Acid rock is a loosely defined type of rock music that evolved out of the mid-1960s garage punk movement and helped launch the psychedelic subculture. The term is sometimes used interchangeably with "psychedelic rock", but it also specifically refers to a more musically intense or heavier subgenre or sibling of psychedelic rock. Named after lysergic acid diethylamide (LSD), the style is generally defined by heavy, distorted guitars, lyrics with drug references, and long improvised jams.

Compared to other forms of psychedelic rock, acid rock features a harder, louder, heavier, or rawer sound. Much of the style overlaps with 1960s garage punk, proto-metal, and early heavy, blues-based hard rock. It developed mainly from the American West Coast, where groups did not focus on the novelty recording effects or whimsy of British psychedelia; instead, the subgenre emphasized the heavier qualities associated with both the positive and negative extremes of the psychedelic experience.

As the movement progressed into the late 1960s and 1970s, elements of acid rock split into two directions, with hard rock and heavy metal on one side and progressive rock on the other. In the 1990s, the stoner metal genre combined acid rock with other hard rock styles such as grunge, updating the heavy riffs and long jams found in acid rock and psychedelic-influenced metal.

Definitions

"Acid rock" as a term was initially (and often still is) loosely defined. In 1969, as the genre was still solidifying, rock journalist Nik Cohn called it a "fairly meaningless phrase that got applied to any group, no matter what its style". The term was originally used to describe the background music for acid trips in underground parties in the 1960s (e.g. the Merry Pranksters' "Acid Tests") and as a catchall term for the more eclectic Haight-Ashbury bands in San Francisco. The Grateful Dead's Jerry Garcia believed that acid rock is music you listen to while under the influence of acid, further stating that there is no real "psychedelic rock" and that it is Indian classical music and some Tibetan music "designed to expand consciousness".

The term has often been deployed interchangeably with "psychedelic rock" or "psychedelia", particularly during the genre's nascence. However, the distinction between the heavier "acid rock" and the more general or inclusive genre of "psychedelic rock" has been well established.  According to Per Elias Drabløs, "acid rock is generally considered a subgenre of psychedelic rock", while Steve and Alan Freeman state the two terms are more or less synonymous, and that "what is usually referred to as acid rock is generally the more extreme end of [the psychedelic rock genre]". This would mean psychedelic rock that is heavier, louder, or harder.

When defined specifically as a hard rock variant of psychedelia, acid rock is distinguished as having evolved from the 1960s garage punk movement, with many of its bands eventually transforming into heavy metal acts. Percussionist John Beck defines "acid rock" as synonymous with hard rock and heavy metal. The term eventually encompassed heavy, blues-based hard rock bands. Musicologist Steve Waksman wrote that "the distinction between acid rock, hard rock, and heavy metal can at some point never be more than tenuous".

Origins and ideology

Many bands associated with acid rock aimed to create a youth movement based on love and peace, as an alternative to workaholic capitalist society. David P. Szatmary states, "a legion of rock bands, playing what became known as 'acid rock,' stood in the vanguard of the movement for cultural change." Szatmary also quotes from the San Francisco Oracle, an underground newspaper published between 1966 and 1968, to explain how rock music was perceived at that time and how the acid rock movement emerged: "Rock music is a regenerative and revolutionary art, offering us our first real hope for the future (indeed, for the present)."

When played live at dance clubs, performances were accompanied by psychedelic-themed light shows in order to replicate the visual effects of the acid experience. According to Kevin T. McEneaney, the Grateful Dead "invented" acid rock in front of a crowd of concertgoers in San Jose, California on December 4, 1965, the date of the second Acid Test held by author Ken Kesey. Their stage performance involved the use of strobe lights to reproduce LSD's "surrealistic fragmenting" or "vivid isolating of caught moments". The Acid Test experiments subsequently launched the psychedelic subculture. Author Steve Turner recognises the Beatles' success in conveying an LSD-inspired worldview on their 1966 album Revolver, especially with the track "Tomorrow Never Knows", as having "opened the doors" to acid rock. Former Atlantic Records executive Phillip Rauls recalls: "I was in the music business at the time, and my very first recognition of acid rock ... was, of all people, the Beach Boys and the song 'Good Vibrations' ... That [song's theremin] sent so many musicians back to the studio to create this music on acid."

According to Laura Diane Kuhn, the heavier form of psychedelic rock known as acid rock developed from the late 1960s California music scene. The Charlatans were among the first Bay Area acid rock bands, though Jefferson Airplane was the first Bay Area acid rock band to sign a major label and achieve mainstream success. By July 1967, Time magazine wrote, "From jukeboxes and transistors across the nation pulses the turned-on sound of acid-rock groups: the Jefferson Airplane, the Doors, Moby Grape". In 1968, Life magazine referred to the Doors as the "kings of acid rock".

Other bands credited with creating or laying the foundation for acid rock include garage rock bands such as the 13th Floor Elevators and Count Five. The blues rock group the Paul Butterfield Blues Band are also credited with spawning the harder acid rock sound, and their 1966 instrumental "East-West", with its early use of the extended rock solo, has been described as laying "the roots of psychedelic acid rock" and featuring "much of acid-rock's eventual DNA". The Beatles' June 1967 album Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band was a major influence on American acid rock groups.

Development and characteristics

Evolution from garage bands

Originating in the early 1960s, garage punk was a mainly-American movement that involved R&B-inspired garage bands powered by electric guitars and organs. It was mainly the domain of untrained teenagers fixated on sonic effects, such as wah-wah and fuzz tone, and relied heavily on riffs. The music later blurred into psychedelia. American garage bands who began to play psychedelic rock retained the rawness and energy of garage rock, incorporating garage rock's heavy distortion, feedback, and layered sonic effects into their versions of psychedelic music, spawning "acid rock". Bisport and Puterbaugh, defining acid rock as an intense or raw form of psychedelia, include "garagey" psychedelia under the label of "acid rock" due in part to its "energy and intimation of psychic overload". Exemplary acts of "garagey" psychedelia include Blues Magoos, the Electric Prunes, and the Music Machine, all of which may be defined as early acid rock bands.

The earliest known use of the term "garage punk" appeared in Lenny Kaye's track-by-track liner notes for the 1972 anthology compilation Nuggets: Original Artyfacts from the First Psychedelic Era, 1965-1968, which prominently featured both acid rock and garage rock. Musicologist Simon Frith cites Nuggets as a showcase for the garage psychedelia of the 1960s and the transition between early 1960s garage rock and the more elaborate acid rock of the late 1960s. This acid rock present in the Nuggets anthology has been described as an offshoot of 1960s "punk rock". At the time, the term "punk rock" referred to the garage rock of the 1960s, such as that present in the Nuggets compilation. Bands such as Count Five, with their 1966 song "Psychotic Reaction", as well as other groups featured on Nuggets, would eventually epitomize the overlap between 1960s garage rock and psychedelic punk, or acid rock. As one of the first successful acid rock songs, "Psychotic Reaction" also contained the characteristics that would come to define acid rock: the use of feedback and distortion replacing early rock music's more melodic electric guitars.

Another group included on the Nuggets album, the 13th Floor Elevators, began as a straight garage rock band before becoming one of the original early acid rock bands and the innovators of psychedelic rock in general, with a sound consisting of distortion, often yelping vocals, and "occasionally demented" lyrics.  Their debut album, The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators, featuring the garage rock hit "You're Gonna Miss Me", was among the earliest psychedelic rock albums. By 1966, the New York City garage band the Blues Magoos were referring to their wailing blues rock as "psychedelic music", and their hard variant of psychedelic rock, with its roots in the garage movement, would be increasingly labeled "acid rock".

Distinctions from other psychedelic rock

Acid rock often encompasses the more extreme side of the psychedelic rock genre, frequently containing a loud, improvised, and guitar-centered sound. Alan Bisbort and Parke Puterbaugh write that acid rock "can best be described as psychedelia at its rawest and most intense ... Bad trips as well as good, riots as well as peace, pain as well as pleasure - the whole spectrum of reality, not just the idyllic bits, were captured by acid rock." "Acid rock" has also been described as more heavily electric and containing more distortion ("fuzz") than typical psychedelic rock. By the late 1960s, in addition to the deliberate use of distortion and feedback, acid rock was further characterized by long guitar solos and the frequent use of electronic organs. Lyric references to drug use were also common, as exemplified in Jefferson Airplane's 1967 song "White Rabbit" and Jimi Hendrix Experience's 1967 song "Purple Haze". Lyrical references to drugs such as LSD were often cryptic.

At a time when many British psychedelic bands played whimsical or surrealistic psychedelic rock, many 1960s American rock bands, especially those from the West Coast, developed a rawer or harder version of psychedelic rock containing garage rock energy. When contrasted with whimsical British psychedelia, this harder American West Coast variant of psychedelic rock has been referred to as acid rock. American psychedelic rock and garage bands such as the 13th Floor Elevators epitomized the frenetic, darker and more psychotic sound of American acid rock, a sound characterized by droning guitar riffs, amplified feedback, and guitar distortion. Hoffman writes that acid rock lacked the recording studio "gimmickry" that typified the more Beatles-influenced strain of psychedelic rock, though acid rock experimented in other ways with electrified guitar effects.

Tonal distortion was also one of the defining characteristics of the San Francisco Sound. The acid rock of the San Francisco Sound heavily incorporated musical improvisation, jamming, repetitive drum beats, experimental sound and tape effects, and intentional feedback. San Francisco acid rock generally took a non-commercial approach to song-writing: it often involved almost free jazz-like, free-form hard rock improvisations alongside distorted guitars, and lyrics often were socially conscious, trippy, or anti-establishment. Many of the musicians in the scene, including bands such as the Charlatans and the Quicksilver Messenger Service, became involved in Ken Kesey's LSD-driven psychedelic scene, known as the Merry Pranksters.

Transition to hard rock and heavy metal

Heavy metal evolved from psychedelic music and acid rock and added psychedelic/acid rock to the basic structure of blues rock. In the 1960s, the heavy, blues-influenced, psychedelic hard rock sound of bands such as the Jimi Hendrix Experience, Deep Purple, and Cream was classified as acid rock. Other acid rock groups such as Blue Cheer, Iron Butterfly, and Vanilla Fudge served as examples of early heavy metal, or proto-metal, creating stripped-downed, loud, intense, and "fuzzy" acid rock or hard rock. Bands such as Blue Cheer, Cream, and the hard rock group The Amboy Dukes have all been described as "leading practitioners" of the harder variant of psychedelic rock known as "acid rock". Many acid rock bands would subsequently become heavy metal bands.

The influence of acid rock was evident in the sound of heavy metal in the 1970s. Iron Butterfly's "In-A-Gadda-Da-Vida" is sometimes described as an example of the transition between acid rock and heavy metal or the turning point in which acid rock became "heavy metal". "In-A-Gadda-Da-Vida" serves a notable example of 1960s and early 1970s acid rock or heavy psychedelia, and the band would continue to experiment with distorted, "fuzzy", heavy psychedelia into the 1970s. Both Iron Butterfly's 1968 album In-A-Gadda-Da-Vida and Blue Cheer's 1968 album Vincebus Eruptum have been described as influential in the transition of acid rock into heavy metal. Heavy metal's acid rock origins can further be seen in the loud acid rock of groups such as Steppenwolf, who contributed their song "Born to Be Wild" to the soundtrack of the 1969 film Easy Rider, which itself glamorized the genre. Ultimately, Steppenwolf and other acid rock groups such as Cream, the Jimi Hendrix Experience, and Led Zeppelin paved the way for the electrified, bluesy sound of early heavy metal.

By the early 1970s, bands such as Deep Purple, Led Zeppelin and Black Sabbath combined the loud, raw distortion of acid rock with occult lyrics, further forming a basis for the genre now known as "heavy metal". At a time when rock music began to turn back to roots-oriented soft rock, many acid rock groups instead evolved into heavy metal bands. As its own movement, heavy metal music continued to perpetuate characteristics of acid rock bands into at least the 1980s, and traces of psychedelic rock can be seen in the musical excesses of later metal bands. In the 1990s, the stoner metal genre combined acid rock with other hard rock genres such as grunge, updating the heavy riffs and long jams found in the acid rock and psychedelic-influenced metal of bands such as Black Sabbath, Blue Cheer, Hawkwind, and Blue Öyster Cult.

In addition to hard rock and heavy metal, acid rock also gave rise to the progressive rock movement. In the 1970s, elements of psychedelic music split into two notable directions, evolving into the hard rock and heavy metal of Black Sabbath, Deep Purple, and Led Zeppelin on one side and into the progressive rock of bands such Pink Floyd and Yes on the other. Bands such as Yes, Pink Floyd, King Crimson, and Emerson, Lake, and Palmer kept the psychedelic musical movement alive for some time, but eventually moved away from drug-themed music towards experiments in electronic music and the addition of classical music themes into rock music.

List of artists

Footnotes

References

Bibliography

Psychedelic rock
20th-century music genres
1960s in American music
1960s neologisms
American rock music genres

Acid rock


Bourg-Saint-Maurice er en by i departementet Savoie i det sydøstlige Frankrig i de franske Alper.

Byen ligger i Tarentaise-dalen som Isere-floden løber gennem. Route des Grandes Alpes går gennem byen.

Byen ligger i 829 m.o.h. Byens banegård er endestation for togforbindelse i dalen.

Fra Bourg-Saint-Maurice stiger terrænet 1.935 højdemeter over 48 kilometer landevej til toppen af bjergpasset Col de l'Iseran. Passet går til en parallelt liggende dal - Maurienne-dalen.

Fra Bourg-Saint-Maurice er der landevej til Aosta-dalen i Italien via Col du Petit-Saint-Bernard. I byen begynder også passet Cormet de Roselend.

Galleri

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Tour de France-byer
Byer i Savoie
Byer i Frankrig

Bourg-Saint-Maurice


An Digitaria insularis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Christian Mez och Erik Leonard Ekman. An Digitaria insularis in nahilalakip ha genus nga Digitaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Digitaria (Poaceae)

Digitaria insularis


A Liga dos Campeões da AFC de 2022 foi a 41ª edição do principal torneio de futebol de clubes da Ásia, organizado pela Confederação Asiática de Futebol (AFC).

Esta edição da competição foi oficialmente a última realizada durante todo o ano (primavera ao outono), apesar de ser realizada de 2022 a 2023; a partir da temporada seguinte, as competições mudaram para um calendário outono-primavera.

O vencedor do torneio se classificou para o Copa do Mundo de Clubes da FIFA de 2023 e também automaticamente para a Liga dos Campeões da AFC de 2023–24, entrando nos play-offs de qualificação, caso não tenha se classificado por meio do seu campeonato local.

Equipes classificadas

Ásia Ocidental

Ásia Oriental

 Changchun Yatai, Shanghai Port da China e Shan United de Myanmar desistiram da competição.

Calendário
O calendário para a competição é o seguinte.

Rodadas de qualificação

Nas rodadas de qualificação cada vaga é definida em uma única partida. O chaveamento para esta fase foi definido seguindo o ranking de cada associação. Os oito vencedores avançam a fase de grupos.

Primeira pré-eliminatória

|}

Play-off

!colspan=3|Ásia Ocidental

|-
!colspan=3|Ásia Oriental
|-

|}

Fase de grupos

O sorteio para a fase de grupos foi realizado em 17 de janeiro de 2022 na sede da AFC em Kuala Lumpur na Malásia. As 40 equipes foram distribuídas em dez grupos com quatro equipes cada. Equipes da mesma associação não puderam ser sorteadas no mesmo grupo. Os vencedores de cada grupo e os três melhores segundos colocados de cada região avançam para as oitavas de final.

Na fase de grupos cada grupo é disputado em uma única sede.

Grupo A

Grupo B

Grupo C

Grupo D

Grupo E

Grupo F

Grupo G

Grupo H

Grupo I

Grupo J

Melhores segundos colocados

Ásia Ocidental

Ásia Oriental

Fase final

Na fase de final, as 16 equipes disputam um torneio eliminatório simples, com as equipes divididas nas duas regiões até a final. Todas as fases (exceto a final) serão disputadas somente em partida única.

Oitavas de final

Quartas de final

Semifinais

Final

Premiação

Ligações externas
 AFC Champions League

Liga dos Campeões da AFC
2022 no futebol
Competições da Confederação Asiática de Futebol
Desporto na Ásia em 2022
Competições desportivas da Ásia em 2022
2023 no futebol

Liga dos Campeões da AFC de 2022


Northup ist der Familienname folgender Personen:
 Anne Northup (* 1948), US-amerikanische Politikerin
 Harry Northup (* 1940), US-amerikanischer Schauspieler und Dichter
 Solomon Northup (1808–nach 1863), US-amerikanischer Sklave und Schriftsteller

Northup


På vej mod det højteknologiske samfund er en dansk undervisningsfilm fra 1985 instrueret af Jan Jung.

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Undervisningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1985

På vej mod det højteknologiske samfund


Pantone Colour Formula Guide 2058 tire renk içeren ve her rengin ofset baskı sisteminde nasıl elde edileceğini karışım formülleriyle veren bir renk kataloğudur. Bu renkleri hem parlak (Coated) hem de mat (Uncoated) olarak ayrı ayrı göstermektedir. Pantone renk ifade edilirken renginin mat veya parlak bölümden seçildiğini belirtmek için renk numarasının sonuna U ve C harfleri eklenmektedir. Her bir karşılığı Pantone numarası mevcuttur ve her rengin altında formülü yazılıdır. Formül, yüzde ve ölçü olarak iki şekilde verilmiştir; Yüzde değeri karışıma giren ana renklerin %100'e tamamlanmasıyla, ölçü değeri ise birim ölçü değerlerinin adet bölündüğünde yüzde değerini vermektedir.

Pantone renkler baskıda CMYK mantığı ile oluşturulmaz. Bu renklere ilave olarak ya da yalnız basılabilir. Pantone renkler özellikle rengin değişmesinin istenmediği kurumsal kimlik çalışmalarında tercih edilir. Renklerin ortak evrensel lisanı olarak tanımlanabilir.

Notlar

Matbaacılık
Tekstil terimleri
Tekstil üretim teknikleri
Renk uzayları

Pantone


Eadgifu (auch: Eadgyfu, Edgifa, Edgiva, Eadgivu, Odgiva) ist ein angelsächsischer weiblicher Vorname. Der Name ist aus den Elementen ead- (="Reichtum, Glück, Wohlstand") und -gifu/-giefu (="Gabe, Gunst, Gnade, Geschenk") zusammengesetzt. Bedeutende Namensträger waren:

 Eadgifu (Frankreich), Königin von Frankreich (um 918–922, † nach 951)
 Eadgifu von Kent, Königin von Wessex (um 920–924, † nach 966)

Einzelnachweise

Weiblicher Vorname

Eadgifu


La Carretera de Nebraska 95, y abreviada NE 95 (en inglés: Nebraska Highway 95) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Nebraska. La carretera inicia en el Oeste desde la  oeste de Chambers hacia el Este en la  este de Chambers. La carretera tiene una longitud de 88,2 km (54.81 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Carretera de Nebraska 95 es administrada y mantenida por el Departamento de Carreteras de Nebraska por sus siglas en inglés NDOR.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de NDOR

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Nebraska

Carretera de Nebraska 95


Porțiunea malului abrupt al Nistrului de lângă Naslavcea este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Ocnița, Republica Moldova. Este amplasat între satele Naslavcea și Lencăuți, ocolul silvic Otaci, Lencăuți, parcelele 1-3. Cu o suprafață de 308 ha, este cea mai întinsă arie protejată din categoria monumentelor naturii geologice sau paleontologice din țară. 150 ha sunt administrate de Primăria comunei Lencăuți, iar Întreprinderea pentru Silvicultură Soroca administrează 158 ha.

Descriere

Pe cursul fluviului Nistru, la 400 m de la cascadă pe râulețul Mereșeuca, deasupra șisturilor oxidate de Mereșeuca își fac apariția șisturile de Naslavcea de culoare neagră. În același loc se găsește o fractură de-a lungul căreia are loc o decroșare cu azimutul de 170° și căderea de 34°. Amplitudinea dislocării alcătuiește 1,5 m. A doua decroșare se găsește la 600 m, are un unghi de 190°, cădere spre vest de 25° și amplitudinea de 1,1 m; pe suprafața terestră trece în râpă. La 900 m de la aceeași cascadă sunt așezate șisturile de Naslavcea cu concrețiuni de fosforite, care pot fi observate mai ales în râpa din Lencăuți. Peste 950 m, la contactul Vendian-Cretacic urmează fosforite secundare, rotunjite.

În satul Verejeni, la contactul Vendian-Cretacic, malul abrupt cade sub un unghi de 3-5° spre vest. În aceeași localitate, în preajma bisericii poate fi observat următorul afloriment, de jos în sus:
depozite vendiane la 50 m de la nivelul Nistrului;
depozite cretacice cu resturi fosile de vârstă cenomaniană cu grosimea de 34 m;
conglomerate de cremene compactă, 8,5 m;
nisipuri badeniene, 8,3 m;
grohotișuri, 7,5 m;
nisipuri acvifere de vârstă volhiniană, de "Carpov Iar", 2,5 m;
calcare de vârstă volhiniană, de Visoca, la altitudinea de 188 m;
argile, marne și patră litografică de aceeași vârstă.

Statut de protecție

Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 13 martie 1962 nr. 111, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5 și Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorii funciari ai monumentului natural erau, la momentul publicării Legii din 1998, Întreprinderea Agricolă "Nistru", care administra 150 ha, și Gospodăria Silvică de Stat Soroca, deținătoare a restului de 158 ha. Între timp, cele 150 ha au trecut de la Întreprinderea Agricolă "Nistru" la Primăria comunei Lencăuți, iar Gospodăria Silvică de Stat Soroca a fost redenumită în Întreprinderea pentru Silvicultură Soroca.

Situl prezintă interes științific de importanță regională pentru eforturile de cartare geologică și studiu stratigrafic al formațiunilor sedimentare ale Platformei Est-Europene. Este important și din punct de vedere geomorfologic, studierea lui explicând apariția formelor de relief din regiune.

Conform situației din anul 2016, aria naturală are un panou informativ, dar acesta este învechit. Pentru a valorifica potențialul turistic al sitului, este necesară introducerea zonei în trasee turistice. De asemenea, este necesară intensificarea cercetărilor paleontologice și geologice.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie

Legături externe

Naslavcea, Porțiunea malului abrupt al Nistrului de lângă
Raionul Ocnița

Porțiunea malului abrupt al Nistrului de lângă satul Naslavcea


Hybridization (or hybridisation) may refer to:

Hybridization (biology), the process of combining different varieties of organisms to create  a hybrid
Orbital hybridization, in chemistry, the mixing of atomic orbitals into new hybrid orbitals
Nucleic acid hybridization, the process of joining two complementary strands of nucleic acids - RNA, DNA or oligonucleotides
In evolutionary algorithms, the merging two or more optimization techniques into a single algorithm
Memetic algorithm, a common template for hybridization
In linguistics, the process of one variety blending with another variety
The alteration of a vehicle into a hybrid electric vehicle
In globalization theory, the ongoing blending of cultures
Hybridization in political election campaign communication, the combining of campaign techniques developed in different countries
In paleoanthropology, the hypothesis of Neanderthal and human hybridization

See also
Hybrid (disambiguation)
Hybridity

Hybridisation


Tăcerea umbrelor (Shelter) este un film american din 2010 supranatural thriller horror regizat de Måns Mårlind și Björn Stein, scris de Michael Cooney, cu actorii  Julianne Moore și Jonathan Rhys Meyers. Filmul a fost lansat în Statele Unite ca 6 Souls la 1 martie 2013, ca video la cerere, urmat de o lansare limitată în cinematografe la 5 aprilie 2013. Tema principală a filmului este sindromul personalităților multiple.

Distribuție
 Julianne Moore - Cara Harding-Jessup
 Jonathan Rhys Meyers - the Priest / Adam / David / Wesley
 Jeffrey DeMunn - Dr. Harding
 Frances Conroy - Mrs. Bernburg
 Nathan Corddry - Stephen Harding
 Brooklynn Proulx - Sammy Jessup
 Joyce Feurring - Granny Holler Witch
 KatiAna Davis - The Familiar
 Michael Graves - Holler Man
 Rick Applegate - Warden Collins
 Jim Brough - Holler Man
 Jeffrey Jones - Police Officer
 Darrin Bell - Bobby Bernstein

Note

Legături externe

Filme din 2010
Filme supranaturale
Filme thriller din anii 2010
Filme de groază din anii 2010
Filme de mister

Tăcerea umbrelor


Marvin "Marv" Winkler (nacido el  en Indianápolis, Indiana) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó una temporada en la NBA y otra más en la ABA. Con 1,85 metros de estatura, lo hacía en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Ragin' Cajuns de la Universidad de Louisiana-Lafayette, en las que promedió 19,9 puntos, 5,5 rebotes y 4,7 asistencias por partido.

Profesional
Fue elegido en la quincuagésima posición del Draft de la NBA de 1970 por Milwaukee Bucks, y también por los Memphis Pros en el Draft de la ABA, fichando por los primeros. Allí apenas jugó 14 minutos en toda la temporada regular, pero le bastaron para ser proclamado campeón de la NBA, tras derrotar en las Finales a los Baltimore Bullets.

Al año siguiente fichó por Indiana Pacers, que entonces jugaba en la ABA, donde tampoco contó para Slick Leonard, su entrenador, jugando 20 partidos en los que promedió 2,0 puntos por partido, en una temporada en la que los Pacers ganarían el título.

En 1972 fue traspasado a los Dallas Chaparrals a cambio de Donnie Freeman, pero fue despedido antes del comienzo de la temporada, retirándose definitivamente.

Estadísticas de su carrera en la NBA y la ABA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Winkler en NBA.com
 Ficha de Marv Winkler en ultimatenba.com

Nacidos en Indianápolis
Baloncestistas de Indiana
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de la ABA
Baloncestistas de los Louisiana-Lafayette Ragin' Cajuns
Baloncestistas de los Milwaukee Bucks
Baloncestistas de los Indiana Pacers

Marv Winkler


La Maison des Instituts culturels de Munich (en allemand : Münchner Haus der Kulturinstitute) est située dans le quartier Kunstareal de Munich. Elle abrite plusieurs institutions culturelles de l'État libre de Bavière :

 Collection d'État des Antiquités et glyptothèque (direction)
 Collection graphique d'État d'estampes et de dessins
 Musée des moulages de sculptures classiques
 Institut d'égyptologie de l'université Louis-et-Maximilien de Munich
 Institut d'archéologie classique de l'université Louis-et-Maximilien de Munich
 Institut central d'histoire de l'art

Histoire

Le palais Pringsheim, qui appartenait au mathématicien Alfred Pringsheim et à sa femme Hedwig, était situé à l'emplacement de l'actuelle maison des Instituts culturels jusqu'en . Pringsheim, issu d'une famille minière et entrepreneuriale juive de Silésie et beau-père de Thomas Mann, a été exproprié après la prise de pouvoir par les Nazis. La maison a ensuite été démolie. À sa place, l'architecte Paul Ludwig Troost fit ériger un bâtiment néoclassique à proximité immédiate de la Königsplatz de 1934 à 1935. Il servait au NSDAP de bâtiment administratif représentatif. Lui répond dans l'axe symétrique de la Brienner Strasse le Führerbau, qui abrite aujourd'hui l'université de musique et de théâtre de Munich.

À partir de 1945, l'ancien bâtiment administratif du NSDAP et le Führerbau servent de point de collecte central (Central Collecting Point) pour le gouvernement militaire américain pour les œuvres d'art volées par les nazis dans toute l'Europe. Du  jusqu'au , des œuvres d'art (qui se trouvent désormais non loin, au musée national d'art égyptien) sont à nouveau exposées ensemble pour la première fois depuis la Seconde Guerre mondiale.

Bibliographie
 Ulrike Grammbitter, Iris Lauterbach : Le centre administratif du NSDAP à Munich (édition DKV). Berlin / Munich 2009 .
 Alexander Krause : Arcisstraße 12 : Palais Pringsheim - Führerbau - Amerika Haus - Université de musique et de théâtre, allitera Verlag, 2005.
 Karl Stankiewitz : Off is et off is ! Tavernes, théâtres, cafés, discothèques et autres lieux perdus de la convivialité munichoise. Allitera Verlag, Munich 2018 .

Liens externes

 Quartier de la NSDAP - bâtiment administratif

Références

Architecture nazie
Édifice construit en 1935
Bâtiment à Munich
Monument historique à Munich
Culture à Munich


El cielo en tu mirada es una película colombo-mexicana de 2012, protagonizada por Danna García, Mane de la Parra, Aislinn Derbez y Jaime Camil, además cuenta con la actuación especial de Natalia Lafourcade. Fue prenominada para representar a México en los Premios Óscar.

Sinopsis

José es un muchacho que nunca cree  en sí mismo. Tras morir y ser enviado al "cielo" redescubre quien era y que hay muchas formas de amar; que el destino lo formas tú mismo y que hay personas que te hacen creer y ser mejor. Entonces conoce a Abril, la mujer que le estaba destinada.

Reparto
 Mané de la Parra como José Pereyra, un chico que planea entrar en un concurso de canto.
 Aislinn Derbez como Abril.
 Jaime Camil como Mateo Robles el agente de Pereyra.
 Danna García como Angélica María
 Juan Pablo Raba como Mario Domínguez, el prometido de Abril
 Natalia Lafourcade como Fernanda Domínguez la hermana de Mario
 Valerie Domínguez como Claudia - encargada de tienda de ropa.
 Renato López como Jerónimo Magaña contrincante de José en el concurso de canto.
 Verónica Jaspeado como la modista.
 Valentino Dávalos como Valentino.
 Samantha Gutiérrez como Samantha.

Referencias

El cielo en tu mirada


La suimanga de Christina (Aethopyga christinae) es una especie de ave paseriforme de la familia Nectariniidae propia de sureste de Asia.

Se encuentra en China (incluida la isla de Hainan), Laos, y Vietnam.

Descripción
Estas pequeñas aves, con picos curvos, tiene como llamada un suave y frecuente "Zwink-Zwink" y un trino metálico. El ave aparece en el sello postal más común de Hong Kong.

Subespecies
 Aethopyga christinae christinae
 Aethopyga christinae latouchii
 Aethopyga christinae sokolovi

Referencias

Enlaces externos

christinae
Animales descritos en 1869
Aves de Asia

Aethopyga christinae


Die Football League Championship 2011/12 war die achte Spielzeit der englischen Football League Championship und zugleich die 20. Saison der höchsten Spielklasse der Football League – nach Einführung der Premier League – als nur noch zweithöchste englische Liga. Begonnen hat die Saison am 5. August 2011 mit dem Eröffnungsspiel zwischen Hull City und dem FC Blackpool (Endstand: 0:1), der letzte Spieltag fand am 28. April 2012 statt. Als Aufsteiger kamen Brighton & Hove Albion, der FC Southampton und Peterborough United dazu. Aus der Premier League abgestiegen sind im Vorjahr West Ham United, der FC Blackpool und Birmingham City, die das Teilnehmerfeld von 24 Mannschaften komplettieren.

Teams

Abschlusstabelle

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte aufgelistet und die Gastmannschaft in der obersten Reihe.

Play-off-Spiele

Torschützenliste

Auszeichnungen während der Saison

Weblinks
 Saisonspiele auf kicker.de
 England 2011/12 auf RSSSF.org (englisch)

Einzelnachweise

2011/12
Fußballsaison 2011/12

Football League Championship 2011/12


Kineska istočna željeznica, Kineska dalekoistočna željeznica ili Sjevernomandžurska željeznica su povijesni nazivi za željezničku prugu koju je izgradila Carska Rusija potkraj 19. stoljeća u Mandžuriji, zahvaljujući koncesiji vladara iz dinastije Qing. Spaja gradove Čitu i Vladivostok na Ruskom dalekom istoku. Planirana je kao produžetak ruske Transsibirske željeznice.

Do 1905. godine krajnji terminal bio je pod ruskom upravom u posjedu Daljnom. Južni pravac željeznice, poznat pod imenom Južnomandžurska željeznica, izgrađen je završetkom Rusko-japanskog rata. Istočna kineska željeznica bila je u posjedu Kine između 1927. i 1929., kada je nakon Sovjetsko-kineskog sukoba vraćena SSSR-u, da bi ju Sovjetski savez šest godina kasnije prodao novoosnovanoj japanskoj državi Mandžukuo. Završetkom Drugog svjetskog rata vraćena je u posjed Sovjetskog saveza, do 1953. kada je predana pod potpunu kinesku vlast.

Bilješke
 engl. Chinese Far East Railway
 engl. North Manchuria Railway

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice Transsibirske željeznice  Burkova Valentian Fedorovna. Kineska istočna željeznica: povijest izgradnje i upravljanja, www.transsib.ru

Željezničke pruge u Kini

Kineska istočna željeznica


أوضحت القياسات التي تمت بواسطة الأقمار الصناعية أن كمية الأوزون في الغلاف الجوي قد نقصت بنسبة 5% عام 1978 عما كانت عليه عام 1971 وبلغت نسبة النقص 2. 5% في الفترة الواقعة ما بين -1979-1985 في المنطقة الواقعة بين خطي عرض 53 شمالا وجنوبا ونتيجة لاستهلاك الأوزون، اكتشف ثقب الأوزون فوق القطب الجنوبي عام 1985 حيث وصل النقص إلى 50%، ويظهر الثقب في شهري أغسطس وسبتمبر من كل عام فوق القارة القطبية الجنوبية، ثم يأخذ في الاتساع في شهور الخريف، ثم ينكمش ويختفي في شهر نوفمبر. ويحدث الثقب داخل الدوامة القطبية وهي كتلة كبيرة من الهواء المنعزل نسبيا فوق القارة القطبية الجنوبية خلال الشتاء القطبي والربيع، ومع أن الثقب يظهر موسميا إلا أنه يزداد سوءا في كل مرة يظهر فيها عن سابقتها، ونتيجة اتساع القطب الجنوبي فإنه ينذر بمخاطر سوف تتعرض لها جنوب الأرجنتين.

اكتشاف ثقب الأوزون فوق القطب الشمالي
و بعد 4 سنوات من اكتشافه، لاحظ دونالد هيس الباحث بالهيئة القومية بإدارة الملاحة الجوية والفضاء الأمريكية ناسا وكذلك العلماء الإنجليز انخفاضا كبيرا في كثافة الأوزون فوق القطب الشمالي في فترة الربيع الشمالي فقد وصلت نسبة النضوب فوق القطب الشمالي 2-8%. وقد قدر علماء مشروع التجارب الأوروبي عام 1992 أن النضوب في طبقة الأوزون أصبح بنسبة
10-15%.

تآكل طبقة الأوزون
توقع العلماء أن لا يقتصر نضوب طبقة الأوزون على القطبين. وتآكل طبقة الأوزون أخطر من ثقب الأوزون والنقص يتراوح بين 3% فوق الدول الصناعية الكبرى مثل الولايات المتحدة الأمريكية وأوروبا وروسيا، ويصل النقص في الشتاء إلى 4.7%. وقد أكد دونالد هيس 1989 أن تلفا كبيرا حدث فوق الدنمارك والنرويج وفنلندا وفي بعض مناطق أوروبا خاصة أعلى جبال الألب.

أسباب تلف طبقة الأوزون
 مركبات الكلوروفلوروكربون: وهي مواد عضوية يدخل في تركيبها الكلور والفلور والكربون. وتصل كمية الإنتاج العالمي من هذه الغازات سنويا حوالي 1400 مليون طن منها 970 ألف كغم من النوع المدمر للأوزون. وتأتي أمريكا على رأس الدول التي تستهلك مركبات الكلوروفلوروكربون حيث تنتج 350 مليون طن سنويا وتدل الإحصائيات على أن كمية مركبات الكلوروفلوروكربون 11 و 12 (و هما الأرخص ثمنا إلا أنهما الأكثر ضررا للأوزون) قد تضاعفت ثلاث مرات أضعاف الكمية المتراكمة بين عامي 1970-1980. وبجانب الغازات يوجد مركبات الهليوم المسببة لاستنفاد الأوزون، وتستخدم مركبات الكلوروفلوروكربون في تجهيز أساسيات البيوت وفي العبوات المستخدمة لمكافحة الحرائق وفي مبيدات الحشرات وفي العبوات المستخدمة في تصفيف الشعر ومزيلات الروائح وغيرها من مستحضرات التجميل. كما تستخدم بنسبة لا تتجاوز 10% في الحاسبات والمرناة (التلفزيون) وأجهزة الإرسال والإستقبال وتستخدم كمذيبات ومبردات. وهذه المركبات تتحلل إلى ذرات الكلور والفلور. وهي قادرة على المساهمة في تحويل الأوزون إلى أوكسجين وتسعى الدول الصناعية إلى استبدال هذه المركبات بأخرى غير ضارة بطبقة الأوزون نتيجة للمؤتمرات الدولية التي أكدت على ضرورة الاستغناء عن هذه المركبات الضارة بطبقة الأوزون.
 أكاسيد النيتروجين: منها أول أكسيد الكربون الذي يتحول إلى حمض النتريك. ومنها أكسيد النيتروجين السام وهو يلون الجو ويجعل الرؤية صعبة بحسب تركيزه. ويتوقع العلماء زيادة أكاسيد النيتروجين من 11 - 30 مليون طن في الجو، والحدود المسموح بها لتركيز النيتروجين 3-10 جزء في المليون، ونتيجة تركيزها في الطبقات السفلى يحدث اختزال ضوئي لثاني أكسيد النيتروجين بواسطة الأشعة فوق البنفسجية إلى أكسيد النيتروجين وأوكسجين ذري ثم يتفاعل الأوكسجين الذري مع جزيء آخر. وقد يتفاعل الأوكسجين الذري وثاني أوكسيد النيتروجين الذري وثاني أوكسيد النيتروجين والمركبات الهيدروكربونية مثل الميثان والإيثان وغيرهما. وتتكون مجموعات نشطة تدخل هي الأخرى في سلسلة من التفاعلات لتكون مجموعات كثيرة مثل الفورم ألدهيد والأوزون.
 التجارب النووية: وهي تتلف الأوزون بنسبة 20-70% وخاصة التفجيرات الهوائية.
 الانفجارات البركانية: وهي مسؤولة عن تآكل طبقة الأوزون حين تقذف حوالي 11 طن من كلوريد الهيدروجين و 6 ملايين طن من كبريتيد الهيدروجين للغلاف الجوي سنويا مما يؤدي إلى تفاعل الكلور وحمض الكبريت مع الأوزون بطبقة الستراتوسفير عقب اندلاع بركان الشيكون بالمكسيك عام 1982، والذي لم يكن له تفسير مقنع من قبل وذلك على حد قول الأمريكيين، إلا أن ثورة البراكين يمكن اعتبارها أحد الأسباب الجزئية المدمرة لطبقة الأوزون نظرا لأن النشاط البركاني معروف منذ ملايين السنين دون تأثير ملموس على طبقة الأوزون.
 العوامل الجيوفيزيائية: يرجح العلماء أن سبب نضوب طبقة الأوزون في الجزء الشمالي من الكرة الأرضية إلى عوامل جيوفيزيائية تتعلق بالأعاصير والنشاط الشمسي.

آثار نضوب الأوزون

زيادة الأشعة فوق البنفسجية
الأوزون، في حين أنه مكون أقلي في الغلاف الجوي للأرض، مسؤول عن معظم امتصاص الأشعة فوق البنفسجية. تتناقص كمية إشعاع الموجة المتوسطة التي تخترق طبقة الأوزون بشكل كبير مع سماكة المسار المائل وكثافة الطبقة. عندما تنخفض مستويات أوزون الستراتوسفير، تصل المستويات الأعلى من الأشعة فوق البنفسجية إلى سطح الأرض. يرجع تاريخ التكوين الفينولي المدفوع بالأشعة فوق البنفسجية (UV-driven phenolic) في حلقات الأشجار إلى بداية نضوب طبقة الأوزون في خطوط العرض الشمالية إلى أواخر القرن السابع عشر.

في أكتوبر 2008، نشرت وكالة الفضاء الإكوادورية تقريرًا بعنوان «هيبيريون (HIPERION)». استخدمت الدراسة أدوات أرضية في الإكوادور وبيانات آخر 28 عامًا من 12 قمراً صناعياً من عدة بلدان، ووجدت أن الأشعة فوق البنفسجية التي تصل إلى خطوط العرض الاستوائية كانت أكبر بكثير مما كان متوقعًا، مع ارتفاع مؤشر الأشعة فوق البنفسجية إلى 24 في كيتو، تعتبر منظمة الصحة العالمية 11 مؤشرًا متطرفًا وخطرًا كبيرًا على الصحة. وخلص التقرير إلى أن مستويات الأوزون المستنفدة حول خطوط العرض الوسطى للكوكب تعرض بالفعل للخطر أعداد كبيرة من السكان في هذه المناطق. في وقت لاحق، نشرت وكالة الفضاء البيروفية دراستها الخاصة، والتي أسفرت عن نفس النتائج تقريبًا مثل الدراسة الإكوادورية.

زيادة أوزون التروبوسفيري
تؤدي زيادة الأشعة فوق البنفسجية السطحية إلى زيادة أوزون التروبوسفير. من المُسلَّم به عمومًا أن الأوزون على مستوى الأرض يمثل خطرًا على الصحة، لأن الأوزون سام بسبب خصائصه المؤكسدة القوية. تكون المخاطر عالية بشكل خاص بالنسبة للأطفال الصغار وكبار السن والذين يعانون من الربو أو صعوبات التنفس الأخرى. في هذا الوقت، يُنتَج الأوزون على مستوى الأرض بشكل أساسي من خلال تأثير الأشعة فوق البنفسجية على غازات الاحتراق من عوادم المركبات.

على الكائنات الحية
اتساع ثقب الأوزون يؤدي إلى تعرض الأرض للأشعة فوق البنفسجية حيث يؤدي ذلك إلى خلل في جهاز مناعة الإنسان والإضرار بالعيون وارتفاع الإصابة بسرطان الجلد.

أما بالنسبة للنباتات فقد ثبت أن التعرض لكميات الأشعة فوق البنفسجية تلحق الضرر باليخضور وبالتالي انخفاض القدرة الإنتاجية مما يهدد الأمن الغذائي على سطح الكرة الأرضية.

أما بالنسبة للحيوانات فهي تمتاز بوجود الشعر أو الريش فهي أقل ضررا بالإصابة بسرطان الجلد، ولكن عند تعرضها لكمية إشعاع مرتفعة فأغلب الظن أنها سوف تعاني من الضرر مثل إصابة العيون والتغييرات الجينية التي تحدث طفرات عديدة. أما بالنسبة للعوالق النباتية واليرقات فإنها أول ما تتأثر بالإشعاع المتزايد كونها طافية على سطح البحر وأما الأحياء المائية الأخرى فيعتقد العلماء بأنها أكثر أمانا من غيرها نتيجة وجود الماء الذي يحميها.

و يعتقد العلماء أن تسارع نضوب الأوزون سوف يؤدي إلى اختلالات عالمية ضارة في مناخ الأرض علما بأن مركبات الكلوروفلوروكربون هي ضمن غازات الاحتباس الحراري.

التأثيرات على الحياة النباتية
يُفترض مبدئيًا أن نضوب طبقة الأوزون والسماح بأشعة الموجة المتوسطة (UVB) الزائدة يزيد الضرر الذي يلحق بالحمض النووي للنبات. لقد وجدت التقارير أنه عندما تتعرض النباتات لأشعة الموجة المتوسطة بشكل مشابه لنضوب طبقة الأوزون في الستراتوسفير، لم يكن هناك تغيير كبير في ارتفاع النبات أو كتلة الأوراق، ولكن أظهرت استجابة في الكتلة الحيوية للنبات ومساحة الأوراق في انخفاض طفيف. ومع ذلك، فقد أظهرت أشعة الموجة المتوسطة تقليل العائد الكمي للنظام الضوئي الثاني. يحدث تلف الأشعة فوق البنفسجية المتوسطة فقط في ظل التعرض الشديد، كما أن معظم النباتات تحتوي أيضًا على مركبات الفلافونويد الممتصة للأشعة فوق البنفسجية التي تسمح لها بالتأقلم مع الإشعاع الموجود. تتأثر النباتات التي تأثرت بالإشعاع طوال فترة التطور بشكل أكبر بعدم القدرة على اعتراض الضوء بمساحة ورقة أكبر من تأثر أنظمة التمثيل الضوئي. من المُرجَّح أن يكون الضرر الناتج عن أشعة الموجة المتوسطة مهمًا على تفاعلات الأنواع أكثر من تأثيره على النباتات نفسها.

سرطان الخلايا القاعدية والحرشفية
رُبِط أكثر أشكال سرطان الجلد شيوعًا لدى البشر، سرطان الخلايا القاعدية والحرشفية، بشدة بالتعرض للأشعة فوق البنفسجية. إن الآلية التي تحفّز الأشعة فوق البنفسجية من خلالها هذه السرطانات مفهومة جيدًا، فامتصاص إشعاع الموجة المتوسطة يتسبب في تكوين قواعد البيريميدين في جزيء الدنا لتشكل الثنائيات، مما يؤدي إلى أخطاء النسخ عندما يتكاثر الحمض النووي. هذه السرطانات خفيفة نسبيًا ونادرًا ما تكون قاتلة، على الرغم من أن علاج سرطان الخلايا الحرشفية يتطلب أحيانًا جراحة ترميمية واسعة النطاق. من خلال الجمع بين البيانات الوبائية ونتائج الدراسات التي أجريت على الحيوانات، قدر العلماء أن كل انخفاض بنسبة 1% في أوزون الستراتوسفير طويل الأمد سيزيد من حدوث هذه السرطانات بنسبة 2٪.

الورم الميلانيني
شكل آخر من أشكال سرطان الجلد، هو الورم الميلانيني، وهو أقل شيوعًا ولكنه أكثر خطورة بكثير، حيث يكون قاتلًا في حوالي 15-20% من الحالات التي شُخِّصَت. العلاقة بين الورم الميلانيني والتعرض للأشعة فوق البنفسجية ليست مفهومة تمامًا بعد، ولكن يبدو أن كلًا من إشعاعات الموجة المتوسطة والأشعة فوق بنفسجية الطويلة متورطان في ذلك. بسبب عدم اليقين هذا، من الصعب تقدير تأثير نضوب الأوزون على حدوث الورم الميلانيني. أظهرت إحدى الدراسات أن زيادة إشعاعات الموجة المتوسطة بنسبة 10% ارتبطت بزيادة بنسبة 19% في الأورام الميلانينية للرجال و 16% عند النساء. أظهرت دراسة أُجريت على أشخاص في بونتا أريناس، في الطرف الجنوبي من تشيلي، زيادة بنسبة 56% في الورم الميلانيني وزيادة بنسبة 46% في سرطان الجلد غير الميلانيني على مدى سبع سنوات، إلى جانب انخفاض الأوزون وزيادة مستويات الأشعة فوق البنفسجية.

إعتام عدسة العين القشري
تشير الدراسات الوبائية إلى وجود ارتباط بين إعتام عدسة العين القشري والتعرض للأشعة فوق البنفسجية، باستخدام تقديرات تقريبية للتعرض وتقنيات مختلفة لتقييم الإعتام. أُجرِي تقييم مفصل لتعرض العين للأشعة فوق البنفسجية في دراسة أُجريت على رجال خليج تشيزبيك، حيث ارتبطت الزيادات في متوسط التعرض السنوي للعين بزيادة خطر الإعتام القشري لعدسة العين. في هذه المجموعة المعرضة بشدة من الذكور البيض في الغالب، كان الدليل الذي يربط الإعتام القشري بالتعرض لأشعة الشمس هو الأقوى حتى الآن. بناءً على هذه النتائج، من المتوقَّع أن يتسبب نضوب طبقة الأوزون في حدوث مئات الآلاف من حالات إعتام عدسة العين الإضافية بحلول عام 2050.

زيادة إنتاج فيتامين د
يُنتَج فيتامين د في الجلد عن طريق الأشعة فوق البنفسجية. وبالتالي، فإن التعرض العالي للأشعة فوق البنفسجية يرفع فيتامين د البشري في أولئك الذين يعانون من نقص فيه. تُظهِر الأبحاث الحديثة (بشكل أساسي منذ بروتوكول مونتريال) أن العديد من البشر لديهم مستويات أقل من فيتامين د المثالية. على وجه الخصوص، في سكان الولايات المتحدة، عُثِر على الربع الأدنى من فيتامين د (<17.8 نانوغرام/مل) باستخدام معلومات من المسح الوطني لفحص الصحة والتغذية ليكون مرتبطًا بزيادة في الوفيات لجميع الأسباب في عموم السكان. في حين أن مستوى فيتامين د في الدم الذي يزيد عن 100 نانوغرام/مل يبدو أنه يرفع الكالسيوم في الدم بشكل مفرط ويرتبط بارتفاع معدل الوفيات، فإن الجسم لديه آليات تمنع أشعة الشمس من إنتاج فيتامين د بما يزيد عن احتياجات الجسم.

التأثيرات على المحاصيل
من المتوقع أن تؤثر زيادة الأشعة فوق البنفسجية على المحاصيل. يعتمد عدد من أنواع النباتات المهمة اقتصاديًا، مثل الأرز، على البكتيريا الزرقاء المقيمة في جذورها من أجل الاحتفاظ بالنيتروجين. البكتيريا الزرقاء حساسة للأشعة فوق البنفسجية وسوف تتأثر بزيادتها. على الرغم من آليات تقليل أو إصلاح آثار زيادة الأشعة فوق البنفسجية، فإن النباتات لديها قدرة محدودة على التكيف مع المستويات المتزايدة من الأشعة فوق البنفسجية، وبالتالي يمكن أن يتأثر نمو النبات بشكل مباشر بالأشعة فوق البنفسجية.

تآكل طبقة الأوزون

من الممكن استنزاف طبقة الأوزون هيدروكسيل (OH), غاز الكلور (Cl) وغاز البرومين (Br). حيث يوجد مصادر طبيعية لجميع العناصر المذكورة، إلا أن تركيز غاز الكلور وغاز البرومين قد ارتفع بشكل ملحوظ في السنوات الأخيرة وذلك بسبب إنتاج البشر لبعض المواد المركبة خصوصاً كلوروفلوروكربون (chlorofluorocarbon) والتي تعرف اختصاراً باسم (CFCs) وأيضاً برومو فلورو كربون.

هذه المركبات المستقرة كيميائية تستطيع أن تصل إلى طبقة الستراتوسفير حيث تعمل الأشعة فوق البنفسجية على تفكيك كل من الكلور والفلور.. يبدأ كل منهم بتحفيز سلسلة من التفاعل القادرة على تفكيك أكثر من 100,000 جزئ أوزون. الاوزون في الجزء الشمالي من الكرة الأرضية في انخفاض 4% كل عقد. تقريباً أكثر من 5% من سطح الأرض حول القطب الشمالي والقطب الجنوبي، أكثر (لكن بشكل موسمي) قد ينخفض; وهذا ما يمسى بـ ثقب الأوزون.

ما هي الحلول المقترحة للتقليل من تآكل طبقة الأوزون

انظر أيضًا
 أوزون
 أوزونوسفير

مراجع

تغير المناخ
تلوث
تلوث الهواء

نضوب الأوزون


جنو كاش  برنامج محاسبة حر يطبق نظام القيد المزدوج في حساباته. كان الهدف من تطويره في بداية الأمر تطوير برنامج ذي قدرات مشابهة لبرنامج كويكن  التابع لشركة انتويت ، لكن مع ميزات لمحاسبة الأعمال الصغيرة. آخر التطويرات ركّزت على التحوّل إلى شروط المكتبة الداعمة لسطح المكتب الحديث.

مراجع

برمجيات أندرويد حرة ومفتوحة المصدر
برمجيات حرة بلغة سي
برمجيات متعددة المنصات
برمجيات مشروع جنو
جنوم
حزمة مكتب تستخدم جتك

جنو كاش


An Oncidium vernixium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Jules Linden ngan Heinrich Gustav Reichenbach. An Oncidium vernixium in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium vernixium


Kokotić (kokotac; lat. Consolida), nekadašnji rod jednogodišnjeg raslinja iz porodice žabnjakovki (Ranunculaceae), čije su vrste danas premještene u rod Delphinium. Postoji oko 50 vrsta u zapadnoj Europi i Mediteranu, a nekoliko njih raste i po Hrtvatskoj vrtni kokotić ili vrtna vitezova mamuza (C. ajacis), kratkoostrugasti kokotić (C. brevicornis), sivkasti kokotić (C. incana), istočnjački kokotić (C. orientalis), kraljevski kokotić ili livadna vitezova mamuza (C. regalis).

Autorstvo: (DC.) Gray

Sinonimi

 Consolida aconiti (L.) Lindley
 Consolida ajacis (L.) Schur
 Consolida anthoroidea (Boiss.) Schröd.
 Consolida arenaria A. Carlström
 Consolida armeniaca (Stapf ex Huth) Schröd.
 Consolida aucheri (Boiss.) Iranshahr
 Consolida axilliflora (DC.) Schröd.
 Consolida baluchistanica R.A. Qureshi & M.N.Chaudhri
 Consolida barbata (Bunge) Schröding.
 Consolida brevicornis (Vis.) Soó
 Consolida camptocarpa (Fisch. & C. A. Mey. ex Ledeb.) Nevski
 Consolida coelesyriaca Mout.
 Consolida cornuta (Hossain & P. H. Davis) P. H. Davis
 Consolida cruciata (Hossain & P. H. Davis) P. H. Davis
 Consolida deserti (Boiss.) Munz
 Consolida deserti-syriaci (Zoh.) Munz
 Consolida flava (DC.) Schröd.
 Consolida glandulosa (Boiss. & Huet) Bornm.
 Consolida gombaultii (Thiéb.) Munz
 Consolida halophila (Huth) Munz
 Consolida hellespontica (Boiss.) Chater
 Consolida hispanica (Costa) Greuter & Burdet
 Consolida hohenackeri (Boiss.) Grossh.
 Consolida incana (E. D. Clarke) Munz
 Consolida kabuliana (Akhtar) M. Iranshahr
 Consolida kandaharica M. Iranshahr
 Consolida leptocarpa Nevski
 Consolida linarioides (Boiss.) Munz
 Consolida lineolata Hub.-Mor. & C. Simon
 Consolida lorestanica Iranshahr
 Consolida mauritanica (Cosson) Munz
 Consolida oligantha (Boiss.) Schröd.
 Consolida oliveriana (DC.) Schröd.
 Consolida olopetala (Boiss.) Hayek
 Consolida orientalis (Gay) Schröd.
 Consolida persica (Boiss.) Schröd.
 Consolida phrygia (Boiss.) Soó
 Consolida pubescens (DC.) Soó
 Consolida pusilla (Labill.) Schröd.
 Consolida raveyi (Boiss.) Schröd.
 Consolida regalis Gray
 Consolida rugulosa (Boiss.) Schröd.
 Consolida saccata (Huth) P. H. Davis
 Consolida samia P. H. Davis
 Consolida schlagintweitii (Huth) Munz
 Consolida scleroclada (Boiss.) Schröd.
 Consolida staminosa P. H. Davis & Sorger
 Consolida stapfiana P. H. Davis & Sorger
 Consolida stenocarpa (Hossain & P. H. Davis) P. H. Davis
 Consolida stocksiana (Boiss.) Nevski
 Consolida sulphurea (Boiss. & Hausskn.) P. H. Davis
 Consolida teheranica (Boiss.) K. H. Rechinger
 Consolida tenuissima (Sm.) Soó
 Consolida thirkeana (Boiss.) Schröd.
 Consolida tomentosa (Auch. ex Boiss.) Schröd.
 Consolida trigonelloides (Boiss.) Munz
 Consolida tuntasiana (Halácsy) Soó
 Consolida uechtritziana (Huth) Soó

Izvori

Sistematika

Kokotić


خالد عبد المحسن حسيني الجندي (14 ديسيمبر 1961م) والمعروف باسم  خالد الجندي، إعلامي ومؤلف إسلامي من مواليد القاهرة بمنطقة الحلمية الجديدة، وهو عضو المجلس الأعلى للشئون الإسلامية، وإمام وخطيب ومدرس بوزارة الأوقاف المصرية، ومالك قناة أزهري الفضائية.

النشاط الدعوي الإعلامي
كانت بدايته مع إنشاء «الهاتف الإسلامي»، والإجابة عن الفتاوى عبر الهاتف. وقد تم تطبيقها بعد ذلك في دار الفتوى المصرية بنفس الاسم نظرا لنجاحها. أسس قناة أزهري الفضائية في شهر رمضان 1430 هـ - 2009 م، ثم انطلقت بعدها قناة أزهري 2 بأربع لغات أجنبية.

قام بتقديم وإعداد العديد من البرامج المرئية والمسموعة أشهرها: رياض الصالحين، شهد الكلمات، إنه لقرآن كريم، أفلا يتدبرون، نسمات الروح، رقائق، قطائف، قصص القرآن، حياتنا، ركن الفتوى، روضة النعيم، شيخ العمود، المجلس، ومضات، دقيقة مع الجندي، هذا ديننا، سورة وصورة، مكارم الأخلاق. وقدم برنامجًا لتفسير القرآن على القناة المصرية الأولى والفضائية كل يوم جمعة في الثانية والنصف ظهرا في برنامج «روضة النعيم»، وعلى راديو مصر مع عمرو الليثي كل ثلاثاء في السابعة مساء. يقدم حاليا برنامج (لعلهم يفقهون) على قناة دي إم سي من السبت للخميس في تمام الساعة 5 مساء.

طالع أيضًا
 علي جمعة
 وسيم يوسف

مراجع

وصلات خارجية

 موقع الرسمي لخالد الجندي
 خالد الجندي: نعم تزوجت مسيحية وأبنائي يتعلمون في مدرسة قبطية

أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة الأزهر
دعاة مصريون
علماء دين سنة مصريون
مواليد 1381 هـ
مواليد 1961

خالد الجندي


Danmarks Fed Cup-hold er det tennishold for kvinder, der repræsenterer Danmark i Fed Cup. Holdet administreres af Dansk Tennis Forbund.

Holdets bedste resultater er kvartfinalepladserne i Federation Cup 1976 og Federation Cup 1988.

Historie

Kaptajner

Holdet ledes af en kaptajn, der ifølge Fed Cup-reglerne skal være dansk statsborger, og som under kampene må coache spillerne i forbindelse med sidebytte.

Kampe

I listen over holdets kampe er Danmarks score nævnt først.

Statistik og rekorder

Rekorder

Spillere

Spillere, der har spillet minimum én kamp i Fed Cup for Danmark pr. 1. november 2017.

Se også

 Danmarks Davis Cup-hold

Kilder

 Fed Cup - Teams - Denmark
 Dansk Tennis Forbund - Nyheder og presse - Fed Cup

Noter

Fed Cup-hold
Fed Cup-hold
Etableret i 1963

Danmarks Fed Cup-hold


Tarık Tarcan (14 Nisan 1958, Bursa) Türk oyuncu, manken, sunucu.

Hayatı
Kayı boyu'na dayanan bir ailede doğdu. Lisede İstanbul Spor Akademisi'ne kazandı. Öğrenciyken Vakko'nun ilanına başvurup Vakko'nun mankeni oldu. İlk sinema filmini Müjde Ar ile beraber oynadı. Show TV'de zamanında sunduğu Çarkıfelek adlı yarışma programı ile hatırlanır. Bir süre Star TV'de  Bu Yarışmada En Büyük Yarışmaya  ev sahipliği yaptı.

Filmografi
 1984: Fahriye Abla (Mustafa)
 1986: Aşk Hikâyemiz (Cengiz)
 1986: Güzelim
 1986: Hayat Kadını(Ali)
 1986: Kafesteki Kadın
 1986: Kupa Kızı
 1988: Kadının adı yok (Mehmet)
 1988: Sapık Kadın (Ahmet)
 1988: Yaprak Dökümü (TV dizisi - Şevket)
 1989: Suçlu (Cengiz)
 1989: Ekran Aşıkları
 1991: Vahşetin Davulları - Mankurt (Yalaman)
 1993: Kıvılcım (Tarık)
 1993: Tatlı Betüş (TV dizisi)
 1994: Sevginin Gücü (TV dizisi)
 1995: Gurur (TV dizisi)
 1995: Işıklar Sönmesin (Yüzbaşı Murat)
 1996: Mirasyediler (TV dizisi)
 1997: Sırtımdan Vuruldum (TV dizisi - Erol)
 1998: Affet Bizi Hocam (TV dizisi - Kemal)
 2000: Zehirli Çiçek (TV dizisi)
 2003: Gurbet Kadını (TV dizisi - Kemal)
 2008: Akasya Durağı (TV dizisi - Levent)
 2015: Nadide Hayat (Sinema Filmi - Kendisi)
 2021: Elkızı (TV dizisi - Durmuş)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Beyazperde'de Tarık Tarcan
 IMDb'de Tarık Tarcan
 Sinemalar.com'da Tarık Tarcan
 SinemaTürk'da Tarık Tarcan
 TSA'de Tarık Tarcan

1958 doğumlular
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek modeller
Türk televizyon sunucuları
Bursa doğumlu oyuncular
Bursa Erkek Lisesinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar

Tarık Tarcan


Denise Paulme também chamada Denise Paulme Schaeffner (Paris, 4 de maio de 1909 - Paris, 14 de fevereiro de 1998), foi uma etnóloga e antropóloga africanista francesa. Através de seus numerosos campos de investigação e seus escritos, contribuiu para o enriquecimento do conhecimento do mundo africano.

Vida
Quando jovem, morou na França com sua tia materna. Enquanto isso, seus pais moram na África. Eles voltaram para a França quando Denise tinha 10 anos  .

Denise Paulme voltou-se primeiro para os estudos jurídicos e especializou-se na história do direito e no estudo do direito "primitivo" enquanto trabalhava como datilógrafa. Curiosa, e por fim pouco interessada em direito, foi quando assistiu a uma conferência de Marcel Mauss, intitulada "Instruções de etnologia para o uso de administradores coloniais, missionários e exploradores". Apaixonada pela disciplina, matriculou-se na École Pratique des Hautes Etudes. Ao mesmo tempo, a conselho de seu professor Marcel Mauss, tornou-se voluntária no Musée d'Ethnographie du Trocadéro, onde conheceu Paul Rivet e Lucien Lévy-Bruhl. Ambos a pressionam a candidatar-se a uma bolsa Rockefeller, que ela obteve e compartilhou com a linguista Déborah Lifchitz (que será presa em 1943 em Paris e deportada para Auschwitz)  .

O início de sua carreira foi marcado pela paixão pela descoberta da etnografia. Com base em suas notas de curso, em 1947 ela publicou Manual de etnografia, em homenagem a seu professor Marcel Mauss.

A morte do marido, em 1980, perturbou consideravelmente a sua carreira, tornando-se cada vez menos regular as publicações, ainda que se conteve para intervir em colóquios (em particular os da Maison Suger). Ela faleceu em 14 de fevereiro de 1998, aos 89 anos .

Realizações
Suas primeiras investigações a levaram a Sanga (país Dogon) em 1935 na companhia de Deborah Lifchitz, onde realizaram mais de 9 meses de trabalho de campo, um período excepcional para o trabalho etnológico. Com o marido, o etnomusicólogo André Schaeffner, e para quem escreveu Lettres de Sanga, ficou em 1945 entre os arrozeiros Kissi da Alta Guiné Francesa para o Instituto Francês da África Negra. Em 1954, foi para Bagas(Guiné Francesa ) e em 1958 para Bétés (Costa do Marfim ).

Paulme fez várias estadias sozinha na Costa do Marfim. Sua primeira missão de campo, que acontece entre os Dogon, é uma revelação: foi onde publicou sua obra mais famosa, L'organisation sociale des Dogon. A sua estadia permite-lhe refinar a sua metodologia, adotando a racionalidade da coleção, o rigor e o sentido de detalhe e observação. Criando uma relação de confiança com os Dogon, ela até teme voltar a Paris. Mais tarde denunciaria, ao longo de sua carreira, o comportamento dos brancos coloniais, dos quais se sentia mais distante do que os povos que estudava .

Em sua segunda missão com os Kissi, ela se esforça para destacar as crenças e concepção de vida após a morte deste povo, observações que ela irá resumir em Les gens du riz  . A sua partida para o Bété (Costa do Marfim) marcará a sua carreira em particular. Em A sociedade da Côte d'Ivoire, ontem e hoje, a Bété, concentra-se em particular no estudo do impacto da cultura de exportação e da chegada de estrangeiros nas populações, ao mesmo tempo que mostra a persistência dos rituais tradicionais.

Ao longo de sua carreira, ela demonstrará um interesse particular pela situação das mulheres nas sociedades de linhagem, lamentando não ter estudado o suficiente seu papel. No entanto, ela publicou Mulheres da África Negra em 1960, considerada uma das primeiras grandes obras da etnologia, devido à sua boa análise e seu tema pouco documentado. Através de suas experiências em museus, Denise Paulme produziu inúmeras obras sobre arte africana, e até concordou em dirigir a seção África do Museu de Artes Africanas e Oceânicas (Porte Dorée). Ela até tentou expor artistas africanos contemporâneos lá, sem sucesso  .

Ela também está interessada nos fatores estruturais da organização das sociedades, e em 1971 publica Classes e associações de idade na África Ocidental . Retomando a sua intervenção em 1969 na École des Hautes Etudes de Sciences Sociales (EHESS), este livro nasce do seu questionamento da idade como critério de organização social. Por fim, tema crescente no final de sua carreira, Denise Paulme é apaixonada por interpretar contos. Nesse sentido, publica A Mãe Devoradora. Ensaio sobre a morfologia dos contos africanos. Neste livro em particular, mas também ao longo da sua carreira, o etnólogo procurará encontrar analogias nas suas observações, apesar de uma aparente diversidade e pluralidade  .

Foi responsável pelo departamento da África Negra no Musée de l'Homme de 1937 a 196, com Michel Leiris. Foi nomeada diretora de estudos da VI seção da École Pratique des Hautes Etudes em 1957, que se tornou Ecole des Hautes Etudes en Sciences Sociales em 1975. Depois, em 1967, chefiou o Comitê Técnico de Antropologia da ORSTOM (agora IRD). Mais tarde, fundou o Centro de Estudos Africanos com Paul Mercier e Gilles Sautter, onde teve o cuidado de criar um Centro de Documentação dedicado à História Oral.

Escritos
Para além dos seus livros monográficos, devemos-lhe reflexões hoje clássicas sobre várias instituições sociais, em particular o sistema de classes etárias, bem como trabalhos sobre a situação das mulheres nas sociedades de linhagem e sobre a interpretação dos contos. Seu trabalho será notadamente retomado e publicado regularmente em revistas como Revue de l'Histoire des Religions, Cahiers internationales de sociologie ou Cahiers d'études africaines.

Livros

 Organisation sociale des Dogon (Soudan français), Paris, Domat-Montchrestien, 1940 (rééd. Jean-Michel Place, 1988).
 (éd.) Manuel d'ethnographie de Marcel Mauss, Paris, Payot, 1947.
 Les Gens du riz. Kissi de Haute-Guinée Française, Paris, Plon, 1954.
 (éd.), Femmes d'Afrique noire, Paris-La Haye, Mouton, 1960.
 Une société de Côte d'Ivoire hier et aujourd'hui. Les Bété, Paris-La Haye, Mouton, 1962.
 Les Sculptures de l'Afrique noire, Paris, Presses Universitaires de France, Paris, 1956.
 (éd.), Classes et associations d'âge en Afrique de l'Ouest, Paris, Plon, 1971.
 La Mère dévorante. Essai sur la morphologie des contes africains, Paris, Gallimard, 1976.
 La Statue du commandeur. Essais d'ethnologie, Paris, Le Sycomore, 1984.
 Lettres de Sanga à André Schaeffner, suivi des Lettres de Sanga de Deborah Lifchitz et Denise Paulme à Michel Leiris, Paris, Fourbis, 1992.
 Cendrillon en Afrique, Paris, Galaade éditions, 2007 (recueil posthume, préface de Françoise Héritier).
 Lettres de Sanga (avec Deborah Lifchitz), édition augmentée, présentée et annotée par Marianne Lemaire, Paris, CNRS Éditions, 2015.

Notas
Este artigo foi inicialmente traduzido, total ou parcialmente, do artigo da Wikipédia em francês, cujo título é «Denise Paulme».

Referências
Nascidos em 1909
Antropólogas da França
Mortos em 1989

!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Denise Paulme


Georgios "Giourkas" Seitaridis (în     [ʝeorʝioz ʝurkas seitariðis]; n. 4 iunie 1981) este un fotbalist grec retras din activitate, care a jucat pe postul de fundaș dreapta și, ocazional, ca fundaș central. El a jucat ultima dată în 2013 pentru echipa din Greacia Panathinaikos, jucând anterior la PAS Giannina, Porto, Dinamo Moscova și Atlético Madrid. El este un fost component al echipei naționale de fotbal a Greciei, pentru care a jucat în 72 de meciuri internaționale, marcând un gol. El a făcut parte din echipa care a câștigat Euro 2004, lucru pentru care a fost votat în echipa turneului.

"Giourkas" înseamnă "Giorgos" în dialectul pontic grecesc și este numele bunicului său. Atât bunicul, cât și tatăl său, Dimitris Seitaridis, au fost fotbaliști și, în cele din urmă, antrenori.

Cariera pe echipe

PAS Giannina
Provenind dintr-o familie de greci pontici, Seitaridis și-a început cariera ca fotbalist profesionist în partea nordică a Greciei, la PAS Giannina, numită Ajax din Epirus, în 1997, devenind un jucător  de bază pentru club. Seitaridis și-a ajutat echipa să promoveze în Superliga din Grecia în sezonul 1999-2000. El a jucat 40 de meciuri pentru PAS Giannina, marcând 5 goluri.

El a fost remarcat de clubul din Atena Panathinaikos, iar la 12 ianuarie 2001 a semnat un contract pe 5 ani, pentru o sumă de transfer de 300 de milioane de drahme. A devenit rapid titular și la vârsta de 22 de ani a câștigat primul său trofeu, ajutând-o pe Panathinaikos să facă dubla în sezonul 2003-2004, câștigând Alpha Ethniki 2003-2004  și Cupa Greciei împotriva rivalilor de la Olympiacos.

A marcat primul său gol european împotriva lui Manchester United pe 7 martie 2001, în al doilea meci al echipei sale din grupele Ligii Campionilor UEFA 2000-2001. În luna septembrie a aceluiași an, a fost numit cel mai bun tânăr fotbalist tânăr din 2001, împreună cu Pantelis Kafes și Angelos Charisteas.

Porto
La 11 iunie 2004, cu o zi înainte de câștigarea Campionatului European din 2004 pentru Grecia, se zvonea că Seitaridis a semnat cu echipa portugheză și, în acel moment, deținătoarea Ligii Campionilor, FC Porto, pentru o sumă de transfer de 3 milioane de euro. Cu toate acestea, anunțul oficial a fost făcut la 26 iulie 2004, după aproape o lună și jumătate, cu zvonuri care îl legau de Real Madrid între timp. El a ajutat-o pe Dragões să câștige SuperCupa Portugaliei și Cupa Intercontinentală din acel an.

Dinamo Moscova
La 23 mai 2005, a fost vândut la echipa rusă Dinamo Moscova pentru 10 milioane de euro, mergând pe urmele foștilor săi coechipieri de la Porto Derlei, Costinha, Maniche și Thiago Silva, care, de asemenea, au fost transferați de clubul rus în același an. În curând însă, Seitaridis a început să-și arate nemulțumirile, nereușind să se adapteze la Moscova și a declarat că motivele pentru care a vrut să plece au fost că vremea era diferită de cea din Grecia natală și că nu se putea adapta la frig. În anul petrecut la club, el a reușit să joace în doar 8 meciuri de campionat.

Atlético Madrid
La 16 iunie 2006 a fost transferat la Atlético Madrid pentru 12 milioane de €, fiind cel de-al doilea fotbalist grec care a jucat pentru Atlético după atacantul Demis Nikolaidis. Acesta din urmă a fost cel care l-a convins să vină la clubul spaniol, alături de fostul său coleg de la Dinamo, Costinha, care a ajuns la Atlético în același an. Seitaridis a fost eliminat în prima repriză a meciului său de debut, în meciul de deschidere al La Liga, cu Racing Santander, la 27 august 2006. La 15 octombrie 2006, el a primit cel de-al doilea cartonaș roșu în doar șase meciuri din acel sezon, deoarece el a primit două galbene într-un meci de acasă împotriva lui Recreativo Huelva.

A marcat primul gol pentru Atlético în anul următor, pe 21 iulie 2007, într-un meci împotriva Gloriei Bistriței din Cupa Intertoto. În noiembrie 2007, Seitaridis s-a accidentat la tendonul lui Ahile într-un meci împotriva lui UD Almería, ceea ce a însemnat că el trebuia să se supună unei intervenții chirurgicale. Perioada de absență a fost evaluată inițial la aproximativ șase săptămâni, dar a revenit abia două luni și jumătate mai târziu, în aprilie 2008. Din cauza problemei sale de sănătate, el a reușit doar să joace în doar 14 meciuri de campionat pentru Atlético în sezonul 2007-2008.

Sezonul 2008-2009 nu a început bine pentru Seitaridis, deoarece și-a pierdut locul în prima echipă în favoarea lui Tomáš Ujfaluši și John Heitinga, iar salariul său mare i-a făcut pe cei de la Atlético să-și dorească să-l vândă. În ciuda acestui fapt, Seitaridis a fost titular în primul meci de campionat al lui Atlético din acel sezon, într-o victorie scor 4-0 cu CF Málaga și a continuat să joace, reușind să adune 14 meciuri în campionat. Totuși, la 29 aprilie 2009, el și colegul său de echipă Maniche au fost suspendați de președintele lui Atlético, Enrique Cerezo, pentru că nu a venit la meciul lui Atlético împotriva lui Sporting Gijón, chiar dacă nu făcea parte din lotul pentru acel meci. Două săptămâni mai târziu, pe 13 mai 2009, s-a anunțat faptul că lui Seitaridis i-a fost reziliat contractul de către Atlético cu un an înainte de expirarea acestuia, cu o declarație pe site-ul oficial al clubului care suna așa: "Seitaridis este deci liber să negocieze cu alte cluburi care ar putea fi interesate să semneze un contract cu el".

Întoarcerea la Panathinaikos
La 10 septembrie 2009, ultima zi a perioadei de transfer în Grecia pentru jucătorii liber de contract, Seitaridis a semnat un acord pe 4 ani cu Panathinaikos, revenind la echipă după cinci ani. Curând a devenit evident că Giourkas era ieșit din formă și se străduia să-și revină, suferind mai multe accidentări care l-au făcut să lipsească din cele mai multe meciuri din sezonul 2009-2010. Cu toate acestea, pe 21 martie 2010, el a fost inclus în mod surprinzător în împotriva rivalilor de la Olympiacos și, în ciuda înfrângerii, Panathinaikos a reușit să încheie sezonul cu bine câștigând dubla. Seitaridis însuși nu a jucat în finala Cupei Greciei 2009-2010 împotriva Aris Salonic din cauza unei accidentări jucând în doar două meciuri în această competiție.

Sezonul 2010-2011 a început bine pentru Seitaridis, fiind titular în prima etapă a campionatului pentru Panathinaikos împotriva lui Skoda Xanthi, pe 27 august 2010, în care a făcut un meci bun. Cu toate acestea, o altă leziune musculară l-a făcut pe Seitaridis să lipsească pentru alte două luni, revenind într-un meci cu Panserraikos două luni mai târziu, pe 4 decembrie. Datorită formei proaste a jucătorului, el a fost trecut pe lista de transferuri în ianuarie 2011 dar în ciuda multitudinii de oferte primite din partea unor echipe din străine în timpul perioadei de transfer de vară, el a rămas la Panathinaikos.

Sezonul 2011-2012 a fost și mai dezamăgitor pentru el, deoarece în primul meci în care a fost folosit, a jucat doar 45 de minute, într-un meci din deplasare împotriva lui Atromitos, în care a fost înlocuit la pauză datorită formei slabe pe care a arătat-o. A jucat pentru a doua oară în acel sezon în deplasare împotriva lui Asteras Tripoli, meci în care a fost integralist.

Sezonul 2012-13 a început bine pentru Seitaridis, jucând ca titular în primele trei meciuri de la începutul sezonului. El a contribuit, de asemenea, cu o pasă de gol în meciul de UEFA Europa League cu Panathinaikos sezonul 2012-2013 împotriva echipeiTottenham Hotspur, meci care s-a încheiat cu scorul de 1-1.

În vara anului 2013 nu și-a reînnoit contractul și a părăsit clubul.

Cariera internațională

Naționalele de tineret
Seitaridis a jucat pentru echipa națională de fotbal sub 21 a Greciei pentru care a debutat la 6 octombrie 2000, într-un meci de calificare la Campionatul European sub 21 de ani din 2002, împotriva Finlandei sub 21 de ani. A participat la Campionatul European sub 21 de ani din 2002 care a avut loc în Elveția, în care echipa sa a fost eliminată din faza grupelor, după ce a obținut un punct în trei meciuri.

Primii pași și UEFA Euro 2004
Seitaridis și-a făcut debutul la echipa mare pe 13 februarie 2002, într-un meci internațional amical cu Suedia. El a ajutat Grecia să se califice la UEFA Euro 2004 în Portugalia pentru a doua oară în istorie și a fost, de asemenea, unul dintre jucătorii cheie în timpul campaniei de succes a Greciei, o victorie care a șocat lumea fotbalului, deoarece Grecia a fost considerată outsider înainte de începerea turneului. Seitaridis a obținut un penalty la primul meci împotriva Portugaliei, când a fost faultat de Cristiano Ronaldo. În finală, el a obținut și un corner important jucând mingea în centru care a fost blocată de Cristiano Ronaldo. În general, contribuțiile sale la câștigarea Campionatului European din 2004 au fost recunoscute prin numirea sa în echipa Campionatului European, alături de alți jucători greci precum Antonis Nikopolidis, Traianos Dellas, Theodoros Zagorakis și Angelos Charisteas.

Cupa Confederațiilor FIFA 2005
Ca urmare a victoriei Greciei la Euro 2004, ea s-a calificat la Cupa Confederațiilor FIFA din 2005 din Germania din postura de campioni europeni. Giourkas Seitaridis a făcut parte din lotul de 23 de persoane care a participat la această competiție.

UEFA Euro 2008 și Campionatul Mondial din 2010
El a marcat primul său gol internațional pe 2 iunie 2007 împotriva Ungariei într-un meci de calificare la Euro 2008, în care a ajuta echipa națională să se califice la Campionatul European din 2008. A jucat de două ori în campania dezamăgitoare a Greciei de la Euro 2008, accidentându-se în timpul celui de-al doilea meci împotriva Rusiei.

În ciuda preocupărilor legate de starea forma fizică a lui Seitaridis selecționerul Greciei, Otto Rehhagel, l-a inclus pe Seitaridis în lotul de 23 de jucători care au făcut deplasarea la Campionatul Mondial din 2010. El a jucat doar 90 de minute în primul meci din grupe împotriva Coreei de Sud, pierzând cu 2-0.

Statistici privind cariera

Club

 Începând cu 13 mai 2013

Goluri internaționale

Titluri

Club

 Panathinaikos
 Superliga Greciei: 2003-2004, 2009-2010
 Cupa Greciei : 2003-2004
 Porto
 Supercupa Portugaliei: 2004
 Cupa Intercontinentală : 2004
 Supercupa Europei: 2004

Internațional

 Grecia

 Campionatul European: 2004

Individual

 Cel mai bun tânăr fotbalist grec al anului: 2001
 Echipa Campionatului European: 2004

Referințe

Legături externe

 Statistici fotbalDatabase.com pentru Giourkas Seitaridis

Fundași
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2010
Fotbaliști ai lui Atlético Madrid
Fotbaliști ai FC Dinamo Moscova
Fotbaliști ai FC Porto
Fotbaliști internaționali greci
Fotbaliști greci
Oameni în viață
Nașteri în 1981

Giourkas Seitaridis


Mereu la mijloc este un serial de televiziune american dezvoltat de Alison Brown și Linda Videtti Figueiredo, și creat de Alison Brown ce a avut premiera pe Disney Channel în data de 14 februarie 2016. Serialul îi are în rolurile principale pe Jenna Ortega, Ronni Hawk, Isaak Presley, Ariana Greenblatt, Kayla Maisonet, Nicolas Bechtel, Malachi Barton, Cerina Vincent și Joe Nieves.

Povestea
Stabiliți în Massachusetts, serialul spune povestea familiei Diaz, concentrându-se pe Harley, mijlocul celor șapte copii. Harley își face loc, folosindu-și abilitățile de copil minune în inginerie pentru a face față problemelor dintr-o familie numeroasă.

Personaje

Principale
 Harley Diaz (Jenna Ortega) este al 4-lea copil din familie și un tânăr inginer. Ea este personajul principal din serie.
 Rachel Diaz (Ronni Hawk) este cea mai mare dintre toti și sora mai mare a lui Harley. Aceasta având 16 ani.
 Ethan Diaz (Isaak Presley), este unul dintre cei mai vechi dintre frații lui Harley .El este, de asemenea un bun muzician.
 Daphne Diaz (Ariana Greenblatt), Daphne este cea mai mica dintre cei șapte copii și sora mai mică a lui Harley.
 Georgie Diaz (Kayla Maisonet) este una dintre surorile mai mari a lui Harley și al doilea cel mai vechi dintre cei șapte, așa cum se sugerează într-un episod anumit,ea este baschetbalistă la școala ei.
 Lewie Diaz (Nicolas Bechtel) este unul dintre cei doi frați mai mici a lui Harley și geamănul lui Beast.
 Beast Diaz (Malachi Barton) este unul dintre cei doi frați mai mici a lui Harley și geamănul lui Lewie.
 Suzy Diaz (Cerina Vincent) este mama lui Harley, care are rareori timp să stea cu copiii ei.
 Tom Diaz (Joe Nieves) este tatăl lui Harley, care lucrează la un magazin marin numit "Tom's Bait and Bite", care vinde echipamente de camping și de pescuit.

Secundare
 Bethany Peters (Lauren Pritchard), este un vecin al familiei Diaz, care îi critică în mod regulat pe Suzy și Tom părinți copiilor lor. Ea este o mamă protectoare pentru fiica ei Ellie.
 Ellie Peters (Lulu Lambros) este fiica lui Bethany. Ellie este cea mai buna prietena a lui Harley și este în aceeași echipa de baschet ca Georgie. În "Blocat în cometa lui Harley", este dezvăluit faptul că lui Ellie îi este frică de înălțimi, obscuritate și păsări.
 Cuff (Brett Pierce) este un adolescent iresponsabil, care este prietenul lui Rachel și este detestat de Tom. Atunci când Cuff lucrează scurt timp la magazinul marin al lui Tom în "Blocat cu prietenul sorei mele", real, primul său nume este dovedit a fi Warren.

Producție
Producția serialului a început în noiembrie 2015. Avanpremiera seriei a avut loc în data de 15 februarie 2016, pe Disney Channel, pentru ca următoarele episoade să înceapă a fi difuzate din 11 martie 2016.

Disney Channel a reînnoit Stuck in the middle pentru încă un sezon (al doilea) pe 15 iulie 2016. Cel de-al doilea sezon a avut premiera pe 14 februarie 2017.
Pe 31august 2016, Disney Channel a reînnoit serialul pentru sezonul trei. Sezonul trei a avut premiera pe 8 decembrie 2017.

Sezoane

Premiera internațională

Emisiuni difuzate de Disney Channel
Seriale de televiziune din 2016

Mereu la mijloc (serial)


Fredric Jameson (d. 1934; Cleveland, Ohio), Marksist edebiyat kuramcısı, edebiyat eleştirmeni ve teorisyeni.

Jameson, Münih'te ve Berlin'de okudu. Yale Üniversitesi'nde, Jean-Paul Sartre üzerine doktorasını yaptı.

Jameson'ın, toplumsal ve tarihsel Bütünlük ("Bütünsellik") temelli Yeni-Marxizmi, Marksist politik ve teorik düşünce içinde, Hegel'in İçkin eleştiri (Immanennte Kritik) kavramının etkisinde ortaya konulmuştur. Bunun yanı sıra, Georg Lukács'ın, Ernst Bloch'un, Theodor W. Adorno'nun, Walter Benjamin'in, Herbert Marcuse'un ve Sartre'ın belirgin bir etkisi vardır. Jameson, 20.yüzyılın sonundaki koşulların tanımlanması olarak postmodernizmin çok tanınmış teorisyenlerinden biridir, ancak hiçbir surette bir postmodern teorisyen değildir. Onun çalışmaları daha çok postmodern düşüncenin yadsınmasına yöneliktir.

1950'li yıllarda Amerika'da o zamana kadar çok tanınmayan Batı marksizminin dogmatik olmayan bir yorumunun tanınmasını sağladı. Böylece, Birleşik devletlerde Yeni Sol'un gelişmesine katkıda bulundu.

Jameson'ın "Marksizm ve Biçim" (Marxism and Form), Postmodernizm:Geç Kapitalizmin Kültürel Mantığı" (Postmodernism: The Cultural Logic of Late Capitalism) gibi kitaplarıyla bilinmektedir. Jameson, bir Marksist olarak geç dönem kapitalizm koşullarında Marksizmi eleştirel olarak yeniden kullanıma sokmaya yönelmiştir. Politika, Kültür ve Edebiyat üzerine kitapları yayınlamıştır. 2004 yılında ayrıca, almancada "Modernitenin Mitleri" adlı çalışması yayınlandı.

Çalışmaları
 Sartre, The Origins of a Style (1961)
 Marxism and Form (1971)
 The Prison-House of Language (1972)
 The Political Unconscious (1981)
 Late Marxism (1990)
 Postmodernism or, the Cultural Logic of Late Capitalism (1991, essays)
 The Geopolitical Aesthetic (1992)
 The Seeds of Time (1994)
 The Cultural Turn (1998)

Jameson'ın Türkçeye çevrilmiş yapıtları çalışmaları
 Zamanın Tohumları, çev: Onur Gayretli, Monokl Yayınları,
 Edebiyat Yazıları, Metis yayınları,
 Biricik Modernite, Epos yayınları, çeviren:Sami Oguz.
 Dil Hapishanesi, Yapısalcılığın ve Rus Biçimciliginin Eleştirel Öyküsü, YKY, çeviren:Mehmet H.Doğan.
 Marksizm ve Biçim, YKY, çeviren:Mehmet H.Doğan.
 Kültürel Dönemeç, Dost kitabevi, çeviren:Kemal İnal.
 Postmodernizm ya da Geç Kapitalizmin Kültürel Mantığı, Nirengikitap, çeviren:Abdulkadir Gölcü, Nuri Plümer.
 "Diyalektiğin Birleştirici Güçleri", çeviri: Bülent Doğan, İthaki yayınları
 "Ütopya Denen Arzu", Metis Yayınları, çeviren: Ferit Burak Aydar.

Amerikalı deneme yazarları
1934 doğumlular
Amerikalı akademisyenler
Amerikalı marksistler
Duke Üniversitesi öğretim üyeleri
Haverford Kolejinde öğrenim görenler
Marksist yazarlar
Marksist teorisyenler
Yaşayan insanlar
Amerikalı edebiyat eleştirmenleri
20. yüzyıl Amerikalı yazarları
20. yüzyıl Amerikalı filozofları
21. yüzyıl Amerikalı yazarları
21. yüzyıl Amerikalı filozofları
Amerikalı siyaset teorisyenleri
Holberg Ödülü sahipleri
Postmodern teori
Küreselleşme yazarları
Ohio doğumlu yazarlar
Yale Üniversitesinde öğrenim görenler
Bilimkurgu eleştirmenleri

Fredric Jameson


Zsuzsanna Lorántffy, uneori: Suzanna  Lorántffy (în maghiară:  Lorántffy Zsuzsanna, n. 1601, Ónod, acum în Ungaria - d. 18 aprilie 1660,  în Sárospatak, acum în Ungaria) a fost principesă-consoartă a Transilvaniei, prin căsătorie cu Gheorghe Rákóczi I, principe al Transilvaniei. Calvinistă devotată, ea și-a asistat soțul în lupta de succes a acestuia de a introduce reforme protestante în Transilvania.

Sub influența ei, Jan Amos Comenius, filosof, gramatician și pedagog ceh, calvinist proeminent, și-a stabilit reședința la Sárospatak.

Fiul ei mai mare, Gheorghe Rákóczi al II-lea, a devenit principe al Transilvaniei.

A fondat și finanțat mai multe unități de învățământ, în special Colegiul Reformat de la Sárospatak.  Zsuzsanna Lorántffy, stăpână a Cetății Făgărașului, a înființat prima școală românească (de nivel mediu) la Făgăraș (în 1657), care a funcționat sub patronajul principesei.

Convingerile ei religioase protestante au obligat-o să evite viața răsfățată de aristocrat și, în schimb, să-și exprime religia prin acțiuni, în special prin dezvoltarea educației fetelor. În timp ce trăia în Oradea Mare, s-a asigurat că fetele sunt învățate nu numai abilitățile necesare să conducă o casă și să educe copiii din familie, ci și să știe să citească, să scrie și să aibă cunoștințe de aritmetică. Trebuiau să cunoască Biblia.

A finanțat Biblia de la Oradea, o traducere, în limba maghiară, complet nouă.

Zsuzsanna Lorántffy, stăpână a Cetății Făgărașului, a emis 21 de diplome nobiliare unor locuitori din Țara Făgărașului în unele cazuri confirmând "vechile lor drepturi boieronale". Au primit astfel de diplome locuitori din Bucium, Ucea de Sus, Veneția de Jos, Drăguș, Șinca, Hârseni.

Este considerată cea mai populară dintre soțiile voievozilor și principilor Transilvaniei.

Copii
Din căsătoria încheiată cu Gheorghe Rákóczi I, la 18 aprilie 1616, a avut următorii copii:

 Samuel (* 1617, † 27 iunie 1618)
 Gheorghe Rákóczi al II-lea, principe al Transilvaniei (* Sárospatak, 30 ianuarie 1621, † Oradea, 7 iunie 1660), căsătorit în 1643 cu Sophia Báthory din Șimleu (1629-1680)
 Sigismund Rákóczi (* Sárospatak, 14 iulie 1622, † Făgăraș, 4 februarie 1652), căsătorit în 1651 cu Henriette Marie de Palatinat (1626-1651)
 Francisc (* 1624, † 1632)

Receptare
Zsuzsanna Lorántffy este considerată a fi cea mai independentă și cea mai bine educată femeie din Ungaria, în prima jumătate a secolului al XVII-lea. În conștiința poporului de astăzi, Zsuzsanna Lorántffy este încă prezentă. Numeroase școli, piețe și străzi au primit numele ei în Ungaria și Transilvania. Monumente dedicate ei au fost ridicate în Ónod, în Sárospatak, în Tiszaújváros și în multe alte orașe. În istoriografia maghiară ocupă un loc semnificativ.

Onoruri
 O instituție de învățământ preuniversitar, din Oradea, îi poartă numele: Liceul Teologic Reformat "Lorántffy Zsuzsanna".
 La Târgu Mureș are sediul Asociația Culturală a Femeilor Lorántffy Zsuzsanna, în maghiară: Lorántffy Zsuzsanna Közművelődési Egyesület.
 Zsuzsanna Lorántffy face parte dintre cele 999 de femei citate în lucrarea feministă The Dinner Party de Judy Chicago, realizată între 1974 și 1979 și vizibilă la Brooklyn Museum.
 Asteroidul 235201 Lorántffy a primit numele în onoarea sa.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie

 Florentin Olteanu, Ana Mago, Lucreția Olteanu, Cetatea principeselor, In: Muzeul Țării Făgărașului "Valer Literat", 720 de ani de istorie a Făgărașului, Editor Iulian Marius Șchiopu, Editura ALTIP, Alba Iulia 2011. ISBN 978-973-117-337-5
  Magyarország története 1526–1686 (Istoria Ungariei 1526–1686), 2 volume, Budapest 1985, ISBN 963-05-4097-5.
  Zoltán Hangay, Erdély választot fejedelme Rákóczi Zsigmond (Sigismund Rákóczi, Principe ales al Transilvaniei). Budapest 1987, ISBN 963-326-363-8.

Nașteri în 1600
Decese în 1660
Decese pe 18 aprilie
Istoria Transilvaniei
Nobili maghiari
Calvini
Femei din secolul al XVII-lea
Transilvăneni
Conducători ai Transilvaniei
Femei maghiare

Zsuzsanna Lorántffy


Commonwealth Buzulu, Antarktika'nın güneyinde Viktorialand'da bir buzul. Buzul 77º 35' güney paraleli ve 163º 19' doğu meridyeni aralığında bulunur. Commonwealth Buzulu, Kanada ve Loftus buzullarının da başladığı Mount McLennan dağının zirvesinin altında, 1900 m yükseklikte başlar. Buradan güneydoğu istikametine doğru akarak Taylor Vadisi'nde Mount Coleman dağının batı kısmında son bulur. Burada Fryxell Gölü'nün doğu sınırını oluşturur.

Buzulun kartografisi, 1910'dan 1813'e kadar süren ve Antarktika kıtasının güneyinde Sir Robert Falcon Scott öncülüğünde yürütülen İngiliz Terra-Nova bilimsel gezisi sırasında yapılmıştır.

Commonwealth Buzulu'na, geziye büyük miktarda finansal kaynak sağlayan Australya tarih birliği (ing. Commonwealth of Australia) ismi verilmiştir. Ayrıca bu küçük grubun üyelerinin iki tanesi Avustralyalı olup, çevrenin bu kısmını incelemişlerdir.

Dış bağlantılar
 Commonwealth Buzulu resimleri

Antarktika'daki buzullar

Commonwealth Buzulu


الجامعة الإسلامية للتقنية أو (ج إ ت - IUT) مؤسسة تربوية ومعهد بحوث معترف به دوليا في بنغلاديش.

مراجع

تأسيسات سنة 1981 في بنغلاديش
جامعات دولية
جامعات وكليات إسلامية في بنغلاديش
منظمة التعاون الإسلامي
هيئات تعليمية أسست في 1981

الجامعة الإسلامية للتقنية


Debian (), 1993 yılında başlatılmış, Dünya'nın çeşitli bölgelerindeki gönüllüler tarafından hazırlanan;  GNU/Hurd, GNU/Linux gibi farklı çekirdek seçeneklerine dayalı tamamen özgür bir Linux dağıtımıdır. En yaygın GNU/Linux dağıtımlarından biri konumundaki Debian, aynı zamanda Elive, Knoppix, Linux Mint, Mepis, Pardus, Parsix, Ubuntu, Peppermint OS ve Xandros gibi birçok GNU/Linux dağıtımına da kaynak teşkil etmekte ve Google başta olmak üzere iyi tanınan birçok Web sitesinde de tercih edilmektedir. Debian, farklı işletim sistemi çekirdekleriyle birlikte AMD64, ARM, DEC Alpha, i386, IA-64, PowerPC, SPARC, MIPS, HPPA, S390 gibi çok sayıda donanım platformunda da çalışabilmektedir. Desteklediği donanım ve çekirdek zenginliğinin yanı sıra Debian'ı diğer dağıtımlara nispetle özgün kılan en önemli husus, dağıtım kapsamındaki yazılımların bütünüyle özgür lisans şartlarına sahip olması, yazılım özgürlüğünü denetlemek ve sürekli kılmaya yönelik bir Debian Sosyal Sözleşmesi'nin bulunmasıdır.

1993 yılında Purdue Üniversitesi'nde bir öğrenci olan Debian'in kurucusu Ian Murdock, "Debian Manifesto" isimli yazısında Debian'ın misyon ve felsefesini anlatmıştır. Bu doğrultuda Debian, İnternet üzerindeki ilk demokratik topluluklardan birini temsil etmektedir. 1996 yılında Ian Murdock'ün yeri Bruce Perens'e geçerken Ian Murdock, 2015 Aralık ayında ölümüne kadar Debian projesi içerisinde çalışmaya devam etmiştir.

"Debian" adı, Ian Murdock'ın kız arkadaşı (daha sonra eşi olmuştur) Debora'nın Deb'i ve Ian'ın ismi yan yana getirilerek oluşturulmuştur.

Debian'da, kendine özgü bir paket (uygulamalar) üslubu olan .deb kullanılmaktadır. Paket yönetimi için alt seviyede dpkg ve buna eşlik eden bir dizi araçla birlikte daha üst seviyede APT denilen gelişkin bir paket yönetim sistemi de mevcuttur. İstenilen bir paketin bağımlı olduğu diğer paketlerle birlikte İnternet veya CD-ROM gibi ortamlar üzerindeki paket arşivlerinden otomatik olarak kurulumuna imkân veren APT sistemini, apt-get adında basit bir komut satırı istemcisiyle veya ncurses tabanlı bir metin arayüzü sunan dselect, aptitude veya GTK+ tabanlı bir grafik kullanıcı arayüzü sunan synaptic gibi uygulamalarla kullanmak mümkündür. Debian'ın on binlerce derlenmiş paket içeren zengin paket depoları sayesinde belirli bir uygulamayı kurmak veya kurulan bir paketi yeni sürüme yükseltmek oldukça basittir. İnternet üzerindeki paket depoları Dünya'nın çeşitli konumlarında yansılanmaktadır. apt-spy, netselect-apt gibi araçlarla bulunduğunuz konuma en yakın depoyu seçmek ve bu suretle sistemi ağ üzerinden sürekli güncel durumda tutmak mümkün olmaktadır.

Kurulum

Debian'ın ihtiyaca uygun kurulum kalıp dosyasını, yazılımın Web sitesindeki edinme bölümünden temin etmek mümkündir. Debian'ın farklı mimarilere yönelik çeşitli kalıp dosyaları bulunmaktadır. Debian'ın Web sitesinde bu kalıplardan amd64 seçeneği 64-bit işlemciye sahip (AMD veya Intel mikroişlemci) bilgisayara yöneliktir. i386 seçeneği ise 32-bit işlemciye sahip (AMD veya Intel mikroişlemci) bilgisayarlar içindir.

Debian 4.0 sürümü ile Debian-Installer kurulum aracına grafiksel arayüz seçeneği eklenmiştir. Yazı ve grafik ortamında basit kurulum seçeneğinin yanı sıra gelişmiş kurulum seçenekleri mevcuttur. Debian kurulum medyasını (CD, DVD ya da USB bellek) bilgisayara takıp kurmak istendiğinde ilk ekranda Install, Graphical install, Advanced Options gibi seçeneklerin yer aldığı bir ekran görülür. Burada en başta yer alan Install seçeneği, metin tabanlı basit kurulum yöntemini ifade eder. Grafiksel arayüz üzerinden kurulum yapabilmek için bu ekranda  seçeneği kullanılmalıdır.

Sürümler
Debian'ın şu ana kadarki sürüm isimleri Toy Story (Oyuncak Hikâyesi) filmindeki karakterlerden alınmadır. Debian 3 değişik şekilde bulunabilir: Kararsız, Deneme, Kararlı

Kararsız
Bu sürümün adı sid olup yeni geliştirilen ya da güncellenmiş paketlerin deneme sürümünden önce ilk konulduğu sürümdür. Dolayısıyla en güncel sürüm olmakla birlikte kararsız oluşundan dolayı çalışma garantisi yoktur. Daha çok Debian geliştiricileri tarafından kullanılır. Büyük bir hatası olmayan paketler buradan deneme sürümüne aktarılırlar.

Kararsız sürüm olduğu için adı Oyuncak Hikâyesi filminin kötü karakteri olan Sid olarak seçilmiştir.

Deneme
Geliştirilmesi test aşamasında devam eden sürümdür. Tam anlamıyla kararlı değildir. Kararsız sürümden paketler bu sürüme aktarılıp burada denemeye bırakılırlar. Deneme aşaması birkaç yıl devam eder ve sonunda yeni kararlı sürüm olarak ilan edilir. Debian'ın güncel olmasını isteyen kullanıcılar, bu sürümü tercih etmektedirler. Paketlerde günlük yenilemeler olmakta ve kullanıcılar her an işletim sistemlerini güncelleyebilmektedirler. Fakat deneme aşamasında bir sürüm olduğu için dikkatli olmak gerekir.

Kararlı
Deneme sürecini bitirmiş kararlı olan sürümlerdir. Birkaç yılda bir yeni sürüm yapılmaktadır. Bugüne kadar sunulmuş ana Debian sürümleri aşağıda sıralanmıştır.

1.0 sürümü asla yayınlanmamıştır. Nedeni ise Infomagic adında bir CD dağıtıcısının Debian'ın geliştirme sürümlerinden birisini 1.0 olarak etiketleyip piyasaya sürmesidir. Karışıklık çıkmaması için ilk kararlı dağıtım 1.1 olarak numaralandırılmıştır.

Debian tabanlı dağıtımlar
Debian tabanını kullanan çok sayıda Linux dağıtımı vardır. Bu dağıtımların geniş bir listesine Debian'ın Web sitesinden ulaşılabilir.

Debian tabanlı başlıca Linux dağıtımları, alfabetik olarak şöyle sıralanabilir:

 Audiophile Linux
 Canaima
 Damn Small Linux
 Debian JP
 DoudouLinux
 elive
 Finnix
 Kanotix

 Knoppix
 Linex
 Linux Mint
 Kali Linux
 MEPIS
 Pardus
 Parsix
 Peppermint OS
 Ubuntu
 Xandros

Debian Projesi öncüleri
Debian projesinin kurucusu Ian Murdock ve sonrasında gelen proje liderleri aşağıda sıralanmıştır.

 1. Ian Murdock (Ağustos 1993 – Mart 1996)
 2. Bruce Perens (Nisan 1996 – Aralık 1997)
 3. Ian Jackson (Ocak 1998 – Aralık 1998)
 4. Wichert Akkerman (Ocak 1999 – Mart 2001)
 5. Ben Collins (Nisan 2001 – Nisan 2002)
 6. Bdale Garbee (Nisan 2002 – Nisan 2003)
 7. Martin Michlmayr (Mart 2003 – Mart 2005)

 8. Branden Robinson (Nisan 2005 – Nisan 2006)
 9. Anthony Towns (Nisan 2006 – Nisan 2007)
 10. Sam Hocevar (Nisan 2007 – Nisan 2008)
 11. Steve McIntyre (Nisan 2008 – Nisan 2010)
 12. Stefano Zacchiroli (Nisan 2010 – Nisan 2013)
 13. Lucas Nussbaum (Nisan 2013 – Günümüz)

Ayrıca bakınız
 Debian Sosyal Sözleşmesi
 Debian Özgür Yazılım Yönergeleri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmî Web Sitesi
 Debian Türkiye Forumu
 Debian Türk kullanıcıları e-posta listesi
 Debian Türk kullanıcıları grubu belgelendirme sitesi
 Debian Türkçe yerelleştirme projesi

 Planet Debian
 Ian Murdock'ın Günlüğü
 DistroWatch'da Debian sayfası
 Debian'ın doğuşu ve felsefesi hakkında makale

1993 tanıtımları

Özgür yazılım
PowerPC işletim sistemleri

Debian


Non-access stratum (NAS) is a functional layer in the NR, LTE, UMTS and GSM wireless telecom protocol stacks between the core network and user equipment.
This layer is used to manage the establishment of communication sessions and for maintaining continuous communications with the user equipment as it moves.  The NAS is defined in contrast to the Access Stratum which is responsible for carrying information over the wireless portion of the network.
A further description of NAS is that it is a protocol for messages passed between the User Equipment, also known as mobiles, and Core Nodes (e.g. Mobile Switching Center, Serving GPRS Support Node, or Mobility Management Entity) that is passed transparently through the radio network. Examples of NAS messages include Update or Attach messages, Authentication Messages, Service Requests and so forth.  Once the User Equipment (UE) establishes a radio connection, the UE uses the radio connection to communicate with the core nodes to coordinate service.  The distinction is that the Access Stratum is for dialogue explicitly between the mobile equipment and the radio network and the NAS is for dialogue between the mobile equipment and core network nodes.

For LTE, the Technical Specification for NAS is 3GPP TS 24.301. For NR, the Technical Specification for NAS is TS 24.501.
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+
 | HTTP      |       | Application |
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+
 | TCP       |       | Transport   |
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+
 | IP        |       | Internet    |
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+
 | NAS       |       | Network     |
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+
 | AS        |       | Link        |
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+
 | Channels  |       | Physical    |
 +- – - – - -+       +- – - – - – -+

Functionality

The following functions exist in the non-access stratum:
 Mobility management: maintaining connectivity and active sessions with user equipment as the user moves
 Call control management
 Session management: establishing, maintaining and terminating communication links
 Identity management

See also

Mobility management
GSM
Communication protocol
Internet protocol suite
X.25 protocol suite
OSI protocol suite
 3GPP TS 24.301 Non-Access-Stratum (NAS) protocol for Evolved Packet System (EPS); Stage 3

References

Mobile technology
Network protocols

Non-access stratum


Marlis Petersen (* 3. Februar 1968 in Sindelfingen) ist eine deutsche Opern-, Lied- und Konzertsängerin der Stimmlage Sopran.

Leben und Wirken
Petersen, die in Tuttlingen aufgewachsen ist, studierte an der Musikhochschule Stuttgart Schulmusik und Gesang bei Sylvia Geszty, was sie durch eine Jazz- und Steptanzausbildung an der New York City Dance School in Stuttgart erweiterte.

1994 trat die Sopranistin ihr erstes Engagement an den Städtischen Bühnen Nürnberg an und sang dort Partien wie Ännchen (Der Freischütz), Blondchen (Die Entführung aus dem Serail), Oscar (Ein Maskenball), Adele (Die Fledermaus), Zerbinetta (Ariadne auf Naxos) und Königin der Nacht (Die Zauberflöte).

Von 1998 bis 2003 war Marlis Petersen Ensemblemitglied der Deutschen Oper am Rhein in Düsseldorf/Duisburg. Dort sang sie u. a. Norina (Don Pasquale), Morgana (Alcina), Marie (Die Regimentstochter), aber auch Susanna (Die Hochzeit des Figaro), Sophie (Der Rosenkavalier), Füchslein Schlaukopf (Das schlaue Füchslein) und Viola (Was ihr wollt).

2002 gab sie als Lulu von Alban Berg ihr Debüt an der Wiener Staatsoper. In dieser Rolle war sie ebenfalls an der Staatsoper Hamburg (2003), an der Lyric Opera in Chicago (2008), der Metropolitan Opera in New York City (2010) dem Megaron Athen und der Bayerischen Staatsoper zu erleben. Im Sommer 2006 gastierte sie zum ersten Mal bei den Salzburger Festspielen mit Mozarts Il re pastore, gefolgt von Susanna (Die Hochzeit des Figaro) im Jahr 2008. Diese Partie sang sie auch an der Los Angeles Opera unter der Leitung von Plácido Domingo (2010).

Sie sang die Hauptpartie in Manfred Trojahns Uraufführung La grande magia an der Semperoper in Dresden und wirkte in Hans Werner Henzes Phaedra an der Staatsoper Berlin und zuletzt in Aribert Reimanns Medea an der Wiener Staatsoper mit. Für die Interpretation dieser Rolle wurde sie 2010 von der Zeitschrift Opernwelt zum zweiten Mal (erstmals 2004 für ihre Lulu mit Konwitschny/Metzmacher) zur "Sängerin des Jahres" gekürt. 2012 war sie überwiegend als Liedsängerin auf Tour. 2015 wurde sie für die Lulu in der Inszenierung von Dmitri Tcherniakovs an der Bayerischen Staatsoper zum dritten Mal zur "Sängerin des Jahres" gewählt. 2016 debütierte sie in der Rolle der Manon Lescaut an der Wiener Staatsoper.

Petersen pflegt eine enge Beziehung zum Theater an der Wien, sie trat dort in folgenden Produktionen auf: 2012 als Stella (etc.) in Les Contes d'Hoffmann (ML: Riccardo Frizza, Regie: Roland Geyer), 2013 als Elettra in Idomeneo (ML: René Jacobs, Regie: Damiano Michieletto), 2014 als Violetta in La traviata (ML: Sian Edwards, Regie: Peter Konwitschny), 2015 als Alaide in La straniera (Regie: Christof Loy), 2016 als Gertrud in Hamlet (ML: Michael Boder, Regie: Christof Loy).

Am 21. März 2021 verkörperte Petersen die Rolle der Marschallin in Straussens Rosenkavalier an der Bayerischen Staatsoper in München. Die Aufführung unter der Regie von Barrie Kosky und mit Vladimir Jurowski als Dirigenten fand coronabedingt ohne Publikum und mit reduziertem Orchester statt, wurde jedoch vom Fernsehsender Arte übertragen.

Marlis Petersen lebt auf der peloponnesischen Halbinsel in Griechenland.

Auszeichnungen
 2004: Opernwelt – "Sängerin des Jahres" für Konwitschnys LULU-Inszenierung an der Staatsoper Hamburg in der Titelrolle
 2010: Opernwelt – "Sängerin des Jahres" für Aribert Reimanns MEDEA an der Wiener Staatsoper in der Titelrolle
 2013: Österreichischer Musiktheaterpreis – Goldener Schikaneder in der Kategorie beste weibliche Hauptrolle für ihre Rolle in Les Contes d'Hoffmann am Theater an der Wien.
 2015: Opernwelt – "Sängerin des Jahres" für Tcherniakov LULU an der Bayerischen Staatsoper in der Titelrolle
 2020: Opus Klassik, Kategorie Sängerin des Jahres, für Dimensionen – Innenwelt (Auszeichnung geteilt mit der Mezzosopranistin Elīna Garanča)
 2020: Opernwelt – "Sängerin des Jahres" für Stones TOTE STADT an der Bayerischen Staatsoper und Habjans SALOME am Theater an der Wien
 2022: Opus Klassik in der Kategorie Operneinspielung für Korngold: Die tote Stadt mit dem Bayerischen Staatsorchester
 2022: Deutscher Theaterpreis Der Faust in der Kategorie Darsteller:in Musiktheater für Die Sache Makropulos als Emilia Marty an der Staatsoper Unter den Linden

Diskografie (Auswahl)
 Dimensionen – Anderswelt mit Camillo Radicke, Klavier. (Solo Musica), 2018.
 Dimensionen – Welt mit Stephan Matthias Lademann, Klavier. (Solo Musica), 2017.
 Goethe-Lieder – Das ewig Weibliche. Mit Jendrik Springer, Klavier. Harmonia Mundi, 2012.
 Robert Schumann: Spanische Liebeslieder Op. 138, Spanisches Liederspiel Op. 74, Minnespiel Op. 101. 2010.
 Wolfgang Amadeus Mozart: Die Zauberflöte. Akademie für Alte Musik & RIAS Kammerchor, René Jacobs. Harmonia Mundi, 2010.
 Johannes Brahms: Ein Deutsches Requiem. Fassung für Klavier zu vier Händen. Rundfunkchor Berlin, Simon Halsey. 2010.
 Johannes Brahms: Liebeslieder-Walzer op. 52, Drei Lieder op. 64, Neue Liebeslieder op. 65. Mit Stella Doufexis, Werner Güra, Konrad Jarnot (Gesang), Christoph Berner und Camillo Radicke (Klavier). 2008.

Dokumentation
 4. Juni 2012: BR alpha-Forum. Hans Jürgen Mende im Gespräch mit der Sängerin

Weblinks

 Website von Marlis Petersen

Einzelnachweise

Koloratursopran
Opernsänger
Musiker (Nürnberg)
Ensemblemitglied des Staatstheaters Nürnberg
Person (Salzburger Festspiele)
Deutscher
Geboren 1968
Frau

Marlis Petersen