezintă această temă. O iluzie optică, pictura descrie ceea ce pare a fi un craniu mare care rânjește. La o examinare mai atentă, se dovedește a fi o femeie tânără, uitându-se la reflecția ei în oglindă. În filmul Pact cu Diavolul, Satan (Al Pacino) susține că "vanitatea este păcatul meu preferat".

Astfel de lucrări artistice aveau scopul de a-i avertiza pe privitori cu privire la natura efemeră a tinereții și frumuseții, precum și la scurtimea vieții umane și la inevitabilitatea morții.

Vezi și
Autocomplezență
Efectul Dunning-Kruger
Hybris
Mândrie
Megalomanie
Narcisism

Note

Narcisism
Păcate capitale
Simbolism

Vanitate


Klikovići (Ravno, BiH), naseljeno mjesto u općini Ravno, BiH
 Klikovići (Trebinje, BiH), naseljeno mjesto u gradu Trebinju, BiH

Klikovići


Hermann Fehling henviser til blandt andre:

 Hermann von Fehling (1811-1885) – tysk kemiker
 Hermann Fehling (læge) (1847-1925) – tysk gynækolog

Hermann Fehling


A Suécia tem enviado filmes ao Oscar de melhor filme internacional desde a concepção do prêmio através do júri da Guldbagge. Os suecos só não enviaram mais filmes do que França, Itália, Japão e Espanha, e falhou no envio apenas uma vez nos últimos 30 anos.

Dezesseis filmes da Suécia foram indicados ao Oscar e três venceram o prêmio: Jungfrukällan (1960), Såsom i en spegel (1961) e Fanny och Alexander (1982), todos dirigidos por Ingmar Bergman, que representou a Suécia por oito vezes, um recorde. Seu filme Scener ur ett äktenskap foi enviado em 1974, mas foi desclassificado por ter sido transmitido anteriormente pela televisão sueca. De acordo com Robert Osborne, o país não entrou na competição de 1975 como forma de protesto. Outros diretores proeminentes são Bo Widerberg e Jan Troell; ambos tiveram três filmes indicados. O vencedor de 1988 Pelle erobreren é uma produção sueco-dinamarquesa, mas foi inscrito pela Dinamarca. Em 2002, houve uma certa controvérsia com a inscrição da Suécia de Lilja 4-ever, já que a maior parte dos diálogos do filmes é em russo e não em sueco. Eventualmente ele foi aceito como elegível, mas não recebeu a indicação.

Filmes
A Academia de Artes e Ciências Cinematográficas convida as indústrias cinematográficas de vários países a enviar seus melhores filmes para o Oscar de Melhor Filme Internacional desde 1956. O Comitê de Filmes Internacionais dirige o processo e revê todos os filmes enviados. Depois disso, eles votam via voto secreto para determinar os cinco indicados para o prêmio. Antes da premiação ser criada, o Conselho de Governadores da Academia votava em um filme todo ano que era considerado o melhor filme de língua estrangeira lançado nos Estados Unidos e não havia enviados.

A lista abaixo contém os filmes enviados pela Suécia para análise da Academia.

Ver também
Lista dos indicados ao Oscar de melhor filme internacional
Lista de países por número de Óscares de Melhor Filme Internacional
Cinema da Suécia

Notas

Referências

Suécia
Filmes da Suécia
Óscar de melhor filme internacional

Lista de representantes da Suécia ao Oscar de melhor filme internacional


Dois de Abril é um distrito do município brasileiro de Palmópolis, no estado de Minas Gerais. De acordo com o Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística (IBGE), sua população no ano de 2010 era de  habitantes, sendo  homens e  mulheres, possuindo um total de 658 domicílios particulares.

Foi criado pela lei estadual nº 2.764, de 30 de dezembro de 1962, então pertencente a Rio do Prado. Pela lei estadual nº 10.704, de 27 de abril de 1992, passou a pertencer a Palmópolis, após a emancipação deste município.

Em dezembro de 2021, o distrito foi fortemente afetado por chuvas intensas causadas por uma tempestade tropical, assim como toda a região. O rio Jucuruçu inundou e a localidade ficou isolada devido às condições de estradas. Além disso, os serviços de eletricidade e internet foram totalmente interrompidos por pelo menos cinco dias, deixando Dois de Abril incomunicável.

Ligações externas
 Prefeitura de Palmópolis
 Dois de Abril no WikiMapia

Distritos de Minas Gerais
Palmópolis

Dois de Abril (Palmópolis)


Toponyme

 La Loggia, commune italienne du Piémont
La Loggia un quartier de Palerme, également appelé Castellammare

Patronyme

 Enrico La Loggia (1872-1960), homme politique, député antifasciste puis artisan de l'autonomie sicilienne ;
 Enrico La Loggia (1947), homme politique de Forza Italia (1994), ministre des gouvernements Berlusconi
 Gaetano La Loggia (1808-1889), médecin et homme politique, ministre de Garibaldi
 Giuseppe La Loggia (1911-1994), homme politique de la Démocratie chrétienne, président de la Région sicilienne

Homonymie

La Loggia (homonymie)


දේශීය පරිසරයට ගැළපෙන ලෙසින් නිර්මාණය කරන ලද, දේශීය අත්දැකීම්වලින් පෝෂණය වූ රසවත් හා හරවත් ඓතිහාසික නවකතාවකි. මෙයට විෂය වී තිබෙන්නේ සීතාවක යුගයේ සමාජ තොරතුරු ය. නවකතාවේ උපයුක්ත බස සේනාධීරගේ චරිතය ජීවමානව නිරූපණය කිරීමට ඉවහල් වෙයි.

සුනේත්‍රා හෙවත් අවිචාර සමය


William Samuel Johnson (October 7, 1727 – November 14, 1819) was an American Founding Father and statesman. Before the Revolutionary War, he had served as a militia lieutenant before being relieved after his rejection of his election to the First Continental Congress for opposing American independence. He was notable for signing the United States Constitution, representing Connecticut in the United States Senate, and serving as the third president of Columbia University (then known as Columbia College).

Early life

William Samuel Johnson was born in Stratford, Connecticut, on October 7, 1727, to Samuel Johnson, a well-known Anglican clergyman and later founding president of King's (Columbia) College, and Johnson's first wife, Charity Floyd Nicoll. Johnson received his primary education at home. He then graduated from Yale College in 1744 and went on to receive a master's degree from his alma mater in 1747 and an honorary degree from Harvard the same year.

Career
Although his father urged him to enter the clergy, Johnson decided instead to pursue a legal career. Self-educated in the law, he quickly developed an important clientele and established business connections extending beyond the boundaries of his native colony. He also held a commission in the Connecticut colonial militia for over 20 years, rising to the rank of colonel, and he served in the lower house (1761 and 1765) and upper house (1766 and 1771–1775) of the Connecticut Legislature. He was a member of the colony's Supreme Court (1772–1774).

Johnson was first attracted to the Patriot cause by what he and his associates considered Parliament's unwarranted interference in the government of the colonies. He attended the Stamp Act Congress in 1765 and served on the committee that addressed the king by arguing the right of the colonies to decide tax policies for themselves. He opposed the Townshend Acts passed by Parliament in 1767 to pay for the French and Indian War and supported the non-importation agreements devised by the colonies to protest taxation without representation.

American Revolution

Johnson lived in London from 1767 to 1771, serving as Connecticut's agent in its attempt to settle the colony's title to Indian lands. He sharply criticized British policy toward the colonies. His experience in Britain convinced him that Britain's policy was shaped more by ignorance of American conditions, not through the sinister designs of a wicked government, as many Patriots alleged. As the Patriots became more radical in their demands, Johnson found it difficult to commit himself wholeheartedly to the cause. Although he believed British policy unwise, he found it difficult to break his own connections with the mother country. A scholar of international renown, he had many friends in Britain and among the American Loyalists. As the English author Samuel Johnson said of him, "Of all those whom the various accidents of life have brought within my notice, there is scarce anyone whose acquaintance I have more desired to cultivate than yours." He was also bound to Britain by religious and professional ties. He enjoyed close associations with the Anglican Church in England and with the scholarly community at Oxford, which awarded him an honorary degree in 1766.

Fearing the consequences of independence for both the colonies and the mother country, Johnson sought to avoid extremism and to reach a compromise on the outstanding political differences between the protagonists. He rejected his election to the First Continental Congress, a move that was strongly criticized by the Patriots, who subsequently removed him from his militia command. He was also strongly criticized for seeking an end to the fighting after the Battles of Lexington and Concord and personally visiting the British commander General Thomas Gage. The incident led to his arrest for communicating with the enemy, but the charges were eventually dropped. He felt that the American Revolution was not necessary and that independence would be bad for everyone concerned.

New nation
Once independence was achieved, Johnson felt free to participate in the government of the new nation and served in the Congress of the Confederation (1785–1787). His influence as a delegate was recognized by his contemporaries. Jeremiah Wadsworth wrote of him to a friend, "Dr. Johnson has, I believe, much more influence than either you or myself. The Southern Delegates are vastly fond of him." In 1785, the Vermont Republic granted Johnson a town in the former King's College Tract in thanks for representing the interests of Vermont before the Continental Congress. The town of Johnson, Vermont;  the former Johnson State College; and Johnson Street   in Madison, Wisconsin, bear his name.

Constitutional Convention
In 1787, Johnson played a major role as one of the Philadelphia Convention's delegates. His eloquent speeches on the subject of representation carried great weight during the debate. He looked to a strong federal government to protect the rights of Connecticut and the other small states from encroachment by their more powerful neighbors. He supported the New Jersey Plan, which called for equal representation of the states in the national legislature.

In general, he favored extension of federal authority. He argued that the judicial power "ought to extend to equity as well as law" (the words "in law and equity" were adopted at his motion). He denied that there could be treason against a separate state since sovereignty was "in the Union." He opposed prohibition of any ex post facto law, which made an act a criminal offense retroactively, because he considered that such a prohibition implied "an improper suspicion of the National Legislature."

Johnson was influential even in the final stages of framing the Constitution. He gave his fullest support to the Connecticut Compromise, which foreshadowed the final Great Compromise, with a national legislature with a Senate that provided equal representation for all states and a House of Representatives based on population. He also served on and chaired the five-member Committee of Style, which framed the final form of the document.

In her 1966 book, Miracle at Philadelphia, Catherine Drinker Bowen calls Johnson "the perfect man to preside over these four masters of argument and political strategy [i.e. fellow committee members Alexander Hamilton, Gouverneur Morris, James Madison, and Rufus King].... His presence on the committee must have been reassuring; the doctor's quiet manner disarmed."

References

Sources

 Graff, Nancy Price. Visible Layers of Time: A Perspective on the History and Architecture of Johnson Vermont. The University of Vermont, Historic Preservation Program: 1990.
 McCaughey, Elizabeth P. "William Samuel Johnson, The Loyal Whig" in William M. Fowler Jr. and Wallace Coyle, eds. American Revolution: Changing Perspectives (1979), pp. 69–102
 Beardsley, E. Edwards. Life and Times of William Samuel Johnson, LL.D. (1876)

External links

1727 births
1819 deaths
People from Stratford, Connecticut
People of colonial Connecticut
Continental Congressmen from Connecticut
Signers of the United States Constitution
Pro-Administration Party United States senators from Connecticut
Politicians from Bridgeport, Connecticut
Justices of the Connecticut Supreme Court
Colonial agents of the British Empire
Military personnel from Bridgeport, Connecticut
Yale College alumni
Columbia University faculty
Presidents of Columbia University
United States senators who owned slaves
Founding Fathers of the United States
Members of the Connecticut House of Representatives
Members of the Connecticut General Assembly Council of Assistants (1662–1818)

William Samuel Johnson


An Psychilis krugii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Domingo Bello y Espinosa, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ruben Primitivo Sauleda. An Psychilis krugii in nahilalakip ha genus nga Psychilis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Psychilis

Psychilis krugii


Fudbalski klub Alat  (FK Alat; Alat; Alat Trebinje, srpski Фудбалски клуб Алат) je bio nogometni klub iz Trebinja, Republika Srpska, Bosna i Hercegovina.

O klubu
Klub je osnovan 1982. godine, od strane RO Industrija Alata iz Trebinja. Prvi predsjednik kluba je bio Žarko Ratković, a trener Edhem Edhemović. Od 1984. do 1989. godine klub se natjecao u četiri stupnja ligaškog natjecnja od Grupne lige Hercegovine do Međuopćinske lige.
Za vrijeme rata u BiH klub nije djelovao. Od sezone 1997./98. do 1999./2000. klub se natječe u Drugoj ligi Republike Srpske.  Klub je prestao s djelovanjem 2001. godine.
Klupske boje su bile plava i bijela.

Uspjesi

Pregled plasmana

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Trebinje
 FK Leotar Trebinje

Vanjske poveznice

Izvori
 Milan Đorđić: Enciklopedija fudbalskih klubova Republike Srpske, Zvornik, 2011., , str. 241
 lokoportal.com, Vremeplov: FK Alat, Trebinje, objavljeno 31. siječnja 2011., pristupljeno 13. svibnja 2019.

Alat
Alat
Alat

FK Alat Trebinje


Podvodno slano jezero ili podvodni slani bazen je količina soli prikupljena u udubljenju morskog dna. Ti su bazeni gusta vodena tijela koja imaju salinitet tri do osam puta veći od okolnog oceana. Bazeni sa slanom vodom obično se nalaze ispod polarnog morskog leda i u dubokom oceanu. Podvodna slana jezera ispod morskog leda nastaju postupkom koji se naziva odbacivanje salamure. Za dubokomorske bazene sa slanom vodom potrebna je sol kako bi se povećao gradijent slanosti. Ta sol može doći iz jednog od dva procesa: otapanjem velikih naslaga soli putem tektonike soli ili geotermalno zagrijanom slanom vodom koja dolazi iz tektonskih centara širenja. Rasol često sadrži visoke koncentracije sumporovodika i metana, koji daju energiju kemosintetskim životinjama koje žive u blizini bazena. Ta su bića često ekstremofili i simbioti. Dubokomorski i polarni slani bazeni otrovni su za morske životinje zbog visokog saliniteta i anoksičnih svojstava, što u konačnici može dovesti do toksičnog šoka i moguće smrti.

Karakteristike
Bazeni sa slanom vodom ponekad se nazivaju "jezerima" morskog dna, jer se gusta salamura ne miješa lako s prekomjernom morskom vodom stvarajući različito sučelje između vodenih masa. Veličine bazena su od manje od 1 m2 pa sve do 120 km2 i 200 m dubokog bazena Orca. Visoka slanost povećava gustoću rasoli, što stvara površinu i obalu bazena. Zbog velike gustoće salamure i nedostatka miješanja struja u dubokom oceanu, podvodna slana jezera često postaju anoksična i smrtonosna za organizme koji dišu. Podvodna slana jezera koji podržavaju kemosintetsku aktivnost, međutim, oblikuju život na obalama bazena gdje bakterije i njihovi simbionti rastu blizu najviših koncentracija oslobađanja hranjivih sastojaka.

Izvori

Vodene mase

Podvodno slano jezero


ප්‍රසාද් කරුණාමුනි සංගීත ශිල්පියෙකි. ගායකයෙකි. මනස සන්සුන් කිරීමේ සංගීතය පිළිබදව පරීක්ෂණ පවත්වන අයෙකි.

1973 ජනවාරි මස 10 අගුරුවාතොට උඩුවර ප්‍රදේශයේ උපත ලද ප්‍රසාද් කරුණාමුනි මූලික අධ්‍යාපනය හදාරා ඇත්තේ මදුරාවල මහා විද්‍යාලයෙන්. එහිදී සංගීතය ඉගෙන ගත්තේ අමිතා අතුකෝරල මහත්මිය යටතේයි.

අනතුරුව උසස් පෙල හැදෑරීම සදහා හොරණ ශ්‍රීපාලි මහා විද්‍යාලයට ඇතුලුවූ ඔහු එහිදී ආරියදාස රණවක හා විජේසේන කොඩිප්පිලි යන සංගීත ගුරුවරුන්ගෙන් සංගීතය ඉගෙන ගෙන තිබෙනවා.

ඔහු විසින් ප්‍රසාද් ගී නම්වූ ප්‍රථම ඒක පුද්ගල සංගීත ප්‍රසංගය පැවැත්වූයේ 1990 වසරේ නොවැම්බර් මස 29 වැනිදායි.

ඒ ටවර් රගහලේදීයි.

එහිදී ඔහුට ගායනයෙන් සහාය වූයේ චම්පා කල්හාරි ජයසේකරයි.

1991 වසරේදී ශ්‍රීපාලි මහා විද්‍යාලයේ පැවැති සිසු ගී තරගයෙන් දෙවැනි ස්ථානය දිනා ගනු ලැබුවේ ප්‍රසාද් කරුණාමුනි විසින්.

එම වසරේම ජනාධිපති ජංගම සේවයට සමගාමීව කලුතර පැවැති අන්තර් පාඨශාලීය ජන ගායනා තරගයකින් ප්‍රථම ස්ථානය දිනාගත් ඔහු එම වසරේ සිට ලයනල් රංගවල මහතාගේ පර්යේෂණ ජන සංගීත කණ්ඩායමේ සංගීත ශිල්පියෙකු ලෙස එක්වුණා.

ඔහු විසින් ප්‍රසාද් ගී 2 සංගීත ප්‍රසංගය ඉදිරිපත් කලේ, 1993 දෙසැම්බර් මස 23 වැනිදායි .

ඒ, එල්ෆින්ස්ටන් රගහලේදීයි.

එහිදී ඔහුට ගායනයෙන් සහාය වූයේ සංජීවනී විරසිංහයි.

ඉන් අනතුරුව ඔහු රැකියාව පිණිස 1994 වසරේදී සිරස ගුවන් විදුලියට එක්වුණා.

එතැන් සිට ඔහු සිරස ගුවන් විදුලියේ රැකියාවේ යෙදුනා.

අනතුරුව ඔහු හින්දුස්තානි සංගීතය ඉගැනුම සදහා නන්දා මාලිනිය වෙත පියනැගුවේ 1999 වසරේදීයී.

ඇයගෙන් වසර ගණනාවක් හින්දුස්තානි සංගීතය ඉගෙන ගත් ඔහු භාත්කණ්ඩේ සංගීත ඩිප‍්ලෝමාව සමත් වුණා.

අනතුරුව ඔහු 2000 වසරේදී අරුණ්දතී ශ්‍රී රංගනාදන් මහත්මිය වෙත පියනැගුවේ කර්ණාටක සංගීතය ඉගැනුම සදහායි.

ඔහු එතැන් සිට 2006 වසර දක්වා අරුණ්තදී ශ්‍රී රංගනාදන් මහත්මිය යටතේ කර්ණාටක සංගීතය ඉගෙන ගත්තා.

ප්‍රසාද් කරුණාමුනි තම ප්‍රථම ගීතය වූ සොදුරු කවක් ගීතය පටිගත කලේ 2001 වසෙර්දීයි. එහි සංගීත නිර්මාණය හර්ෂ රන්දිමාල්. රචනය නිහාල් වික්‍රම එදිරිසූරිය.

අනතුරුව ඔහු‍ගේ ගීත රචනය සදහා මහේෂ් හේවාවසම්, විදුර ඩයස්, එරංගා පෙරේරා, කිංස්ලි රත්නායක, සදුන් නාගහවත්ත දායක වුණා.

සංගීතයෙන් දායක වූයේ ජයන්ත රත්නායක, නවරත්න ගමගේ, නාලක දිසානායක, කපිල මැද්දේගොඩ යන මහත්වරුන්.

ඔහුගේ ගීත ඇතුලත්ව ප්‍රථම වෙබ් අඩවිය වූ www.prasadmusic.com දියත් කලේ, 2005 වසරේදීයි.

අනතුරුව අන්තර් ජාලය ඔස්සේ ඔහුගේ ගීත ශ්‍රවණය කිරීමට ජනතාවට හැකිවුණා.

එ‍සේම විවිධ ජංගම දුරකතනවල නාද මාලාවන් සදහාද එම ගීත භාවිත වුණා.

ඔහුගේ ප්‍රථම වීඩියෝ ගීතය නිර්මාණය වුනේ 2009 වසරේදීයි. එය සොදුරු කවක්.... එය ප්‍රථමයෙන්ම ප්‍රචාරය වුයේ සිරස ටී.වී. දිගන්තය ඔස්සේයි.

2010 වසරේ ආරම්භයේ සිටම ඔහු තම සංගීත පර්යේෂණ කටයුතුවල නිරත වන්නේ මනස සංසුන් කීරීමේ සංගීතය පිළිබදයි.

ඒ සදහා ඔහුට උපරිම සහයෝගය ලබාදෙන්නේ මනෝ වෛද්‍ය විශේෂඥ මාලගොඩ මහතා සහ ප්‍රසාද්ගේ නැගනිය වන මනෝ විද්‍යා උපදේශිකා රේණු ශිරෝමාලාගෙනි.

මේ වන විටත් ඔහු විසින් පිරිත් නාදමාලාව ඔස්සේ නිර්මාණය කල මනස සංසුන්වීමේ සංගීත ඛණ්ඩ අන්තර් ජාලයට එක්කර තිබෙනවා.

ඔබටද දැන් එය ශ්‍රවණය කල හැකියි.

2014 දී භාත්කණ්ඩේ සංගීත පීඨය මගින් පැවැත්වූ සංගීත විශාරද විභාගය දෙවන පංතියේ සාමාර්ථයක් සමග ප්‍රසාද් කරුණාමුනි සමත්විය.

2018 වසරේදී භාත්කණ්ඩේ සංගීත විද්‍යා පීඨය මගින් පැවැත්වූ සංගීත නිපුන් විභාගය දෙවන පංතියේ සාමාර්තයක් සමග ප්‍රසාද් කරුණාමුනි සමත්විය

.බාහිර සබැඳුම්

http://www.rivira.lk/2009/11/22/rivisara19.htm
http://www.lakbimanews.lk/archvi/lakbimanews_10_02_07/mag/mag4.htm

ප්‍රසාද් කරුණාමුනි


Kamer Genç (23 Şubat 1940; Nazimiye, Tunceli - 22 Ocak 2016; İstanbul), Türk siyasetçi. Türkiye Büyük Millet Meclisinde, 18, 19. dönemlerde SHP'den, 20. ve 21. dönemlerde DYP'den, 22.dönem Bağımsız olarak, 23. ve 24. dönemlerde CHP'den Tunceli milletvekilliği yapmıştır.

Biyografi
1940'ta Tunceli'nin Nazımiye ilçesine bağlı Ramazanköy'de doğdu. Fakir bir Alevi ailenin çocuğu olarak dünyaya gelen Kamer Genç'in babası Ali Genç yazları İstanbul Silahtarağa'da amelelik yapmaktaydı. Başarılı bir öğrencilik hayatı geçirdi. 1960'ta Ankara'da Maliye Okulu'na yatılı olarak girdi. Ancak okulun tamirata alınması nedeniyle öğrenimine bir süre Tunceli Lisesi'nde devam etmek zorunda kaldı. Ardından Maliye Okulu'na geri döndü. Bir yandan da babasının yanında çalışıyordu. Bu dönemde kardeşi Hıdır kızamık hastalığından yaşamını yitirdi. 1966'da Ankara İktisadi ve Ticari İlimler Akademisi (şu anki adıyla Gazi Üniversitesi İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi) Maliye Bölümü'nden mezun oldu. Okulla birlikte Maliye Bakanlığında staj da yaptı ve Bingöl'e vergi kontrol memuru olarak atandı.

1966 yılında girdiği Danıştay sınavını kazandı. 1974-1976 yılları arasında Paris'te bulundu. Danıştay tetkik hakimliği ve Danıştay savcılığı görevlerini yaptı. Danıştay'daki görevi 12 Eylül'ün ardından son bulan Genç, 1981 yılında Tunceli'den Danışma Meclisi Üyeliği'ne ve Başkanlık Divanı kâtip üyeliğine seçildi. 1983'te çok partili yaşama yeniden dönüşle birlikte Kamer Genç siyaseti sürdürme kararı alarak, Tunceli'den bağımsız milletvekili adayı olmaya karar verdi. Ama Danışma Meclisi'nde adaylığı veto edildi. 1983-1987'de mali müşavirlik yaptı. 1987 yılında SHP'den Tunceli milletvekili seçildi. 1995'te adaylığının veto edilmesi nedeniyle DYP'den Tunceli milletvekili seçildi. 4 dönem seçilerek milletvekili olarak görev yaptı. 1993'ten 1995'e kadar, 1996'dan 1999'a kadar ve 2001-2002 arası TBMM Başkanvekilliği yaptı. Ardından 2002 seçimlerinde DYP'nin barajın altında kalması dolayısıyla milletvekili seçilemedi. 2007 genel seçimlerine bağımsız olarak katılıp milletvekili seçilmiştir. 1 Haziran 2010 tarihi ile birlikte eski partisi CHP'ye geri dönmüştür.

1966'da Danıştay sınavını kazanınca köyüne dönerek, ilkokuldan beri tanıdığı ve Tunceli Lisesinde beraber okuduğu Sevim Genç'i ailesinden istetti. Sevim Genç'in babası durumu olumsuz karşıladı. Ankara'nın Solfasol köyünde öğretmenlik yapmakta olan Sevim Genç, babasının olumsuz görüşlerine karşın Kamer Genç'in evlilik teklifini kabul etti. 1967 yılında evlendiler. Seçkin ve Seçil isimli iki çocukları oldu. Anadili Zazaca olan Genç,  iyi düzeyde Fransızca bilmekteydi.

2015 yılında bir süre pankreas kanseri tedavisi gören eski Tunceli milletvekili Kamer Genç 22 Ocak 2016 tarihinde tedavi gördüğü hastanede 75 yaşında öldü. Cenazesi vasiyeti sebebiyle Tunceli'nin Nazımiye ilçesine bağlı Ramazanköy'de Türk Bayrağına sarılarak defnedildi.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Kamer Genç'in TBMM'deki resmi profili

Nazımiye doğumlular
Tunceli doğumlu siyasetçiler
1940 doğumlular
2016 yılında ölenler
İstanbul'da kanserden ölenler
Pankreas kanserinden ölenler
Gazi Üniversitesinde öğrenim görenler
Zaza Aleviler
Alevi siyasetçiler
Zaza asıllı Türk siyasetçiler
TBMM 18. dönem Tunceli milletvekilleri
TBMM 19. dönem Tunceli milletvekilleri
TBMM 20. dönem Tunceli milletvekilleri
TBMM 21. dönem Tunceli milletvekilleri
TBMM 23. dönem Tunceli milletvekilleri
TBMM 24. dönem Tunceli milletvekilleri
TBMM 1981 Danışma Meclisi Tunceli üyesi
TBMM 19. dönem başkanvekilleri
TBMM 20. dönem başkanvekilleri
TBMM 21. dönem başkanvekilleri
TBMM Kamu İktisadi Teşebbüsleri Komisyonu
TBMM İnsan Haklarını İnceleme Komisyonu
TBMM Adalet Komisyonu
TBMM Plan ve Bütçe Komisyonu
TBMM Dilekçe Komisyonu
Parlamentolararası Birlik Türk Grubu
SHP Parti Meclisi üyeleri
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
Doğru Yol Partisi mensubu siyasetçiler
Tunceli'de defnedilenler
Atatürkçüler
İslamcılık eleştirmenleri

Kamer Genç


Videokrigen var en markedsføringskonkurrence i slutningen af 1970'erne og i 1980'erne, hvor de to japanske elektronikfirmaer Sony og JVC kæmpede om markedet for videobåndafspillere til private. De to firmaer benyttede hvert deres format for videomaskinerne: Sonys Betamax og JVC's Video Home System (VHS). Sonys Betamax anses generelt for i begyndelsen af videokrigen at have en bedre teknik end VHS-formatet, men JVC's VHS endte med at vinde krigen, da JVC's VHS var i bedre tråd med forbrugernes ønsker. Også tyske Grundig og hollandske Philips var involverede med deres Video 2000 men trak sig i 1988. VHS sejrede mod slutningen af 1980'erne og dominerede siden hjemmevideomarkedet frem til 1996, hvor dvd udkom. De børn som er vokset op i starten af 1990'erne med en videobåndafspiller i hjemmet kender som oftest ikke noget til videokrigen eller forskellige systemer; for dem er VHS synonymt med en videobåndafspiller, eller i daglig tale blot ordet video.

Forklaring
Der findes flere forklaringer på, hvorfor VHS vandt krigen mellem de to formater. En simpel forklaring er, at VHS vandt på grund af et større udvalg af pornofilm, hvilket imidlertid af mange anses som en myte. Mere nuancerede forklaringer lægger vægt på en flerhed af faktorer, herunder, at VHS var et billigere system, og at forbrugerne ikke ønskede at betale den yderligere pris, som Sony forlangte for Betamax-maskinerne, ligesom VHS-bånd i begyndelsen kunne gemme længere optagelser end Betamax, hvilket gjorde det mere bekvemt at lagre længere spillefilm, sportsbegivenheder m.v. Dertil kom at flere producenter producerede VHS-maskiner på licens for JVC, hvilket gjorde VHS-systemet mere kompatibelt i modsætning til Betamax, der var låst til Sony.

Fodnoter

Eksterne henvisninger
 Why VHS was better than Betamax (på engelsk)

Film- og videoteknologi
Markedsføring

Videokrigen


La veillée funèbre, appelée aussi veillée mortuaire, est une étape du rituel funéraire au cours de laquelle une communauté prend congé d'un défunt. Cette étape précédant l'inhumation ou la crémation du corps, prend des modalités diverses selon les époques et les régions : longueur (temps compris entre la première nuit qui suit la mort du défunt, jusqu'à ses funérailles), présence ou absence du corps, recueillement, rituels pour écarter les mauvais esprits voulant s'emparer du cadavre, éléments folkloriques (les excès des festivités funéraires étant parfois dénoncés).

Éléments historiques

Au Moyen Âge, après l'annonce du décès au village, au quartier et à la paroisse, la veillée funèbre commence à la lueur de chandelles chez les humbles, dans un grand apparat chez les riches. Elle réunit les proches, les amis et la famille autour de la dépouille enveloppée dans un suaire. L'accompagnement du défunt .

Dans le monde occidental, jusqu'au milieu du , la veillée, comme les autres rites funéraires, fait partie des moments forts de la vie collective.
Dans la seconde moitié du  et au , avec l'urbanisation, l'individualisme croissant, la médicalisation et la désocialisation de la mort, cette pratique funéraire se désacralise et se déritualise comme tous les rites funéraires qui s'affadissent voire disparaissent. La veillée a ainsi tendance à s'exprimer loin du domicile du défunt, et à se vivre dans une salle d'exposition ou salon funéraire du funérarium, dans une chambre mortuaire d'un hôpital ou dans une maison funéraire implantée dans des quartiers urbains. La pratique funéraire se reporte sur le jour de la cérémonie des obsèques sur laquelle l'ensemble des groupes d'appartenance et de filiation du défunt (groupes familiaux, professionnels, associatifs, groupes d'habitants) se mobilise.

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chemin des morts
 Cortège funèbre
 Exposition du corps

Rite funéraire
Funérailles

Veillée funèbre


was a town located in Mikata District, Hyōgo, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 6,370 and a density of 38.45 persons per km2. The total area was 165.66 km2.

On April 1, 2005, Muraoka, along with the town of Kasumi (from Kinosaki District), and the town of Mikata (also from Mikata District), was merged to create the town of Kami (in Mikata District), and no longer exists as an independent municipality. The portion of Kami that was Muraoka is now known as Muraoka-ku, or Muraoka Ward.

External links
 Official website of Kami in Japanese

Dissolved municipalities of Hyōgo Prefecture
Kami, Hyōgo (Mikata)

Muraoka, Hyōgo


Armand Mandy Meyer es un guitarrista suizo, más conocido por haber sido miembro de las bandas de Gotthard, Asia y Krokus. Meyer además participó en los trabajos de Cobra, Stealin' Horses y Katmandu y es actualmente integrante de la superbanda Unisonic.

Historia
Mandy Meyer nació el 29 de agosto de 1960 en Balcarres, Saskatchewan, Canadá. Hijo de madre canadiense y padre suizo, vivió sus primeros 3 años en Canadá. Luego del divorcio de sus padres, Mandy viajó con su Padre a Suiza, donde creció en la casa de sus abuelos en Küssnacht am Rigi.

A la edad de 9 años comenzó a interesarse por la música y la guitarra, en los años '70 anduvo en bandas locales y no fue hasta 1980 en que conoce a los miembros de krokus Chris von Rohr(b) y Tommy Kiefer(g), ellos luego de verlo le pidieron que se uniera, durante su estadía en Krokus, viajó por Norteamérica y Europa, pero no realizó ninguna grabación. Posteriormente en 1982 se trasladó a Memphis, Tennessee en los Estados Unidos y formó la banda Cobra, en 1984  reemplazó a Steve Howe en Asia con quienes grabó el álbum Astra en 1985, luego de esto regresó a los Estados Unidos y formó el grupo Katmandü. Posteriormente volvió a Suiza, donde se convierte en el productor de la banda Gotthard, en la que apoyo como guitarrista en 1996, para entrar oficialmente desde 1999 y realizó los álbumes Open, Homerun y Human Zoo, dejando la banda en el 2004, para volver el 2005 a Krokus, donde grabó el Álbu.m Hellraiser, que fue producido por Dennis Ward.
El año 2009 recomendado por Dennis Ward, ingresó a Unisonic la nueva banda de Michael Kiske con la cual ha sacado dos álbum Unisonic album debut y Light of Dawn

Discografía

Asia
 Astra (1985)

Katmandu
 Katmandu  (1991)

 Gotthard
 D frosted (Live album) (1997)
 Open (1999)
 Homerun (2001)
 Human Zoo (2003)

 Krokus
 Hellraiser (2006)

 Unisonic
 Iginition'' (2012, EP)
 Unisonic (LP, 2012)

Referencias

Enlaces externos
 Unisonic official homepage
 Unisonic and Michael Kiske fanpage
 Myspace de Unisonic

Guitarristas de Canadá
Guitarristas de rock
Unisonic

Mandy Meyer


Arthur Lonergan (* 23. Januar 1906 in New York, Vereinigte Staaten; † 23. Januar 1989 in Los Angeles) war ein US-amerikanischer Filmarchitekt.

Leben
Lonergan hatte die Columbia University besucht und arbeitete mehrere Jahre als Dozent für Architektur-Geschichte an der New York University. Nebenbei war er auch noch als Architekt an der New York School of Decoration and Design tätig.

Seine Filmlaufbahn startete er im Jahre 1938 als Illustrator bei der MGM. 1945 etablierte sich Arthur Lonergan als freischaffender Filmarchitekt. In diesem Bereich entwarf er die kommenden 25 Jahre Bauten für konventionelle Unterhaltungsfilmproduktionen. Bemerkenswert waren einige seiner Kulissen für Science-Fiction-Stoffe. In diesem Genre kreierte er die bemerkenswerte außerirdische Planetenwelt im 50er-Jahre-Klassiker Alarm im Weltall. Für seine Bauten zu dem Hollywoodmelodram … denn keiner ist ohne Schuld wurde er 1967 für den Oscar nominiert. Neben seiner Tätigkeit für das Kino designte Lonergan die Dekorationen zu diversen Folgen amerikanischer Fernsehserien, darunter The Loretta Young Show, The Falcon, Topper, Life of Riley und Alfred Hitchcock Presents.

Arthur Lonergan war zeitweise (1952–54) Präsident der Society of Motion Picture Art Directors und diente, nach seinem Rückzug aus dem Filmgeschäft im Jahre 1971, als Gestaltungsberater beim Disney-Themenpark in Japan. Arthur Lonergan starb an seinem 83. Geburtstag.

Filmografie (Auswahl)

 1946: Black Beauty (Black Beauty)
 1947: Die Bestie von Schanghai (Intrigue)
 1947: Song of My Heart
 1948: Der Menschenfresser von Kumaon (Man-Eater of Kumaon)
 1948: Pitfall
 1949: Aufruhr in Marokko (Outpost in Morocco)
 1949: Mrs. Mike
 1950: The Magnificent Yankee
 1950: Die Todesschlucht von Arizona (The Cariboo Trail)
 1950: Grund zur Aufregung (Cause for Alarm!)
 1951: Hübsch, jung und verliebt (Rich, Young and Pretty)
 1951: It's a Big Country
 1951: Verraten und verkauft (The Sellout)
 1952: Holiday For Sinners
 1952: Verwegene Gegner (Ride Vaquero)
 1953: Theaterfieber
 1954: Vorwiegend heiter (It's Always Fair Weather)
 1955: Die zarte Falle (The Tender Trap)
 1956: Alarm im Weltall
 1956: Menschenraub (Ransom)
 1956: Revolvermänner (Gun Brothers)
 1957/58: The Life of Riley (TV-Serie)
 1958/59: The Restless Gun (TV-Serie)
 1959: Alfred Hitchcock Presents
 1960: M Squad (TV-Serie)
 1960: The Tall Man (TV-Serie)
 1960: General Pfeifendeckel
 1961: Der Bürotrottel
 1961: Meine Geisha
 1962: Immer nur deinetwegen (Who's Got the Action)
 1962: Eine neue Art von Liebe (A New Kind of Love)
 1963: Wer hat in meinem Bett geschlafen? (Who's Been Sleeping in My Bed)
 1963: Strandparty bei Mondschein (For Those Who Think Young)
 1964: Notlandung im Weltraum (Robinson Crusoe on Mars)
 1964: Cowboy-Melodie (Tickle Me)
 1964: Billie
 1964: Revolverhelden von Fall-River (Young Fury)
 1965: Rote Linie 7000
 1965: … denn keiner ist ohne Schuld
 1966: Die Bankräuber-Bande (The Caper of the Golden Bulls)
 1966: Good Times
 1967: Deine, meine, unsere
 1968: Der türkisfarbene Bikini (How Sweet It Is)
 1968: Che!
 1969: M*A*S*H
 1970: Beyond the Valley of the Dolls
 1970: Hotelgeflüster (Plaza Suite)
 1971: The Todd Killings

Literatur
 Kay Weniger: Das große Personenlexikon des Films. Die Schauspieler, Regisseure, Kameraleute, Produzenten, Komponisten, Drehbuchautoren, Filmarchitekten, Ausstatter, Kostümbildner, Cutter, Tontechniker, Maskenbildner und Special Effects Designer des 20. Jahrhunderts. Band 5: L – N. Rudolf Lettinger – Lloyd Nolan. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001, ISBN 3-89602-340-3, S. 91.

Weblinks

Szenenbildner
US-Amerikaner
Geboren 1906
Gestorben 1989
Mann

Arthur Lonergan


Michitaka Akimoto (født 24. september 1982) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ventforet Kofu, Kyoto Sanga FC og Kataller Toyama.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Michitaka Akimoto


Krásnohorské Podhradie este o comună slovacă, aflată în districtul Rožňava din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 2.691 de locuitori.

Istoric
Localitatea Krásnohorské Podhradie este atestată documentar din 1322.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Krásnohorské Podhradie


Familia mea, pe scurt este un film românesc din 2013 regizat de Elena Borcea. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ioan Borcea, Gabriela Borcea, Alexandru Borcea.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2013 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2013

Familia mea, pe scurt


Kolombiya (İspanyolca: ), resmî adıyla Kolombiya Cumhuriyeti (İspanyolca: ), Güney Amerika'da yer alan ve Kuzey Amerika'da adaları bulunan bir ülkedir. Kuzeybatıda Panama, kuzeyde Karayip Denizi, doğuda Venezuela ve Brezilya, güneyde Ekvador ve Peru ve batıda Büyük Okyanus ile çevrilidir. Yüz ölçümüne göre Güney Amerika'nın 4., dünyanın ise 26. en geniş ülkesidir. Ülke 32 departman ve aynı zamanda en büyük şehir olan Bogotá Başkent Bölgesi'ne ayrılmıştır.

Nüfusu 50 milyonun üzerinde olan Kolombiya dil ve etnisite bakımından dünyanın en çeşitli ülkelerinden biridir. İspanyolca konuşan ülkeler arasında, Meksika'dan sonra en kalabalık ikinci ülkedir. Yerli uygarlıklar, Avrupalı yerleşimciler, Afrikalı köleler ile Avrupa ve Orta Doğu'dan gelen göçmenler, ülkenin zengin kültürel mirasının kaynaklarını oluşturur. Ülkenin nüfus merkezleri And Dağları ve Karayip kıyısında yoğunlaşmıştır.

Günümüz Kolombiya topraklarında insan yaşamına dair en eski kanıtlar MÖ 12.000'e aittir. Çipça (Muisca), Quimbaya ve Tairona gibi yerli kültürler bölgede bilinen en eski uygarlıklardır. İspanyollar 1499'da La Guajira'ya ayak basarak sömürgeleştirme sürecini başlattılar. 16. yüzyıla dek bölgenin çeşitli kısımları sömürgeleştirildi ve Santafé de Bogotá başkentli Yeni Granada Krallığı kuruldu. 1810'da Yeni Granada Birleşik İlleri adıyla İspanyol İmparatorluğu'ndan bağımsızlık ilan edildi. Ülkede önceleri Granada Konfederasyonu (1858) ve Kolombiya Birleşik Devletleri (1863) gibi federal yönetimler denendi ancak bu yönetimler uzun süreli olmadı ve 1886'da Kolombiya Cumhuriyeti kuruldu. Panama'nın 1903'te ayrılmasıyla Kolombiya bugünkü sınırlarına ulaştı. 1960'larda ülkede düşük yoğunluklu silahlı çatışmalar ve politik şiddet artış gösterdi ve 1990'larda zirveye ulaştı. 2005'ten itibaren güvenlik, istikrar ve hukukun üstünlüğü alanlarında ilerlemeler sağlandı, aynı zamanda eşi görülmemiş bir ekonomik büyüme ve kalkınma dönemi yaşandı.

Kolombiya, Brezilya'nın ardından dünyanın en yüksek biyoçeşitlilik seviyesine sahip ikinci ülkesidir. Ülke toprakları Amazon yağmur ormanları, dağlık alanlar, otlaklar ve çöller gibi birçok farklı bölge içerir. Güney Amerika'da Atlas ve Pasifik okyanuslarının ikisine de kıyısı bulunan tek ülkedir.

Kolombiya, bir bölgesel güçtür ve Güney Amerika'nın en büyük üçüncü ekonomisine sahiptir. Kahve, çiçek, zümrüt, kömür ve petrol endüstrileri, Kolombiya ekonomisinin başlıca sektörleridir. Birleşmiş Milletler, Dünya Ticaret Örgütü, Ekonomik İşbirliği ve Kalkınma Örgütü (OECD), Amerikan Devletleri Örgütü, Pasifik İttifakı ve And Topluluğu üyesidir. Ayrıca NATO'nun küresel ortaklarındandır.

Etimoloji

"Kolombiya" adı (Kristof Kolomb'un ülkesi) Venezuela devrimci Francisco de Miranda tarafından oluşturuldu. İspanyol ve Portekiz egemenlikleri altında topraklarına sevk edilmişti.

Tarihçe

Fetih öncesi dönem

Günümüz Kolombiya'sının topraklarında yörenin yerlileri ticaret ve altın işleme sanatıyla uğraşıyorlardı. Burada İnka İmparatorluğu, Muisca, Tayrona, Sinú, Quimbaya ve San Agustín kültürleri yüzyıllar boyunca yaşamıştır.

İspanyol işgali

Kristof Kolomb'un adıyla anılan ülke topraklarına Kolomb hiç ayak basmamıştır. Kolombiya toprakları, 16. yüzyılın başlarında Ganzalo Jiménez de Quesada ve Sebastian de Belalcázar komutasındaki İspanyollar tarafından bulunmuş ve sömürge hâline getirilmiştir. 1525 yılında Rodrigo de Bastidas, Santa Marta kentini kurdu. Bunun ardından ülkenin kuzeyinde Karayip Denizi kıyısında Cartagena şehri kuruldu. 1538 yılında Gonzalo Jiménez de Quesada yerli halkın Bacatá adını verdiği yerleşim yerini ele geçirerek burada Bogotá şehrini kurdu.

Büyük Kolombiya Cumhuriyeti

18. yüzyıla kadar ülke, İspanyol asıllı beyazlar tarafından yönetildi. Bundan sonra başlayan bağımsızlık mücadelesini Kuzey Amerika ve Fransa İhtilalleri daha da kuvvetlendirdi. 1808 yılında Napolyon, İspanya'yı işgal edince Amerika'daki İspanyol sömürgeleri bağımsızlık savaşlarını ilan etti. Böylelikle Simón Bolívar önderliğindeki güçler Cartagena'da bağımsızlıklarını ilan ettiler ve 1821 yılında Büyük Kolombiya adıyla bugünkü Kolombiya, Ekvador, Panama ve Venezuela topraklarını kapsayan bir federasyon kuruldu. 1829 yılında Venezuela ve 1830 yılında ise Ekvador federasyondan ayrıldı.

Kolombiya Birleşik Devletleri ve Kolombiya Cumhuriyeti

1886'da ülkeye, kıtayı keşfeden Kolomb'un ismi verildi ve Kolombiya Cumhuriyeti ilan edildi. 1903 yılında, ülke topraklarına dahil olan Panama, ABD'nin yardımı ile Kolombiya'dan ayrılarak bağımsız bir devlet oldu. Panama aynı yıl Panama Kanalı'nın kullanım hakkını ABD'ye verdi. Bu ayrılma yüzünden ABD ile Kolombiya arasında 1921 yılına kadar süren bir gerginlik yaşandı. Bu tarihten sonra Kolombiya yönetimine iki büyük parti olan Liberaller Partisi ile Muhafazakârlar Partisi hâkim oldu. Fakat bu iki parti arasındaki sürtüşmeler, iç karışıklıklara ve ülkenin uzun süre diktatörler tarafından yönetilmesine sebep oldu. Sivil hükûmetle yönetilen Kolombiya'da günümüzde de iç karışıklıklar devam etmektedir.

La Violencia dönemi

1948 ila 1953 arasında Kolombiya'da büyük karışıklıklar yaşandı. Violencia adı verilen şiddet olayları meydana geldi. 1950 yılında muhafazakâr Mariano Ospina Pérez iktidarı devralan bir başka muhafazakâr olan Laureano Gómez vekili Roberto Urdaneta ile birlikte katı bir yönetim sergiledi. Üç yıllık görev sırasında 80.000 kişinin hayatını kaybettiği tahmin ediliyor. Violencia, 1963 yılına kadar sürdü. Bu zaman zarfında 200.000 kişi öldü. Violencia'ya karşı solcu gerilla grubu FARC mücadele etti. Ülkedeki karışıklıklar sebebiyle 12 Ağustos 2002'de Başkan Álvaro Uribe Vélez 90 günlük olağanüstü hâl ilan etti.

Coğrafya

İklimi

Kolombiya'nın iklimi bölgelere göre çeşitlilik gösterir. Vadilerde tropik, yüksek kesimlerde ise ılıman iklim özellikleri görülmektedir. Sıcak iklim kuşağında yer alan ülke dağlarının doruklarında her zaman kar vardır.

Bitki örtüsü
Ülke topraklarının yarıya yakını sık ormanlarla kaplıdır.

Faunası
Amazon Ormanları'nda maymun, jaguar, timsah, puma, tapir ve armadillo gibi çeşitli hayvanlar yaşar. Ayrıca papağan ve kolibri gibi tropik kuşlarla Kuzey Amerika'dan göç eden göçmen kuşlar da kış mevsimini burada geçirirler. Yüksek dağlık bölgelerde And Kondoru denen büyük Güney Amerika akbabaları yuva yapar. Pek çok kelebek, örümcek ve böcek türlerinin yanı sıra Magdalena Nehri'nde da timsah ve kaymanlar yaşar.

Coğrafî şekilleri
Cristóbal Colón Dağı ve Simón Bolívar Dağı ülkenin en büyük yükseltileridir (Her ikisinin de yüksekliği 5775 metredir). And Dağları sisteminin üç büyük sıra dağı olan Batı, Orta ve Doğu Cordillera'lar ülkenin batı yarısı boyunca uzanarak Ekvador sınırında birleşirler. Alçak doğu düzlüğü boyunca Amazon ve Orinoko ırmaklarının kolları uzanır. 1600 km uzunluğundaki Magdalena Nehri, kuzeye doğru akarak Karayip Denizi'ne dökülür.

Demografi

Kolombiya'da demografi, Yürütme Organına bağlı resmi bir organ olan Ulusal İdari İstatistik Departmanı (DANE) tarafından incelenir . 2020 yılında yaklaşık 50 milyon nüfusuyla Amerika Birleşik Devletleri, Brezilya ve Meksika'dan sonra  Amerika'nın dördüncü en kalabalık ülkesidir.Meksika, Amerika Birleşik Devletleri ve İspanya'dan sonra dünyanın en büyük İspanyolca konuşan nüfusuna sahiptir . Kırsal nüfusun kentsel alanlara doğru hareketi ve ülke dışına göç önemli olmuştur. Kent nüfusu 1938'de toplam nüfusun %28'inden 2005'te %75'e yükseldi; ancak mutlak olarak bu dönemde kırsal nüfus 6 milyondan 10 milyona çıkmıştır. Göçle ilgili olarak, Ulusal İdari İstatistik Departmanı (DANE), yaklaşık 3,3 milyon Kolombiyalı'nın yurtdışında, özellikle Amerika Birleşik Devletleri, İspanya, Şili ve Kanada'da yaşadığını tahmin ediyor .  Göç etme olasılığı en yüksek olanlar, ülkenin iç bölgelerinden gelenlerdir ve bu fenomenin bir parçası olan önemli bir entelektüel ve yetenekli insan grubunu vurgulamaktadır.beyin göçü .

Ulusal İdari İstatistik Departmanına (DANE) göre, Kolombiya nüfusunun %51,2'si kadın, %48,8'i erkektir. Nüfusun %22,6'sı 14 yaşın altındadır; 2019 tahminlerine göre nüfusun %68,2'si 15 ila 65 yaş arasında ve %9,1'i 65 yaşın üzerinde.

Nüfus And Dağları ve Karayip kıyılarında yoğunlaşmıştır . Kolombiya alanının yaklaşık %54'ünü oluşturan doğu ovasının dokuz bölümü, nüfusun %3'ünden daha azına ve kilometrekareye bir kişiden daha az nüfus yoğunluğuna sahiptir . Kırsal alanlardan kentlere gelen hareket yirminci yüzyılın çok yoğundu ve Kolombiya Latin Amerika'da en kentleşmiş ülkelerin bugün biridir. Kent nüfusu 1938'de toplamın %31'inden 1975'te %60'a yükseldi ve 2005'te bu sayı %72.7'ye yükseldi.  Bogota'nın nüfusu 300.000'den biraz fazla arttı.1938 - bugün yaklaşık 7 milyon. Toplamda, şu anda ülkedeki otuz şehir 100.000'den fazla nüfusa sahiptir. Kolombiya, yaklaşık 4,3 milyon kişi olduğu tahmin edilen, dünyadaki en yüksek yerinden edilmiş insan oranlarından birine sahip .

Kolombiya'nın resmi dili Kastilya'dır, ancak ülkede yaklaşık 500.000 ana dil konuşanı vardır.  Ülkede listelenmiş 101 dil var, bunların seksen tanesi yaşıyor ve 21 tanesi soyu tükenmiş durumda. Katalanca (veya Valencia) İspanyol göçmenler tarafından konuşulmaktadır. Ayrıca Mahates'te yaklaşık 2.500 kişi tarafından konuşulan bir kreol dili olan Palenquero vardır .

2008 yılında Brasília Üniversitesi (UnB) tarafından yürütülen bir otozomal DNA genetik çalışmasına göre, Kolombiya nüfusunun bileşimi şu şekildedir: %33,80 yerli katkısı, %45,90 Avrupa katkısı ve %20,30 Afrika katkısı.

Din
Kolombiya Anayasası'nda inanç özgürlüğü garantiye alınmıştır. Kolombiya hükûmeti din konusunu yasal olarak belgelemese de 2012 ve 2013 yıllarında yayımlanan araştırmalara göre ülkedeki inanç dağılımı şöyledir:
%57,2 Katolik
%13,7 Protestan
%6,4 ateist veya agnostik
%13,5 dinsiz teist
%1,8 Yehova'nın Şahidi ve Adventist
%1 diğer
%2,2 ya cevap vermedi ya da bilmediğini söyledi.

Yönetimsel birimler

Kolombiya'nın başkenti Bogota'dır. Ülkenin en büyük idari birimleri departmanlardır ve 32 departman vardır. Bogotá özel bir bölgedir (Başkent Eyaleti). Bu departman ilçelere ayrılmıştır, toplamda 1128 ilçe mevcuttur. Ayrıca ülke coğrafi, demografik ve ekonomik koşullar göz önüne alınarak 5 bölgeye ayrılmıştır ancak bu bölgeler herhangi bir idari yapıyı temsil etmemektedir.

Yerleşim

<noinclude>

Dış ilişkiler

Kolombiya, Birleşmiş Milletler (1943), Amerikan Devletleri Örgütü (1948), G-77 (1964), And Milletler Topluluğu (1969), G-24 (1971), Amazon İşbirliği Antlaşması Örgütü(1978), Güney Amerika Milletler Birliği (2004), Latin Amerika ve Karayip Devletleri Topluluğu CELAC (2010) ve Pasifik İttifakı (2013) gibi uluslararası örgütlerin kurucu üyelerinden birisidir.

Ekonomi

Tarihsel olarak bir tarım ekonomisi olan Kolombiya, 20. yüzyılda hızla kentleşti. Yüzyılın sonunda, işçilerin sadece %22,7'si tarımda çalışıyordu ve ülkenin GSYİH'sının sadece %11,5'ini oluşturuyordu. İşçilerin %18,7'si sanayide ve %58,5'i hizmetlerde istihdam edilmekte olup, GSYİH'nın sırasıyla %36 ve %52,5'ini oluşturmaktadır.  Ülkenin başlıca ticaret ortakları ABD (ABD ile tartışmalı serbest ticaret anlaşması şu anda ABD Kongresi tarafından onaylanmayı bekliyor), Venezuela ve Çin'dir . Tüm ithalat, ihracat ve toplam ticaret dengesi rekor seviyelerde ve girişi arasında ihracat dolar olan önemli bir yeniden değerleme sonuçlandı.

Kolombiya ekonomisi 20. yüzyılın ikinci yarısında istikrarlı bir şekilde büyüdü ve gayri safi yurtiçi hasıla (GSYİH) 1970 ile 1998 arasında yılda ortalama %4'ten fazla büyüdü. Ülke 1999'da (yılın ilk yılı) bir durgunluk yaşadı. Büyük Buhran'dan bu yana negatif büyüme) ve iyileşme uzun ve acı vericiydi. Bununla birlikte, son yıllardaki büyüme etkileyici olmuştur ve 2007'de %8.2'ye ulaşarak Latin Amerika'daki en yüksek büyüme oranlarından biridir . Bu arada, Kolombiya Menkul Kıymetler Borsası Temmuz 2001'deki başlangıcından bu yana 1.000 puandan Kasım 2008'de 7.300 puanın üzerine çıktı.

Uluslararası Para Fonu'nun (IMF) tahminlerine göre, 2007'de Kolombiya'nın nominal GSYİH'si 202,6 milyar dolardı (dünyanın 37. en büyük ve Güney Amerika'nın dördüncü en büyük). Arındırılmış satın alma gücü paritesi (PPP), GSYİH kişi başına yılında Kolombiya yerleştirerek US $ 7968 olan dünyada 82 pozisyonunda . Bununla birlikte, pratikte, bu zenginlik, Latin Amerika'da çok yaygın olan ülke nüfusu arasında eşit olmayan bir şekilde dağılıyor, Kolombiya Gini katsayısında yüksek puan alıyor ve BM rakamları ülkeyi 126 ülke arasında 119. sıraya yerleştiriyor.. 2003 yılında, nüfusun en zengin %20'si gelir/tüketim içinde %62,7'lik bir paya sahipken, en yoksul %20'lik kesim ise yalnızca %2,5'lik bir paya sahipti.

Hükûmet harcamaları GSYİH'nın %37,9'unu oluşturuyor.  Bu miktarın neredeyse dörtte biri, 2007'de GSYİH'nın % 52,8'i olarak tahmin edilen ülkenin nispeten yüksek devlet borcuna gidiyor .  Ekonominin karşı karşıya olduğu diğer sorunlar arasında zayıf iç ve dış talep, ülkenin emeklilik sisteminin finansmanı ve işsizlik oranı (Kasım 2008'de %10,8) yer alıyor.  enflasyonu 2007 yılında% 5.5 beklemeye son yıllarda nispeten düşük kalmıştır

Ekonomik performans 1990'larda uygulamaya konulan liberal reformlarla desteklendi ve politikaları kamu açığını GSYİH'nın % 2,5'inin altına düşürmeyi amaçlayan önlemleri içeren Álvaro Uribe'nin başkanlığı döneminde de devam etti . 2008'de Heritage Foundation, Kolombiya ekonomisini 2007'den bu yana %2.3'lük bir artışla %61.9 ücretsiz olarak değerlendirerek, onu dünyada 67., Orta ve Güney Amerika'daki 29 ülke arasında 15. sıraya yerleştirdi.

Başkan Uribe'nin hükûmetinin tartışmalı "demokratik güvenlik" stratejisi sırasındaki güvenlik iyileştirmeleri, ekonomide daha büyük bir güven duygusu yarattı. 28 Mayıs 2007'de Amerikan BusinessWeek dergisi, Kolombiya'yı "Dünyadaki en aşırı yükselen pazar" olarak sınıflandırdığı bir makale yayınladı.  Kolombiya ekonomisi son yıllarda iyileşti, yatırım 2002'de GSYİH'nın %15'inden 2008'de %26'ya yükseldi ve özel şirketler yeniden donatıldı. Ancak 2014'te işsizlik %9,1, yoksulluk oranı ise %28,5.

Yakın tarihli bir Dünya Bankası raporuna göre Manizales, Ibagué ve Pereira'da iş yapmak daha kolay ve Cali ve Cartagena'da daha zor . İdare reformları, bir önceki rapora kıyasla, ihracat için %60'tan fazla ve ithalat için %40'tan fazla belge hazırlamak için gereken sürenin azaltılmasına katkıda bulunmuştur.

Kültür

Fernando Botero, dünyadaki ünlü şişman insanları çizen Kolombiya doğumlu modern sanat ressamıdır. Kolombiyalı edebiyatçı Gabriel García Márquez, 1982 yılında Nobel Edebiyat Ödülü'ne layık görülmüştür. Catalina Sandino Moreno Maria Full of Grace filmi ile 2004 yılında Berlin Film Festivali'nde Charlize Theron'la birlikte En İyi Kadın Oyuncu ödülü kazanmıştır. Bu filmdeki performansı ile Akademi Ödülü'ne aday olmuştur. Ayrıca, Shakira, Juanes, J Balvin, Danna García, César López gibi, uluslararası alanda da kabul görmüş Kolombiyalı sanatçılar da vardır.

Romantizmle bağlantılı bağımsızlık sonrası literatürde Antonio Nariño, José Fernández Madrid, Camilo Torres Tenorio ve Francisco Antonio Zea gibi yazarlar ön plana çıkmıştır. On dokuzuncu yüzyılın ikinci yarısında ve yirminci yüzyılın başlarında costumbrismo olarak bilinen edebi tür popüler oldu; bu dönemin büyük yazarları Tomás Carrasquilla, Jorge Isaacs ve Rafael Pombo'ydı (ikincisi çocuk edebiyatında dikkate değer eserler yazdı). Bu dönemde José Asunción Silva, José Eustasio Rivera, León de Greiff, Porfirio Barba-Jacob ve José María Vargas Vila gibi yazarlar modernist hareketi geliştirdiler. 1872'de Kolombiya, Amerika'aki ilk İspanyolca dil akademisi olan Kolombiya Dil Akademisi'ni kurdu. Candelario Obeso, Afro-Kolombiyalı bir yazarın ilk şiir kitabı olan çığır açan Cantos Populares de mi Tierra'i (1877) yazdı.

1939 ve 1940 yılları arasında Bogotá şehrinde "Taş ve Gök" (Piedra y cielo) adıyla ülkeyi önemli ölçüde etkileyen yedi şiir kitabı yayınlandı; şiirler şair Jorge Rojas tarafından yazıldı. Sonraki on yıl içinde, Gonzalo Arango zamanın şiddetine yanıt olarak "hiçlik" hareketini kurdu; nihilizm, varoluşçuluk ve başka bir büyük Kolombiyalı yazar Fernando González Ochoa'nun düşüncesinden etkilendi. Latin Amerika edebiyatındaki patlama sırasında, Nobel ödüllü Gabriel García Márquez ve Magnum Opus, Yüz Yıllık Yalnızlık, Eduardo Caballero Calderón, Manuel Mejía Vallejo ve Cervantes Ödülünü kazanan bir yazar Álvaro Mutis liderliğindeki başarılı yazarlar ortaya çıktı.

Spor

Kolombiya'da futbol, bisiklet, boks, beyzbol, basketbol ve tejo (yerel spor) en çok sevilen sporlardır. Futbol ligler hâlinde oynanmakta ve bunların en büyüğü Liga Postobón'dur. Libertadores Kupası kazanabilmiş olan takımların ikisi (Once Caldas ve Atlético Nacional) takımdır. Futbol kulüpleri Kolombiya Futbol Federasyonu çatısı altında toplanmıştır.

Sinema
Kolombiya sinemasının kökenleri 1897 yılında, kârsız ve tarihi boyunca mütevazı bir öneme sahip.  20. yüzyılın ilk on yıllarında, bazı şirketler sabit bir üretim seviyesini korudu, ancak finansal destek eksikliği ve güçlü dış rekabet, yerli üretim girişimlerinde önemli bir düşüşe katkıda bulundu. Compañía de Fomento CINEMATOGRAFICA (Focine) bazı Kolombiyalı yapımları yapılacak sağlayan, 1980 yılında kuruldu. Ancak örgüt 1990'ların başında kapatılmak zorunda kaldı. 2003 yılında onaylanan ulusal sinematografik üretimi teşvik eden bir yasa, ülkedeki film endüstrisinin yanı sıra filmlerin ve kısa filmlerin yapımını ve prodüksiyonunu garanti altına aldı

Mutfak

Kolombiya mutfağında, diğer tahıllara ek olarak yaygın bir mısır kullanımına sahiptir. Avokado, ülke yemeklerinde yaygın olarak bulunan bir meyvedir. Tipik yemeklerde ayrıca daha fazla miktarda baharat bulunur, ancak örneğin Hint veya Meksika mutfağındaki kadar değil. Manyok ayrıca çeşitli yemeklerde bulunur. Ülkede en yaygın içecek kahvedir .

Kolombiya mutfağı, bölgelerinin her birinde farklılık gösterir. Amazon bölgesinde mutfağın özelliği balığa dayalı olması ve pirarucunun en çok tüketilenlerden biri olmasıdır. Bu bölgenin en temsili yemeklerinden biri, sarımsak, biber ve soğanla tatlandırılmış ve muz yapraklarına sarılmış kavrulmuş bir balık filetosu olan patarashca'dır ; neredeyse her zaman kızarmış muz ve manyok unu eşlik eder.  patrisa bölgesinde, tipik ana yemek paisa tepsi ile, antioquia sancocho, hogao, antioquia işkembe ve aynı zamanda ayakta pegao, iken, Valle del Cauca, tavuk güveç, sıkışmış pirinç ve pandebono daha tüketilmektedir

Ayrıca bakınız
 Kolombiya Bağımsızlık Savaşı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Kolombiya Hükûmeti Resmi İnternet Sitesi

İspanyolca konuşan ülkeler
Cumhuriyetler

Kolombiya


Best Actor is the name of an award which is presented by various film, television and theatre organizations, festivals, and people's awards to leading actors in a film, television series, television film or play.

The term most often refers to the Academy Award for Best Actor, which was first awarded on May 16, 1929, by the Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS) at the Academy Awards to Emil Jannings for his role of Grand Duke Sergius Alexander in The Last Command and August Schilling in The Way of All Flesh. In theatre, it was first awarded on April 6, 1947, by the American Theatre Wing and The Broadway League at the Tony Awards to José Ferrer for his role of Cyrano de Bergerac in Cyrano de Bergerac and to Fredric March for his role of Clinton Jones in Years Ago. In television, it was first awarded on January 23, 1951 by Academy of Television Arts & Sciences at the Primetime Emmy Awards to Alan Young for his role of himself in The Alan Young Show. In a film festival, presented as the Volpi Cup, it was first awarded between August 1 and 20, 1934, by the Venice Film Festival to Wallace Beery for his role of Pancho Villa in Viva Villa!

Film awards
 AACTA Award for Best Actor in a Leading Role
 AACTA International Award for Best Actor
 AVN Award for Best Actor
 Academy Award for Best Actor
Annecy Italian Film Festival for Best Actor Award
 Asian Film Award for Best Actor
 Asianet Film Award for Best Actor
 BAFTA Award for Best Actor in a Leading Role
 Babisas Award for Best Actor
 Bachsas Award for Best Actor
 Bangladesh National Film Award for Best Actor
 Bavarian Film Awards (Best Acting)
 Bengal Film Journalists' Association – Best Actor Award
 BET Award for Best Actor & Actress
 BIFA Award for Best Performance by an Actor in a British Independent Film
 Black Reel Award for Best Actor
 Bodil Award for Best Actor in a Leading Role
 Bollywood Movie Award – Best Actor
 Boston Society of Film Critics Award for Best Actor
CIFF Best Actor Award
Canadian Screen Award for Best Actor
Cannes Film Festival Best Actor Award
 César Award for Best Actor
 Chicago Film Critics Association Award for Best Actor
 CineMAA Awards for Best Actor
Citra Award for Best Actor
 CJFB Performance Award for Best Actor
 Critics' Choice Movie Award for Best Actor
 Critics' Choice Movie Award for Best Actor in an Action Movie
 Critics' Choice Movie Award for Best Actor in a Comedy
 Dallas–Fort Worth Film Critics Association Award for Best Actor
 David di Donatello for Best Actor
 Edda Award for Best Actor or Actress
 Empire Award for Best Actor
 Empire Award for Best British Actor
 European Film Award for Best Actor
 FAMAS Award for Best Actor
 Filmfare Award for Best Actor - Hindi
 Filmfare Award for Best Actor – Kannada
 Filmfare Award for Best Actor – Malayalam
 Filmfare Award for Best Actor – Tamil
 Filmfare Award for Best Actor – Telugu
 Florida Film Critics Circle Award for Best Actor
 Genie Award for Best Performance by a Foreign Actor
 GIFA Best Actor Award
 GIFA Critics Best Actor Award
 Golden Arena for Best Actor (Pula Film Festival)
 Golden Calf for Best Actor (Netherlands Film Festival)
Golden Eagle Award for Best Actor (China)
 Golden Eagle Award for Best Actor (Russia)
 Golden Globe Award for Best Actor – Motion Picture Drama
 Golden Globe Award for Best Actor – Motion Picture Musical or Comedy
Golden Goblet Award for Best Actor (Shanghai International Film Festival)
 Golden Horse Award for Best Leading Actor
 Golden Rooster Award for Best Actor
 Goya Award for Best Actor
 Goya Award for Best New Actor
 Guldbagge Award for Best Actor in a Leading Role
 Hong Kong Film Award for Best Actor
 Hundred Flowers Award for Best Actor
 IIFA Award for Best Actor
 Independent Spirit Award for Best Male Lead
 ITFA Best Actor Award
 ITFA Best New Actor Award
 Japan Academy Prize for Outstanding Performance by an Actor in a Leading Role
 Kerala State Film Award for Best Actor
 London Film Critics' Circle Award for Actor of the Year
 Los Angeles Film Critics Association Award for Best Actor
 Lumières Award for Best Actor
 Lux Style Award for Best Film Actor
 Meril Prothom Alo Award for Best Actor
 Nandi Award for Best Actor
 Nastro d'Argento for Best Actor
 Nigar Award for Best Actor
 National Board of Review Award for Best Actor
 National Film Award for Best Actor
 National Society of Film Critics Award for Best Actor
 NAACP Image Award for Outstanding Actor in a Motion Picture
 New York Film Critics Circle Award for Best Actor
 Online Film Critics Society Award for Best Actor
 Polish Academy Award for Best Actor
 Robert Award for Best Actor in a Leading Role
 San Diego Film Critics Society Award for Best Actor
 San Francisco Film Critics Circle Award for Best Actor
 Santosham Best Actor Award
 Sarasaviya Best Actor Award
 Satellite Award for Best Actor – Motion Picture
 Saturn Award for Best Actor
 Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Male Actor in a Leading Role
 Screen Award for Best Actor
 Screen Award for Best Actor (Critics)
 Screen Award for Best Actor (Popular Choice)
 Shanghai Film Critics Award for Best Actor
SIIMA Award for Best Actor (Telugu)
Silver Bear for Best Actor (Berlin International Film Festival)
Silver Hugo Award for Best Actor (Chicago International Film Festival)
 St. Louis Gateway Film Critics Association Award for Best Actor
 Stardust Award for Best Actor
 Stardust Award for Best Actor in a Comedy or Romance
 Stardust Award for Best Actor in a Drama
 Stardust Award for Best Actor in a Thriller or Action
 Tamil Nadu State Film Award for Best Actor
Tokyo International Film Festival Best Actor Award
 Toronto Film Critics Association Award for Best Actor
 Vancouver Film Critics Circle Award for Best Actor
 Vancouver Film Critics Circle Award for Best Actor in a Canadian Film
Vietnam Film Festival Best Actor Award
 Vijay Award for Best Actor
Volpi Cup for Best Actor (Venice Film Festival)
 Washington D.C. Area Film Critics Association Award for Best Actor
 Zee Cine Award for Best Actor – Male
 Zee Cine Critics Award for Best Actor – Male

Television awards
 AACTA Award for Best Lead Actor in a Television Drama
 Golden Bell Award for Best Actor in a Miniseries or Television Film
 Golden Bell Award for Best Actor
 Black Reel Award for Best Actor: T.V. Movie/Cable
 British Academy Television Award for Best Actor
 British Soap Award for Best Actor
 Daytime Emmy Award for Outstanding Lead Actor in a Drama Series
 Gemini Award for Best Performance by an Actor in a Continuing Leading Dramatic Role
Golden Calf for Best Acting in a Television Drama (Pula Film Festival)
 Golden Globe Award for Best Actor – Miniseries or Television Film
 Golden Globe Award for Best Actor – Television Series Drama
 Golden Globe Award for Best Actor – Television Series Musical or Comedy
 Hum Award for Best Actor
 Hum Award for Best Actor Popular
 Lux Style Award for Best TV Actor
 NAACP Image Award for Outstanding Actor in a Daytime Drama Series
 NAACP Image Award for Outstanding Actor in a Drama Series
 NAACP Image Award for Outstanding Actor in a Television Movie, Mini-Series or Dramatic Special
 Primetime Emmy Award for Outstanding Lead Actor in a Comedy Series
 Primetime Emmy Award for Outstanding Lead Actor in a Drama Series
 Primetime Emmy Award for Outstanding Lead Actor in a Miniseries or a Movie
 Satellite Award for Best Actor – Miniseries or Television Film
 Satellite Award for Best Actor – Television Series Drama
 Satellite Award for Best Actor – Television Series Musical or Comedy
 Saturn Award for Best Actor on Television
 Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Male Actor in a Comedy Series
 Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Male Actor in a Drama Series
 Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Male Actor in a Miniseries or Television Movie
 Sun Kudumbam Best Actor Award
 TVB Anniversary Award for Best Actor

Theatre awards
 Evening Standard Theatre Award for Best Actor
 Helpmann Award for Best Male Actor in a Musical
 Helpmann Award for Best Male Actor in a Play
 Helpmann Award for Best Male Performer in an Opera
 Laurence Olivier Award for Actor of the Year in a New Play
 Laurence Olivier Award for Actor of the Year in a Revival
 Laurence Olivier Award for Best Actor
 Laurence Olivier Award for Best Actor in a Musical
 Molière Award for Best Actor
 NAACP Theatre Award for Best Lead Male – Equity
 NAACP Theatre Award for Best Lead Male – Local
 Tony Award for Best Actor in a Play
 Tony Award for Best Actor in a Musical

See also

 Lists of acting awards
 List of film awards for lead actress
 List of television awards for Best Actress
 List of film awards for lead actor
 List of television awards for Best Actor

References

Best Actor


Avraham Klein, cunoscut în lume ca Abraham Klein (în ebraică: אברהם קליין, născut la 29 martie 1934 la Timișoara) este un arbitru israelian de fotbal, evreu originar din România, unul din cei doi arbitri de fotbal din Israel care s-au bucurat de o largă recunoaștere internațională. S-a distins, printre altele, ca arbitru la Campionatul Mondial de Fotbal 1970 în meciul însemnat din grupele preliminare dintre deținătoarea cupei mondiale, selecționata Angliei și echipa Braziliei, în meciul din sferturile de finală la Campionatul Mondial de Fotbal 1982, dintre echipele Italiei și Braziliei  și ca arbitru de tușă în meciul din finala acelui Mondial, între Italia și Germania, pe Stadionul Santiago Bernabéu din Madrid.

Biografie

Primii ani
Avraham Klein s-a născut în 1934 la Timișoara într-o familie de evrei vorbitori de limbă maghiară. Tatăl său, Vilmos Klein, originar din Budapesta, a fost fotbalist, jucător în echipa de rezervă a clubului de fotbal MTK Budapesta.Mama, de meserie croitoreasă, era originară din Transilvania. Când a avut 3 ani, tatăl a emigrat în Palestina. În copilărie Avraham a trăit în condiții materiale grele, pe strada Preyer din cartierul Iosefin, locuind în două camere împreună cu mama sa, cu bunicii din partea mamei, oameni foarte credincioși, și cu cinci surori ale ei. A învățat la Liceul evreiesc din Timișoara, unde l-a avut ca diriginte pe rabinul Ernest Neumann. La vârsta de 13 ani, cu consimțământul mamei sale, Klein a ajuns cu un tren organizat cu concursul organizației Joint, a Crucii Roșii și a guvernului olandez, împreună cu alți 500 copii evrei din România, la Apeldoorn în Olanda, unde a învățat și s-a pregătit pentru emigrarea în Palestina.
După un an, în octombrie 1948 el a emigrat în Israel, statul evreiesc de curând proclamat și aflat în plin război pentru independență. Tatăl său l-a așteptat la sosirea în portul Haifa. Întreaga familie a tatălui pierise în Holocaustul evreilor din Ungaria. Mama sa a sosit și ea mai târziu, dupǎ ce a fost internată într-un lagǎr în Cipru pentru o perioadǎ de timp de către britanici, împreună cu alți emigranți evrei. Klein a stat o vreme într-un kibuț, apoi s-a mutat la părinții săi la Haifa.

Cariera de arbitru
Klein, înalt de 1,55 cm, a încercat să se afirme inițial ca fotbalist, dar nu a ajuns la performanțe deosebite. În timpul serviciului militar a mers într-o permisie la un croitor pe nume Jonas pentru a-și comanda o pereche de pantaloni. Acel croitor urma în acea zi să arbitreze un meci de fotbal între echipele unor întreprinderi și l-a invitat pe Klein să-l secondeze. Dar la un moment dat Jonas a suferit o entorsă la un picior, iar Klein a trebuit să-l înlocuiască. Acesta a fost debutul lui Klein în lunga cariera de arbitru. Ulterior el s-a perfecționat, a devenit arbitru autorizat și a făcut carieră în acest domeniu. În august 1964 întâmplarea a făcut ca la meciul pe care l-a arbitrat la Tzrifin în finala meciurilor între două echipe de militari în cadrul Cupei Șefului de Stat Major (Gevia Haramatkal) al Israelului (în care echipa tanchiștilor a învins pe cea a Aviației militare), calitățile profesionale ale lui Klein au fost remarcate de Robert Besson, membru de frunte al comisiei de arbitraj a FIFA, care a asistat la acel meci. Besson a recomandat invitarea lui Klein la arbitrarea unor jocuri internaționale de fotbal.

Klein și-a început cariera internațională in anul 1965 când a arbitrat la Roma un meci din preliminarele Cupei mondiale între echipele Italiei și Poloniei (scor:6:1 pentru Italia), fiind apreciat în mod deosebit. În anul 1968 Klein a arbitrat in cadrul Olimpiadei de la Mexico City un meci dintre Spania și Brazilia , precum și meciul pentru medalia de bronz (în fața publicului mexican, la el acasă) dintre Mexic și Japonia.
Profesionalitatea sa în meciurile de la Olimpiadă a dus la promovarea sa de către FIFA ca arbitru la Campionatul Mondial de Fotbal din anul 1970, care s-a ținut și el la Mexico. Prin tragere la sorți a fost ales să conducă meciul dintre echipa Braziliei în frunte cu Pele și care era considerată favorită
și echipa Angliei, care obținuse cupa mondială în 1966.
Meciul a avut loc pe Stadionul Jalisco din Guadalajara în fata a 66 000 spectatori, s-a încheiat cu victoria Braziliei 1:0. Momentele culminante ale jocului au fost golul victoriei al lui Jairzinho și apărarea faimoasă a porții engleze de către portarul Gordon Banks în fața loviturii cu capul a lui Pele.În cursul meciului brazilienii au pretins ca Klein i-a defavorizat, deoarece nu a fluierat pentru penalty atunci când un înaintaș brazilian a căzut. Klein a mai și prelungit jocul la peste 90 minute și într-un interviu după mulți ani, el a susținut ca jucătorii nu i-au auzit fluieratul final,si deoarece meciul era extraordinar de captivant i-a mai adăugat câteva minute. Klein a mai servit și ca arbitru de tușă în aceeasi grupa preliminară, în meciul dintre Brazilia și Cehoslovacia, câștigat de brazilieni cu 4:1.

La Mondialul din 1978, iarăși a arbitrat Klein câteva dintre meciurile cele mai însemnate ale campionatului, dintre țara gazdă, Argentina și Italia. Publicul argentinian a fluierat contra lui Klein dupa victoria Italiei cu scorul 1:0. Klein a arbitrat și jocul dintre Germania de vest și Austria, în care austriecii au surprins câștigând cu 3:2.
Klein a fost principalul candidat la arbitrarea meciului final, dar candidatura sa a fost respinsă de argentineni care ajunsesera in finala si se temeau ca vor fi defavorizați de un israelian în meciul cu Olanda, fiind știute în acea vreme relațiile apropiate dintre Israel și Olanda. În cele din urmă Klein a fost ales pentru a arbitra jocul pentru locul al III-lea dintre Brazilia si Italia, in care Brazilia a invins cu scorul 2:1.

Poate pentru a fi despăgubit, Klein a fost însărcinat cu conducerea în iunie 1979 a meciului dintre selecționata Argentinei și cea a Restului Lumii care s-a desfășurat la Buenos Aires in fața a 82 000 spectatori. În acest meci, pe care argentinenii l-au pierdut cu 1:2, Diego Maradona, al cărui carieră era în ascensiune, a marcat golul argentinian
În 1980 Klein a fost la Tokyo arbitrul finalei Cupei intercontinentale pentru echipe (Cupa Toyota) care s-a încheiat cu victoria echipei Nacional Montevideo în fața lui Nottingham Forest, cu 1:0 .

La Campionatul Mondial de fotbal din 1982 in Spania, Klein a fost mai întâi arbitru de tușă în jocuri din grupurile preliminare (Italia-Peru 1:1, și Brazilia-Noua Zeelandă4:0)
La a doua etapă de jocuri Klein a arbitrat un meci care, poate, a fost hotărâtor, dintre Brazilia, care era candidata principală la cupă, și Italia. Meciul s-a încheiat cu victoria Italiei cu 3:2, ceea ce a dus la eliminarea Braziliei. Klein a fost arbitru de tușă în meciul final dintre selecționatele Italiei și Germaniei de vest. Italia a ajuns campioană învingând cu 3:1.

Meciul de rămas bun al lui Avraham Klein a fost organizat în 1986 la Haifa, unde echipa Maccabi Haifa a găzduit echipa F.C. Köln pe care a învins-o cu 2:1, dupa ce a fost condusă mult timp cu 1:0. Golurile israeliene au fost marcate de Ofer Mizrahi și Roni Rosenthal.
În ciuda succesului său internațional, Klein nu s-a bucurat de aceeași apreciere cand a fost arbitru în Liga A a Israelului , unde câteva decizii ale sale au trezit dispute și critici.Astfel, în semifinala Cupei de fotbal locale dintre Hakoakh Ramat Gan și Shimshon Tel Aviv pe Stadionul Blumfield din Jaffa, el a autorizat golul victoriei al celor de la Shimshon, după ce mingea a trecut în mod clar linia externă înainte de marcarea golului.
La un alt meci, dintre Maccabi Tel Aviv si Betar Ierusalim, Klein a anulat un gol al Betarului, marcat de o stea de atunci a fotbalului israelian, Uri Malmilian, și a ordonat o lovitură de pedeapsă, pe care jucătorii de la Maccabi Tel Aviv au exploatat-o prin lansarea unui nou asalt care s-a încheiat cu un gol, în vreme ce fotbaliștii de la Betar încă jubilau ca urmare a golului ce li s-a anulat. A fost nevoie de intervenția poliției pentru a-l feri de fanii echipei Betar, și a trebuit să se refugieze în vestiar vreme de 4 ore. Ulterior, Klein a scris în memoriile sale că, desi hotărârea sa era justa, a făcut o greșeală că nu a oprit jocul la timp.

Viața particulară
Klein locuiește de la începutul șederii sale în Israel, în orașul Haifa  El are un fiu, Amit, și o fiică, Sharon, și cinci nepoate. Fiul său, Amit Klein, este și el un arbitru de fotbal cunoscut în Liga A a Israelului. În afara arbitrajului la nivel național și internațional, Klein a lucrat ca profesor de educație fizică într-o școală.
Klein are relații prietenești de ani de zile cu mai multe din vedetele fotbalului mondial, mai ales cu Pele.

Premii și onoruri
1984 -  International Referee Special Award of FIFA

Cărți
1995 - cu Rubi Shalev  - The Referee's Referee: Becoming the Best
2010 - Oman Hamashrokit (Master of the Whistle -(Artistul fluierului (de arbitru)), Editura Glory-  carte de amintiri

Legături externe
interviu luat de Getta Neumann, situl evreilor din Timișoara
Avraham Klein pe situl World referee
The Guardian, 22 martie 2012
reportaj de Dan Friedman despre Avraham Klein pe situl evreiesc american Forward
recenzie de Uzi Itzhaki la cartea lui Klein în cotidianul israelian Haaretz 20/10/2010
Referee Special Award of FIFA

Nașteri în 1934
Nașteri pe 29 martie
Arbitri de fotbal
Evrei din Banat

Avraham Klein


Eduardo Salvio, născut la 13 iulie 1990 în Avellaneda, este un fotbalist argentinian care evoluează în prezent pe poziția de mijlocaș dreapta la clubul Benfica Lisabona.

Biografie
El a marcat prima sa dublă în Europa League (Atletico 3-1 Besiktas) pe 8 martie 2012.

În 2012, la sfârșitul lunii iulie, a semnat cu Benfica Lisabona un contract valabil cinci sezoane, după ce mai fusese împrumutat la clubul portughez în sezonul 2010-2011.

Palmares
 Atlético de Madrid
 Europa League: 2010, 2012
 Benfica Lisabona
 Campionatul Portugaliei: 2014, 2015, 2016
 Cupa Portugaliei: 2014
 Cupa Ligii Portugaliei: 2011, 2014, 2015, 2016
 Supercupa Portugaliei: 2014

Note

Legături externe

Nașteri în 1990
Fotbaliști internaționali argentinieni
Fotbaliști ai lui Atlético Madrid

Eduardo Salvio