الأميكاسين  مضاد حيوي من زمرة الأمينوغلوكوزيدات (aminoglycoside)

التأثير
يثبط إنتاج البكتريا للبروتين ويسبب موت الخلية البكتيرية.

الاستعمالات
علاج العداوى بالكائنات المتأثرة وبالأخص البكتيريا سلبية الغرام.

موانع الاستعمال
لا يوصى به لعلاج مطول عادة بسبب وجود التسمم الأذني والكلوي.

الجرعة
 البالغين والأطفال والحديثي الولادة: عضلي أو وريدي 15 ملغ لكل كغ (وزن الجسم المثالي) كل يوم في كجرعة مقسمة إلى جزئين أو ثلاثة أجزاء، ويجب أن لا تتجاوز معالجة المرضى الأثقل مقدار 1.5 غرام/اليوم
 الالتهابات البولية التناسلية غير المختلطة: عضلي أو وريدي 250 ملغ مرتين يومياً، حديثي الولادة: عضلي أو وريدي الجرعة الأولية 10 ملغ / كغ ويتبعها 7.5 ملغ / كغ كل 12 سا. وقد يلزم استخدام جرعات أقل في الأسبوعين الأولين من الحياة.

التآثرات (التداخلات)
 الأدوية التي يمكن أن تسبب تسمم كلوي (مثلاً السيفالوسبورينات، إينفلورين، ميتوكسيفلورين، فانكومايسين): قد تزيد من اختطار التسمم الكلوي.
 المدرات العروية (مثلاً، فوروسميد) : قد تزيد من السمية الأذنية.
 العوامل المحصرة للوصل العصبي العضلي (مثلاً، توبوكورارين) : قد يزيد الأميكاسين من تأثيرات هذه العوامل.
 التنافرات: يمنع خلطه مع صادات البيتالاكتام (مثلاً، كاربيسليين، تيكارسيلين).

الآثار الضارة
 الأذن الأنف الحنجرة: فقد السمع، الصمم، فقد التوازن.
 البولي التناسلي: قلة البول، البيلة البروتينية، زيادة كرياتنين المصل، كريات بيض وحمر في البول، الآزوتيمية.
 نقص مستوى مغنزيوم المصل.

احتياطات
 الحمل : فئة د
 الإرضاع: غير مدروس
 الأطفال: يتوخى الحذر في الخدج وحديثي الولادة بسبب عدم نضج الكلى.
 السمية الأذنية والكلوية: إذا كان لدى المريض مظار تسمم كلوي أو أذني فيجب إيقاف الدواء أو تعديل الجرعة.
 الاختلال الكلوي: تعديل الجرعة ضروري في هذه الحالة.

تنبيهات
 يمدد الدواء حسب التعليمات بالسيروم الملحي أو السكري
 يعطى بالوريد باستخدام المضخة الوريدية لضمان انتظام الجرعة.
 يعطى خلال 30 إلى 60 دقيقة وإلا قد يحدث تثبيط تنفسي.
 لا يمزج الأميكاسين ولا يعطى ضمن مجال ساعة واحدة مع أي دواء وريدي آخر.
 يطرح المحلول المدد بعد مضي 24 ساعة على تمديده.
 يجب تقييم الوظيفة السمعية والكلوية قبل إعطاء الدواء
 يوقف التسريب إذا ظهرت علامات الاختلال الكلوي(وذمة، تقاصر الأنفاس، حكاك)
 يشجع المريض على زيادة المتناول من السوائل إلى 2000 أو 3000 مل كل يوم ما لم توجد حالة طبية تمنع هذا.

انظر أيضًا
قائمة المضادات الحيوية

مراجع

أدوية أساسية حسب منظمة الصحة العالمية
أدوية علاج السل
أدوية يتيمة
بوتيراميدات
علاجات اختراقية
مضادات حيوية أمينوغليكوسيدية

أميكاسين


An Eulophia graminea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Eulophia graminea in nahilalakip ha genus nga Eulophia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Eulophia

Eulophia graminea


Gonzalo Ignacio Abascal Muñoz (Santiago, Chile, 27 de diciembre de 1990) es un futbolista chileno que juega de defensa. Actualmente milita en el Pascoe Vale FC de Australia.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en Ceroacero
 Ficha en Soccerway

Nacidos en Santiago de Chile
Futbolistas de Chile
Futbolistas del Club Social de Deportes Rangers en los años 2010
Futbolistas del Club Deportivo Magallanes en los años 2010

Gonzalo Abascal


Les camps spéciaux, en allemand : Speziallager, étaient des camps mis en place en 1945 par l'administration militaire soviétique en Allemagne (SMAD) dans la zone d'occupation soviétique après la fin de la Seconde Guerre mondiale. Ces camps subsistèrent jusqu'en 1950 en République démocratique allemande.

En langue administrative russe, ils étaient abrégés en Spezlag au singulier et Spezlagerïa au pluriel. Comme les prisonniers de ces camps vivaient coupés du monde extérieur, ils étaient aussi surnommés camps du silence (). Dans les annonces en allemand, les autorités des camps utilisaient le mot Anhaltelager (camp de détention).

Les camps spéciaux furent mis en place par l'ordre du NKVD  du  dans le but de « nettoyer l'arrière des troupes combattantes de l'Armée rouge des éléments ennemis ». Les forces d'occupation soviétiques y internèrent un nombre important de personnes considérées comme dangereuses, beaucoup plus que les forces d'occupation occidentales dans leurs propres camps d'internement. Elles ont également maintenu ces camps plus longtemps qu'à l'ouest, principalement afin de réprimer les opposants politiques en zone soviétique.

Il y avait au total dix camps spéciaux dans la zone d'occupation soviétique : Mühlberg, Speziallager Nr. 2 Buchenwald, Berlin-Hohenschönhausen, Bautzen, Ketschendorf, Jamlitz (anciennement à Francfort-sur-l'Oder), Sachsenhausen (Oranienburg) sur le site de l'ancien camp de concentration d'Oranienbourg-Sachsenhausen, Weesow (Werneuchen), Torgau et Fünfeichen (Neubrandenbourg).

Dans les anciens territoires de l'Est de l'Allemagne se trouvaient aussi un certain nombre de camps spéciaux où les prisonniers étaient transférés à grande échelle. Des centres de détention pour les condamnés du Tribunal militaire soviétique (en allemand : Sowjetisches Militärtribunal, abrégé en SMT) furent créés sur site à Bautzen, Sachsenhausen et Torgau, cependant les détenus des camps spéciaux constituaient l'essentiel des prisonniers.

En outre, il existait plusieurs prisons du NKVD telles que Nr.5 Strelitz et Nr.6 Berlin-Lichtenberg. Les camps spéciaux de Buchenwald, Sachsenhausen et Jamlitz furent installés dans les anciens camps de concentration de Buchenwald, Sachsenhausen et Lieberose, des sites que les forces d'occupation soviétiques avaient continué à utiliser à partir d'.

Modèle soviétique
Tous les camps spéciaux étaient subordonnés au Commissariat du peuple aux affaires intérieures (NKVD, à partir de 1946 MVD), qui avait son propre service « camp spécial ». Le , le chef du NKVD, Lavrenti Beria, nomma Ivan Serov « plénipotentiaire du NKVD pour le groupe des troupes d'occupation soviétiques en Allemagne ». C'était le supérieur direct du chef du département des camps spéciaux du NKVD, Mikhail Sviridov. L'administration centrale des dix camps spéciaux soviétiques était située au Speziallager Nr.3 Berlin-Hohenschönhausen.

Avec l'arrêté 00559 du , le terme camp spécial ne fut officiellement plus employé par les Soviétiques. Cependant, comme il y restait  dans trois de ces camps jusqu'en 1950, le terme resta utilisé. Certaines zones et des bâtiments des camps spéciaux furent ensuite affectés au système pénal ou comme centre de détention provisoire ; à partir de 1948, ils relevèrent de l'Administration centrale des camps (goulag) du ministère de l'Intérieur soviétique.

Emprisonnement et interrogatoires
Dès le début, les nouvelles autorités allemandes mises en place par l'occupant accompagnent la politique soviétique d'arrestations d'opposants. Au départ, les bureaux d'information des administrations de l'État étaient utilisées, puis à partir de 1947, cette tâche fut confiée au  de la police populaire, créé pour l'occasion par la SMAD. De nombreux anciens membres de l'appareil clandestin du Parti communiste d'Allemagne collaborèrent avec le NKVD à partir de 1950, rejoignant le nouveau ministère de la Sécurité d'État. Le futur ministre de la Sécurité d'État Erich Mielke était l'un d'entre eux. L'accusation d'« activité fasciste » était un prétexte de moins en moins utilisé, les internements servant de plus en plus à réprimer toute opposition politique - ou ce qui pouvait être considéré comme telle.

Après l'arrestation, les Soviétiques procédaient à des interrogatoires réguliers au NKVD local pendant des jours voire des semaines, souvent accompagnés de tortures. Les procès-verbaux d'interrogatoire donnés à signer étaient souvent rédigés uniquement en russe et contenaient parfois des aveux que les détenus n'avaient pas faits ou qui étaient déformés. Dans la grande majorité des cas, les accusations n'étaient pas suffisantes pour des poursuites judiciaires, cependant la personne n'était alors pas renvoyée chez elle, mais internée dans l'un des camps spéciaux. Dans le cas contraire, des poursuites avaient lieu devant le tribunal militaire soviétique (SMT).

On dénombre plus de  de camps spéciaux internés jusqu'en 1948-1950. Du point de vue des Soviétiques, l'accusation initiale était toujours le motif de l'emprisonnement. Quand un officier en uniforme soviétique demandait à un détenu « Pourquoi êtes-vous ici », celui-ci devait répondre « Suspecté de... ».

Procédure devant le tribunal militaire soviétique
La procédure était fondée sur une conception stalinienne de la loi, selon laquelle il n'importait pas de déterminer la culpabilité individuelle, mais plutôt de retirer de la vie publique les opposants présumés au système soviétique. La loi soviétique était donc appliquée rétrospectivement, en utilisant l'article 58 du Code pénal de la République socialiste fédérative soviétique de Russie. Le terme général « Activités contre-révolutionnaires » recouvrait presque tout ce qui pouvait « affaiblir le pouvoir des conseils ouvriers et paysans » ou pouvait être dirigé contre les « réalisations économiques, politiques et nationales fondamentales de la révolution prolétarienne ». Dans la procédure accélérée habituelle qui durait de 15 à 20 minutes, 25 ans de travaux forcés étaient une peine courante. Ni l'avocat de la défense ni les témoins à décharge n'étaient admis et il n'y avait pas de possibilité d'appel. La culpabilité n'avait pas à être prouvée, « l'accusation » était suffisante pour être déporté vers l'URSS, fusillé immédiatement ou interné dans un des établissements pénitentiaires soviétique sur le sol allemand. Ces derniers se trouvaient sur les sites des camps spéciaux de Bautzen, Sachsenhausen et Torgau jusqu'en 1948 ou 1950. De 1947 à , la peine de mort était abolie en URSS, de sorte que les condamnations à mort prononcées lors ces années furent commuées en emprisonnement à perpétuité ou en 25 ans d'emprisonnement dans la zone soviétique. De 1945 à 1947, un total de  à mort furent prononcées et appliquées, de 1950 à 1953, il y en eut 606.

L'absence de fondement constitutionnel des jugements du Tribunal militaire soviétique apparaît lors des réhabilitations prononcées par la fédération de Russie en vertu de la loi du  :  des  de réhabilitation de citoyens allemands furent traitées, dont  positivement (95,1 %) et 489 négativement (4,9 %). Les personnes reconnues coupables d'espionnage présumé constituaient le groupe le plus important avec . Le taux de réhabilitation était alors de 99,3 %.

Cependant, les détenus des camps spéciaux ne purent être réhabilités en vertu de cette loi car il n'y avait pas eu de condamnation préalable à leur emprisonnement.

Dans les camps spéciaux se trouvaient aussi des citoyens soviétiques : il s'agissait de soldats faits prisonniers par les Allemands, et qui étaient déportés conformément à l'ordonnance  de Staline du , car considérés comme traîtres à la patrie : pour ceux-là les camps spéciaux n'étaient qu'une étape vers le Goulag. De nombreux travailleurs embauchés à l'Est par les Allemands subirent le même sort, étant aussi souvent considérés comme des traîtres à la patrie. En 1947, il ne restait que 695 citoyens soviétiques dans les camps.

Répartition

On dénombra jusqu'à 10 camps spéciaux dans la zone d'occupation soviétique :
 , près de Mühlberg, Brandebourg ;
 Speziallager Nr. 2 Buchenwald ;
 Speziallager Nr. 3 Hohenschönhausen
 Speziallager Nr. 4 Bautzen () ;
 Speziallager Nr. 5 Ketschendorf : Camp d'internement de Ketschendorf ;
 Speziallager Nr. 6 Jamlitz () ;
 Speziallager Nr. 7 Weesow, près de Werneuchen (de mai à ) ;
 Speziallager Nr. 7 Sachsenhausen / Oranienburg ( d' à ), situé en partie à l'emplacement du Camp de concentration d'Oranienbourg-Sachsenhausen ;
  ;
  ;
  ;

ainsi que des camps spéciaux dans les anciens territoires de l'est du Reich :
 Speziallager Nr. 6 Frankfurt/Oder ( à ), Francfort-sur-l'Oder, sur la rive est de l'Oder ; après sa fermeture, les prisonniers sont transférés à Jamlitz. Il reste la prison n°7 du NKVD et un camp de prisonniers de guerre.
 Speziallager Graudenz ( à ), Grudziądz ;
 Speziallager Nr. 4 Landsberg (actuelle Gorzów Wielkopolski,  à ) ;
 Speziallager Oppeln (juin à ), Opole ;
 Speziallager Nr. 2 Posen (avril à ), Poznań ;
 Speziallager Schneidemühl (jusqu'à ), Piła;
 Speziallager Schwiebus (ferme en ), Świebodzin ;
 Speziallager Tost (mai à ), Toszek.

Détenus
Beaucoup des détenus étaient des membres du parti nazi, ou des petits fonctionnaires (des Blockleiter et des Zellenleiter) du parti ou d'autres organisations nazies. La propagande nazie de la fin de la guerre qui avait incité les jeunes Allemands à rejoindre la Werwolf a conduit dans les camps soviétiques des milliers de jeunes âgés de 12 à 18 ans. Benno Prieß, l'un de ces jeunes, fut interné dans les camps spéciaux du NKVD, bien que totalement innocent, et a documenté les arrestations massives de cette époque dans deux livres. Les actes d'arbitraire étaient monnaie courante : d'innombrables personnes furent arrêtées dans la rue uniquement pour remplir les quotas du « plan » stalinien d'arrestations. On vit même un employé de tramway, S-Bahn-Führer, être emprisonné comme SS Bannführer présumé. Les enfants nés dans les camps étaient généralement hébergés dans des zones séparées avec leurs mères. Certaines des femmes furent emprisonnées alors qu'elles étaient déjà enceintes, ou tombèrent enceintes dans le camp.

La plus grande partie des internés étaient des hommes entre 40 et 60 ans, et environ cinq pour cent des prisonniers étaient des femmes. Outre les membres du parti nazi et les Werwolf, on trouvait aussi des sociaux-démocrates, des libéraux et des conservateurs, des nobles, des entrepreneurs, des paysans et des grands agriculteurs qui possédaient plus de 100 hectares de terres et s'opposaient à leur expropriation sans compensation, des éditeurs, des écrivains opposés aux soviétiques. La justification « autres éléments suspects » permit un élargissement quasi arbitraire des détentions. Tous se retrouvaient internés sur une simple accusation ou suspicion, sans vérification légale de leur culpabilité. Le général de division Boris Schawer, président du Tribunal militaire soviétique entre 1947 et 1949, déclara dans un courrier du  : « L'arrestation des personnes qui sont transférées dans les camps spéciaux en vertu de l'ordonnance NKVD  est effectuée dans le cadre d'une procédure spéciale contre elles, aucune accusation n'est portée, et il n'y a pas de documents d'enquête comme le prévoit le Code de procédure pénale. ». Des enquêtes ultérieures sur la culpabilité n'ont été menées que dans quelques cas.

En 1946, les camps spéciaux atteignirent leur taux d'occupation le plus élevé avec plus de . Environ  d'entre eux étaient de soi-disant militants nazis. De l'aveu même des Soviétiques, il pesait sur  d'entre eux des charges si minimes qu'ils pouvaient en fait être renvoyés chez eux, comme l'écrivirent le maréchal Sokolovsky et le colonel-général Serov dans une courrier à Staline et Beria du  ; dans les zones occidentales, ils n'auraient pas été détenus, même brièvement : « Pendant le temps où ils étaient dans les camps, nos services n'ont pu obtenir aucune mise en cause supplémentaire de ces personnes arrêtées. Dans le même temps, les tribunaux militaires n'ont pas pu mener de poursuites pénales contre ces personnes parce qu'il n'existe aucun élément qui prouverait quoi que ce soit de leur activité hostile à l'Union soviétique, car elles ne se trouvaient pas sur le territoire de l'Union soviétique pendant la guerre, mais étaient membres du camp fasciste. Nous supposons qu'il n'est pas nécessaire de garder cette catégorie de détenus dans les camps et de les nourrir inutilement. Leur libération ne nous semble pas dangereuse. » Les camps n'étaient donc pas des camps pour criminels de guerre, plus de 80 % des détenus n'étaient arrêtés que parce qu'en lien avec le système nazi, ou des événements de la guerre ou les conséquences de la guerre.

Avec la restructuration de 1946, il n'y eut pratiquement plus d'arrestations sur la base de l'ordonnance , et à Bautzen, Sachsenhausen et Torgau, on n'eut que des condamnés du tribunal militaire emprisonnés dans les bâtiments qui leur étaient réservés, strictement isolés des autres détenus. Entre l'automne 1946 et , les camps de Torgau Nr. 8, Hohenschönhausen, Jamlitz et Ketschendorf furent fermés. À cette période, le nombre de morts dans les camps atteignit son apogée : en raison de la réduction des rations alimentaires déjà faibles à l'automne 1946,  moururent de faim, de maladie ou de froid entre  et , selon les documents remis au gouvernement fédéral par les autorités russes après 1990.

Outre les détenus des camps, généralement désignés en interne comme contingent spez, quelques milliers de prisonniers de guerre y restèrent jusqu'à 1946-1947, avant d'être transférés en Union soviétique pour le travail forcé au Goulag.

Selon le Service des camps spéciaux à Berlin, il y avait , et selon les estimations des historiens occidentaux  à environ , ainsi que  de l'URSS et 460 citoyens d'autres pays. Au début des années 1990, les autorités russes délivraient sur demande des certificats de réhabilitation pour les détenus des camps spéciaux. Cette pratique a été abandonnée en 1995 et les demandes de réhabilitation furent ensuite rejetées au motif qu'il n'y a pas eu de condamnation et que la loi russe sur la réhabilitation ne s'applique donc pas à ce groupe de personnes.

Fin des camps et libérations

Avec la fin effective de la dénazification annoncée par le maréchal Sokolovski le , le Politburo de Moscou ordonna la libération de  sans condamnation. Les personnes libérées devaient garder le silence sur leur vie dans les camps. À l'exception de Bautzen, Sachsenhausen et Buchenwald, tous les camps furent fermés. Restèrent internés  des camps spéciaux et  du Tribunal militaire.

Les trois derniers camps furent dissous en 1950, en partie à la suite de protestations de l'Occident contre le traitement des détenus qui violait les droits de l'homme et allait à l'encontre du droit international. Entre-temps, dans les zones occidentales et dans les pays occidentaux, le public avait eu connaissance des conditions de vie dans les camps spéciaux et des pressions s'exercèrent sur l'occupant soviétique et les dirigeants de RDA. La RDA nouvellement fondée souhaitait alors améliorer sa réputation : la dissolution des camps fut présentée comme un acte magnanime de l'Union soviétique et les conditions de vie furent passées sous silence par la propagande. En 1993, l'historien  décrivit la diffamation injustifiée de la majorité des détenus des camps spéciaux par les organes de presse de la RDA - et en partie encore par certaines publications de l'époque contemporaine -, décrits comme des criminels nazis et des criminels de guerre présumés, et il constata qu'après 1945, un très grand nombre de personnes furent internées alors qu'elles ne pouvaient être accusées d'aucun crime.

Cependant, de nombreux prisonniers ne furent pas libérés lors de la dissolution des camps, mais déportés en Union soviétique ou transférés dans des prisons de la RDA. Quelques milliers de prisonniers furent jugés lors des procès de Waldheim les 9 et , et  furent condamnés à mort ou à de longues peines de prison. Parmi eux se trouvait un garçon de 14 ans arrêté en 1945 et qui, après cinq ans dans des camps spéciaux, fut condamné à 20 ans de prison sur des allégations non fondées.

La fermeture des camps spéciaux fut annoncée dans l'organe officiel du SED, le Neues Deutschland, et d'autres journaux de RDA, mais il n'y eut ensuite aucune mention officielle du sujet, et les proches des morts ne furent pas informés. Les fosses communes à la périphérie et à proximité des camps n'ont été que partiellement mises à jour, examinées, localisées puis aménagées comme lieux de sépulture après la disparition de la RDA en 1989.

Remise des archives
Le , le président de la Croix-Rouge allemande, Rudolf Seiters, remit au Musée du Mur à Berlin des listes émanant des autorités russes, contenant les noms de  mortes dans des camps spéciaux. Selon ces listes russes, environ un tiers des personnes arrêtées sont mortes, principalement de faim et de maladies telles que la dénutrition, la dysenterie, la tuberculose et le typhus.  furent libérées, les autres furent soit déportées en l'Union soviétique (Goulag, ), reclassés comme prisonniers de guerre () ou remis aux autorités communistes de la zone soviétique ou de la RDA (), seul un petit nombre a réussi à s'échapper, 756 détenus de camps spéciaux ont été exécutés. Selon von Flocken et Finn, ces chiffres soviétiques sont en deçà de la réalité : environ  seraient mortes. En plus de la faim chronique et des maladies, l'interdiction de presque toute activité et l'isolement épuisèrent les prisonniers.

Autres lieux de détention similaires
 la , gérée par le SMERSH.
 la , prison pour femmes, destinée aux opposantes politiques en RDA.
 les .

Notes et références

Bibliographie
 Sergej Mironenko, Lutz Niethammer, Alexander von Plato mit Volkhard Knigge und Guenter Morsch (Hrsg.): Sowjetische Speziallager in Deutschland 1945–1950. Band 1: Studien und Berichte. Akademie Verlag, Berlin 1998 . Band 2: Sowjetische Dokumente zur Lagerpolitik. Eingeleitet und bearbeitet von Ralf Possekel, Akademie Verlag, Berlin 1998 .
 GA RF, f. 9409, op. 1, d. 140, l. 27, 24. Juni 1947
 Joël Kotek, Pierre Rigoulot : Le Siècle des camps, Lattes, 2000 .
 Gerhard Finn: Die politischen Häftlinge in der Sowjetzone. Berlin 1958.
 Karl Wilhelm Fricke : Politik und Justiz in der DDR. Köln 1979.
 Das System des kommunistischen Terrors in der Sowjetzone. SPD-Informationsdienst, Denkschriften 28, Hannover 1950.
 , : Stalins Lager in Deutschland 1945–1950 Dokumentation / Zeugenberichte. Ullstein, Berlin 1991 .
 : Die Sowjetischen Speziallager in Deutschland 1945-1950: eine Bibliographie: mit einem Anhang, Literatur zum historisch-sozialen Umfeld der Speziallager. Wallstein 1996 .
 Peter Reif-Spirek, Bodo Ritscher (Hrsg.): Speziallager in der SBZ. Ch. Links Verlag, Berlin 1999 .
 Die ersten Jahre der SBZ/DDR. In: Bericht der Enquète-Kommission "Aufarbeitung von Geschichte und Folgen der SED-Diktatur in Deutschland". . Deutscher Bundestag, Drucksache 12/7820, Bonn 1994
 Alex Latotzky: Kindheit hinter Stacheldraht. Mütter mit Kindern in sowjetischen Speziallagern. Forum Verlag, Leipzig 2001 .
 Dmitri Wolkogonow: Triumph und Tragödie. Politisches Porträt des J. W. Stalin. Band 2/1, Berlin 1990, .
 Eva Ochs: "Heute kann ich das ja sagen". Lagererfahrungen von Insassen sowjetischer Speziallager in der SBZ/DDR. Köln 2006 .
 : Verdrängter Terror. Geschichte und Wahrnehmung sowjetischer Speziallager in Deutschland. Hamburger Edition, Hamburg 2010 .
 Bernd Bonwetsch: Der GULag – das Vorbild für die Speziallager in der SBZ. In: Peter Reif-Spirek/Bodo Ritscher (Hrsg.): Speziallager in der SBZ. Gedenkstätten mit doppelter Vergangenheit. Berlin 1999, .
 Petra Haustein, Annette Kaminsky, Volkhard Knigge und Bodo Ritscher: Geschichte des Speziallagers Nr. 2, Instrumentalisierung, Verdrängung, Aufarbeitung, Die sowjetischen Speziallager in der gesellschaftlichen Wahrnehmung 1945 bis heute. Stiftung Gedenkstätten Buchenwald und Mittelbau-Dora und der Stiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur, Wallstein Verlag, Göttingen 2006 .
 Volkhard Knigge und Bodo Ritscher: Totenbuch Speziallager Buchenwald 1945–1950. Stiftung Gedenkstätten Buchenwald und Mittelbau-Dora, Weimar 2003 .

Articles connexes
 Camps spéciaux

Liens externes

Camp de travail
NKVD
Occupation de l'Allemagne après la Seconde Guerre mondiale
Occupation militaire par l'Union soviétique

Speziallager


Abdallah Al-Khatib est un réalisateur palestinien né en 1989 à Yarmouk, en Syrie.

Biographie

Abdallah Al-Khatib a grandi dans le camp de réfugiés palestiniens de Yarmouk, situé dans la banlieue de Damas.

Il a travaillé au sein de l'Office de secours et de travaux des Nations Unies pour les réfugiés de Palestine (il a reçu le prix Per Anger en 2016 pour son engagement).

Son premier long métrage, le documentaire Little Palestine, journal d'un siège  est présenté au festival de Cannes 2021 dans la programmation de l'ACID et obtient la même année le prix Ulysse au Festival du cinéma méditerranéen de Montpellier.

Abdallah Al-Khatib s'est installé en Allemagne où il a obtenu le statut de réfugié politique.

Filmographie
 2021 : Little Palestine, journal d'un siège

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Thierry Méranger, « Impossibles retours », Cahiers du cinéma, , ,

Liens externes
 À propos du tournage de Little Palestine, journal d'un siège sur le site de la Ligue des droits de l'homme

Réalisateur syrien
Documentariste syrien
Naissance en 1989
Réalisateur palestinien
Naissance en Syrie

Abdallah Al-Khatib


Gülcemal Kadınefendi (d. 1826 - ö. 15 Aralık 1851), Osmanlı padişahı Mehmet Reşat'ın annesi ve ve Sultan Abdülmecid'ın eşlerinden biriydi.

Kökeni ve doğum yeri hakkında kaynaklarda bilgi yoktur. 27 Mart 1843 tarihinde Sultan Abdülmecit'in eşi oldu. 5 çocuk doğurdu. Çocukları sırasıyla Fatma Sultan (1 Kasım 1840-29 Ağustos 1884), Hatice Sultan (7 Şubat 1842-1842), Refia Sultan (7 Şubat 1842-4 Ocak 1880), Şehzade Mehmet Reşat (2 Kasım 1844-4 Temmuz 1918) ve Rukiye Sultan'dır (1850-). Gülcemal Kadın Efendi 29 Kasım 1851 tarihinde oğlu padişah olmadan önce öldü. Cenazesi İstanbul Hatice Turhan Valide Sultan Türbesi'ne gömüldü.

Popüler Kültürdeki Yeri
2017-2021 yılları arasında yayımlanan  Payitaht Abdülhamid  dizisinde  Gülsim Ali  tarafından canlandırıldı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1826 doğumlular
1851 yılında ölenler
Osmanlı padişah eşleri
Osmanlı padişah anneleri

Gülcemal Kadınefendi


المجموعة الثامنة من تصفيات أوروبا لكأس العالم لكرة القدم 2010 ضمت منتخبات إيطاليا ، بلغاريا ، أيرلندا ، قبرص ، جورجيا ، و الجبل الأسود .

احتل منتخب إيطاليا صدارة المجموعة وتأهل مباشرة إلى بطولة كأس العالم بينما تأهل وصيفه منتخب أيرلندا إلى الملحق الأوروبي .

الترتيب

النتائج
</div id="Georgia v Republic of Ireland">

</div id="Montenegro v Bulgaria">

</div id="Cyprus v Italy">

</div id="Montenegro v Republic of Ireland">

</div id="Italy v Georgia">

</div id="Georgia v Cyprus">

</div id="Bulgaria v Italy">

</div id="Georgia v Bulgaria">

</div id="Republic of Ireland v Cyprus">

</div id="Italy v Montenegro">

</div id="Republic of Ireland v Georgia">

</div id="Cyprus v Georgia">

</div id="Montenegro v Italy">

</div id="Republic of Ireland V Bulgaria">

</div id="Bulgaria v Cyprus">

</div id="Georgia v Montenegro">

</div id="Italy v Republic of Ireland">

</div id="Bulgaria v Republic of Ireland">

</div id="Cyprus v Montenegro">

</div id="Bulgaria v Montenegro">

</div id="Georgia v Italy">

</div id="Cyprus v Republic of Ireland">

</div id="Montenegro v Cyprus">

</div id="Italy v Bulgaria">

</div id="Cyprus v Bulgaria">

</div id="Montenegro v Georgia">

</div id="Republic of Ireland v Italy">

</div id="Bulgaria v Georgia">

</div id="Italy v Cyprus">

</div id="Republic of Ireland v Montenegro">

الهدافون
تم تسجيل 77 هدف في 30 مباراة بمعدل 2.56 هدف لكل مباراة .

هدف واحد

 ستانيسلاف أنجيلوف
 فاليري دوموفتشيسكي
 بلاغوي جورجييف
 رادوستين كيشيشيف
 ديميتار ماكرييف
 ستيلان بتروف
 إيفيلين بوبوف

 ديميتريس خريستوفي
 ماريوس إيليا

 ألكسندر ياشفيلي
 ليفان كينيا

 ماورو كامورانيزي
 فابيو غروسو
 جيامباولو بازيني
 أندريا بيرلو

 شون سانت ليدجر

 رادوسلاف باتاك
 أندريا ديليباشيتش

هدف هكسي
هدفين
  كاخا كالادزه (لصالح إيطاليا)
هدف
  كيفن كيلبان (لصالح بلغاريا)
|}

الحضور

مراجع

تصفيات كأس العالم 2010 (أوروبا)
كرة القدم الإيطالية في 2008-09
كرة القدم القبرصية في 2009-10
كرة القدم القبرصية في 2008-09
إيطاليا في كأس العالم 2010
كرة القدم الجورجية في 2009-10
كرة القدم الجورجية في 2008-09
كرة القدم المونتينيغرية في 2009-10
كرة القدم المونتينيغرية في 2008-09
كرة القدم البلغارية في 2009-10
كرة القدم البلغارية في 2008-09
كرة قدم أيرلندية في 2009
كرة قدم أيرلندية في 2008

تصفيات أوروبا لكأس العالم 2010 المجموعة الثامنة


Shoreham puede hacer referencia a:

 Australia:
 Shoreham, una ciudad en el estado de Victoria.

 Estados Unidos:
 Shoreham, una villa en el estado de Míchigan.
 Shoreham, una villa en el estado de Nueva York.
 Shoreham, una villa en el estado de Vermont.

 Inglaterra:
 Shoreham, una parroquia civil y un pueblo en el condado de Kent.
 Shoreham, una estación de ferrocarril en la localidad anterior.
 Shoreham-by-Sea, o simplemente Shoreham, una villa portuaria en el condado de Sussex Occidental.
 Shoreham, un aeropuerto en el condado anterior.
 Shoreham, una antigua circunscripción representada en la Cámara de los Comunes del Reino Unido.

Shoreham


John Whitehurst FRS (n. 10 aprilie 1713, Cheshire, Anglia – d. 18 februarie 1788) a fost un ceasornicar și om de știință, și a făcut contribuții primitive semnificative în geologie. A fost un membru influent al Societății Lunare.

Viața și opera
Whitehurst s-a născut în Congleton, Cheshire, fiu al unui ceasornicar, John Whitehurst senior. Primind doar o ușoară educație formală, Whitehurst junior a fost învățat ceasornicăria de către tatăl său, care a încurajat, de asemenea, urmarea științei de către băiatul său. La vârsta de douăzeci și unude ani, fiul a vizitat Dublin pentru a inspecta un ceas de construcție curioasă de care el auzise. În 1772, el a inventat "motorul de pulsație" (care nu trebuie să fie amestecat cu o pompă Pulser), un aparat de ridicare a apei care a fost precursorul berbecului hidraulic.

Scrieri selectate
  A 2-a ed. (1786).

Referințe

Lectură suplimentară

Legături externe

 O anchetă în starea inițială și formarea Pământului (1778) - facsimil digital complet la Biblioteca Linda Hall

Nașteri în 1713
Decese în 1788
Ceasornicari
Geologi englezi
Inventatori englezi
Fellows of the Royal Society

John Whitehurst


Mann (* 17. Juli 1991 in Los Angeles; bürgerlich: Dijon Thames Shariff) ist ein US-amerikanischer Rapper.

Karriere
Mann wuchs in Los Angeles auf. Um ihn von der Straße fernzuhalten, versuchte ihn seine allein erziehende Mutter ab fünf Jahren beim Film und Theater unterzubringen. Er spielte kleinere Rollen in Filmen und in der Werbung, er besuchte das Schauspielinstitut Amazing Grace Conservatory und trat in Theaterstücken auf. Später an der Hamilton High School belegte er Tanz und Schauspiel. Daneben gründete er mit Freunden die Hip-Hop-Crew La Boyz. Mit nur 14 Jahren begannen sie, mehrere Mixtapes zu produzieren. Man wurde auf ihn aufmerksam und er durfte bei Auftritten von Rappern wie Glasses Malone, Pharoahe Monch und The Game im Vorprogramm auftreten.

Bei einem Showauftritt wurde er vom Talentsucher Jamie Adler entdeckt. Er wurde von J. R. Rotem unter Vertrag genommen und bekam einen Vertrag beim Label Epic. Er veröffentlichte mit knapp 17 Jahren eine erste Single Ghetto Girl mit Sean Kingston als Mitwirkendem. Der veröffentlichte jedoch zeitgleich eine eigene Single und so ging Manns Aufnahme unter.

Der Vertrag mit Epic wurde gelöst, aber nur kurze Zeit später kam er beim renommierten Label Def Jam in New York unter. Seine erste Single bei dem neuen Label war 2010 Text, eine Zusammenarbeit mit Jason Derulo, die aber weitgehend unbeachtet blieb. Die zweite Veröffentlichung Buzzin' war dagegen deutlich erfolgreicher, erreichte Platz 13 der US-Rapcharts und kam auch in die offiziellen Singlecharts. Noch besser war das Lied in Großbritannien, wo es in die Top 10 kam. Das Lied entstand mit Unterstützung von 50 Cent und enthält ein markantes Sample von I Can't Wait von den Nu Shooz.

Im Jahr darauf erschien das Debütalbum von Mann mit dem Titel Mann's World. Dazu erschien vorab das Stück The Mack, bei dem Snoop Dogg und Iyaz mitwirkten. Allerdings konnte er sich in seiner Heimat damit nicht platzieren. In Großbritannien dagegen kamen sowohl Single als auch Album in die Charts.

Diskografie

Studioalben

Singles

Gastbeiträge
 2011: Music Sounds Better with U (Elevate; Erstveröffentlichung: 1. November 2011; Big Time Rush featuring Mann)

Quellen

Weblinks
 Offizielle Homepage
 Offizielle MySpace-Seite

Rapper
Pseudonym
US-Amerikaner
Geboren 1991
Mann

Mann (Rapper)


Die Spitzenwirkung ist ein Begriff aus der Physik, um auf hohe Gradienten an spitzen Formen als Ursache von Effekten hinzuweisen. Bekannte Beispiele sind die erhöhte mechanische Spannung vor einem Riss in einem Werkstück (an Oberflächen Kerbwirkung genannt) und die erhöhte elektrische Feldstärke vor einer Spitze oder scharfen Kante.

Mechanische Spitzenwirkung

Da ein Riss keine Spannung übertragen kann, bleibt das Material neben dem Riss bei Belastung des Werkstücks entspannt, während sich die Rissflächen gegeneinander bewegen (auseinander oder parallel zueinander, je nach Richtung der Belastung). Vor dem Riss führt diese Bewegung zu einer stark lokalisierten Verformung, je nach Werkstoff elastisch oder plastisch, und eventuell zu Risswachstum.

Elektrische Spitzenwirkung

Feldlinien haben die Tendenz, sich zu verkürzen und sich gegenseitig abzustoßen (um die Feldenergie zu minimieren). Verlaufen die Feldlinien im Fernfeld in Richtung der Spitze, so können sie kürzer werden, wenn ihre Fußpunkte auf der Oberfläche in Richtung Spitze wandern (tatsächlich wandern Ladungsträger). Dabei müssen sie nur im unmittelbaren Bereich vor der Spitze sehr eng zusammenrücken, sodass die dort hohe Feldstärke nicht viel zur gesamten Feldenergie beiträgt. Diese Feldstärke kann in Gas einen Spannungsdurchbruch bewirken (siehe Spitzenentladung), im Vakuum Feldemission. Damit in Wechselfeldern, insbesondere beim Einfall elektromagnetischer Wellen, der Spitzeneffekt wirksam werden kann, muss die Spitze (genauer: ihr Krümmungsradius) klein im Verhältnis zur Wellenlänge sein. Dies wird ausgenutzt, wenn man mit einem Rastertunnelmikroskop ortsaufgelöst Spektroskopie betreibt.
Lange Zeit wurde dieser Effekt auch für die Ausformung des Endes von Blitzableitern verantwortlich gemacht. Hier spricht die stärkere Ionisierung der Umgebungsluft aufgrund der hohen Feldstärke für feinere Spitzen um einen Blitz gleichsam einen Ionenkanal zu bereiten. Im Gegensatz zu diesem Modell haben Berechnungen aber gezeigt, dass dieser Effekt nur lokal dominiert, und abgerundete Enden in der Ferne einen größeren Feldstärkegradienten zur Folge haben.

Literatur
Johann Christian Poggendorff: Ueber elektrische Spitzenwirkung. In: Annalen der Physik und Chemie. Band 215, Joh. Ambr. Barth, Leipzig 1870, S. 341–349.

Weblinks
Videos zur Spitzenwirkung (LEIFI)

Einzelnachweise

Feldtheorie

Spitzenwirkung


Bucks:

Yerleşim yerleri
 Buckinghamshire,
 Bucks County, Pensilvanya, ABD
 Bucks Township, Tuscarawas County, Ohio, ABD

Places:
 Buckinghamshire, England, UK, after which the following are named:
 Bucks County, Pennsylvania, USA
 Bucks Township, Tuscarawas County, Ohio, USA
-->

Sporlarda
 Milwaukee Bucks,
 Laredo Bucks,
 Michigan Bucks,
 Waterloo Bucks,
 Nathan Buckley,
 Ohio State Buckeyes ("the Bucks"),

Diğer

Bucks


Disputele cu privire la cimitirul militar din Valea Uzului reprezintă o serie de dispute privitoare atât la situația amplasamentelor mormintelor militarilor de diverse naționalități din Cimitirul Eroilor din Valea Uzului, cât și la statutul administrativ al acestuia. Respectivelor probleme li s-au adăugat probleme suplimentare de nerespectare a legislației române în domeniu de către instituțiile sau organizațiile care au realizat proiectele de reabilitare a cimitirului până în anul 2019.

Toate acestea au condus la izbucnirea publică a unui scandal în anul 2019, scandal ce a culminat cu incidente între membri ai comunităților română și maghiară, de Ziua Eroilor din 6 iunie 2019.

Fond

Primăria Sânmartin
Începând cu anii 1990, de îngrijirea Cimitirului Eroilor din Valea Uzului s-a ocupat primăria comunei Sânmartin din județul Harghita, pe al cărui teritoriu se află din punct de vedere legal. După înființarea Oficiului Național pentru Cultul Eroilor (ONCE) în anul 2004, pentru orice lucrare în cimitirul militar era nevoie de avizul instituției, document ce nu a fost obținut de primăria Sânmartin și nici de primăria Dărmănești din județul Bacău, care a efectuat lucrări ilegal în cimitir în anul 2019. Astfel, potrivit ONCE, primăria Sânmartin a realizat lucrări de renovare a cimitirului, fără respectarea planurilor inițiale ale necropolei din 1927 realizate de Societatea "Cultul Eroilor", amplasând trei monumente comemorative ungare, panouri informative, plăci comemorative și aproximativ 600 de cruci cu însemne naționale ungare și pe suprafețele de teren în care figurează, potrivit planurilor, morți de război și de alte naționalități, ale căror elemente de identificare nu se mai regăsesc în prezent. Cu toate acestea, la renovările din perioada 2011, 2012–2015 când au fost amplasate cele 600 de cruci, acestea nu conțineau simboluri referitoare la Ungaria sau soldați maghiari, iar potrivit colonelului istoric Vilmos Kovács, comandant al , pe cruci fiind pus doar un simbol universal ce reprezintă o sabie și o cască, indiferent de naționalitatea soldaților. De asemenea, mormintele nu sunt clar definite, astfel unele cruci nu respectă poziția reală a acestora.

Lucrările au fost finanțate din resurse proprii ale primăriei Sânmartin, contribuții ale unor persoane fizice, dar și din donații ale Ministerului Apărării din Ungaria, fără înștiințarea și consultarea părții române, necesară conform reglementărilor dreptului internațional umanitar, precum și prevederilor acordului româno-ungar din 6 martie 2008.

Primăria Dărmănești
Pe 6 iulie 2018, Ministerul Culturii a aprobat, în cadrul programului Centenarul Marii Uniri, două proiecte propuse de primăria Dărmănești, unul dintre ele fiind cel privind "Reabilitarea Cimitirului Internațional al Eroilor situat în Valea Uzului, la limita cu județul Harghita", și a alocat pentru acesta suma 65 000 de lei, deși terenul se află într-o dispută iar din punct de vedere legal aparține de comuna Sânmartin din județul Harghita.

În data de 16 noiembrie 2018, primăria s-a adresat Ministerului Apărării Naționale (M.Ap.N.) pentru realizarea studiului de fezabilitate și a proiectului tehnic pentru proiectul "Lucrări de construire monument Cimitir internațional și 50 de cruci pentru eroii români", întrucât proiectul depășea posibilitățile financiare ale autorității locale, potrivit primarului din Dărmănești. Într-un comunicat pentru ziarul Hotnews, Ministerul Apărării Naționale a dat un răspuns contradictoriu, din care a reieșit că structurile de specialitate din cadrul M.Ap.N. nu pot presta servicii pentru entități din afara instituției militare, iar M.Ap.N. nu a putut da curs favorabil solicitării primite din partea primăriei Dărmănești.

Autorizația de construire a fost aprobată pe 17 decembrie 2018 de primăria Dărmănești, însă aceasta fără a respecta prevederile legale în domeniu. În urma unui control al Inspectoratului Regional în Construcții Nord-Est, emiterea autorizației nu avea arhivată dovada dreptului real asupra terenului, extrasul de carte funciară de informare actualizat, nu a fost solicitat avizul privind concepția artistică a monumentului de for public de la Ministerul Culturii și Identității Naționale, iar documentația tehnică nu a avut anexat planul de situație vizat de oficiul de cadastru. De asemenea, nu a existat nici avizul ONCE, solicitat abia în aprilie 2019, care era obligatoriu și care nu a fost obținut nici până în prezent. Ministerul Culturii și Identității Naționale a considerat, de asemenea, ilegală autorizația de construcție.

Pe 19 decembrie 2018, primăria Dărmănești a lansat procedura de cumpărare directă pentru lucrări, iar pe 21 decembrie acestea au fost încredințate firmei Somalis Prest S.R.L. pentru suma de 199 757 de lei, de trei ori mai mult decât obținuse primăria Dărmănești de la Ministerul Culturii. Tot în 21 decembrie, printr-o hotărâre de Consiliu Local, s-a suplimentat cu 110 000 de lei bugetul local, la capitolul Cultură, pentru obiectivul "Cimitirul Internațional al eroilor Valea Uzului", valoarea proiectului ajungând la 235 000 de lei: 60 000 de lei prevăzuți inițial în buget, 65 000 de lei de la Ministerul Culturii și alți 110 000 de lei de la ultima rectificare.

Cu toate acestea și chiar dacă potrivit legii cimitirul din Valea Uzului aparține de comuna Sânmartin, Harghita, folosindu-se de o adresă a oficiului de cadastru, Consiliul Local Dărmănești a adoptat pe 29 martie 2019 o hotărâre prin care a introdus cimitirul din domeniul privat în inventarul bunurilor care alcătuiesc domeniul public al orașului Dărmănești.

Primăria Dărmănești a efectuat construcția parcelei de cruci românești pe un teren încă în dispută, totodată nerespectând cadrul legal în vigoare prin lipsa unor avize, singurul document disponibil fiind autorizația de construire eliberată chiar de primărie. De asemenea, autoritățile ungare, germane și austriece nu au fost contactate oficial înainte de începerea lucrărilor.

În 6 mai 2019, ministrul ungar al Afacerilor Externe, Péter Szijjártó, a discutat la Bratislava cu omologul său român, Teodor Meleșcanu, cu privire la lucrările de construcție de la cimitir. Oficialul ungar a cerut intervenția omologului la primăria Dărmănești pentru a opri lucrările, pentru că există posibilitatea ca sub acestea să existe morminte ale unor soldați maghiari, lucru considerat de Szijjártó un "sacrilegiu și contrar acordurilor bilaterale". Tot acesta a mai cerut începerea cât mai curând a negocierilor între experți ai ministerelor apărării din cele două țări pentru a soluționa problema.

În 2 mai 2019 reprezentanți ai Uniunii Democrate Maghiare din România, Hunor Kelemen, Attila Korodi și Barna Tánczos împreună cu Csaba Borboly, președinte al Consiliului Județean Harghita, au adresat mai multe scrisori către Ministerul Apărării Naționale, Ministerul Culturii, Autoritatea Națională pentru Reglementarea și Monitorizarea Achizițiilor Publice, Inspectoratul de Stat în Construcții, prefecții de Harghita și Bacău, în care s-a cerut oprirea construcției și amânarea inaugurării până la clarificarea situației juridice, pentru prevenirea unor tensiuni interetnice.

Ulterior, pe 4 iunie 2019, după izbucnirea scandalului, Prefectura Bacău a cerut revocarea actului de construcție, menționând că, dincolo de aspectele de tehnică legislativă, prin Hotărârea de Guvern 299 din martie 2010 Cimitirul Eroilor din Valea Uzului figurează în inventarul domeniului public al comunei Sânmartin, existând posibilitatea unei suprapuneri de terenuri.

Conflictul
În Raportul privind libertatea religioasă în România pe anul 2019, publicat în mai 2020 de Departamentul de Stat al Statelor Unite ale Americii, s-a menționat faptul că Primăria Dărmănești a construit un monument și mai multe cruci în stil ortodox, în cinstea soldaților români din timpul Primului Război Mondial, crezând că au fost înmormântați acolo. Comunitatea etnică maghiară și oficialii din Uniunea Democrată Maghiară din România din Sânmartin, Harghita au declarat că primarul Dărmăneștiului și-a însușit cimitirul, care potrivit UDMR, se află în comuna Sânmartin. Tot aceștia au menționat faptul că monumentele recent construite în stil ortodox care onorează soldații români au fost amplasate deasupra mormintelor unor soldați maghiari predominant catolici.

În 16 mai 2019, în mass-media s-a publicat o filmare unde a apărut un grup de persoane de limbă maghiară care au acoperit crucile și monumentul soldaților români în pungi negre de plastic. UDMR a luat poziție împotriva acestui gest și l-a considerat drept provocare menită să discrediteze comunitatea maghiară din România. Pe 29 mai 2019, primarul comunei Sânmartin a închis cimitirul militar Valea Uzului timp de 30 de zile. Potrivit ziarului Hotnews, în 3 iunie, Consiliul Județean Harghita a decis că cimitirul va putea fi vizitat doar o oră pe săptămână. În 5 iunie a avut loc vizita în cimitir a vicepremierului Ungariei, , care a afirmat că "Fiecare mort are dreptul de a se odihni sub un simbol al identității etnice și religioase!". Potrivit jurnalistului Dan Tăpălagă, gestul a fost interpretat de populația românească drept o nouă provocare.

În 6 iunie mai multe asociații românești au anunțat intenția de a veni la cimitir. După acest anunț, senatorul Barna Tánczos a anunțat în aceeași zi, că membrii comunității maghiare din Harghita și Covasna vor organiza un protest pașnic la cimitir, întrucât chestiunea trebuie soluționată înainte de orice sfințire sau inaugurare.

Potrivit unui ziar, inițiativa de acoperire a crucilor a fost luată de activista Andrea Ladó pe un grup informal pe Facebook, ca reacție împotriva UDMR, care potrivit activistei, partidul maghiar a avut o înțelegere cu partenerii de coaliție ca inaugurarea monumentului să se facă după Alegerile pentru Parlamentul European din 26 mai, astfel oficialii având la cunoștință de existența lucrărilor din zonă și de situația lor juridică controversată. Manifestarea a fost realizată după modelul protestelor Famen sau Pussy Riot, menite să provoace autoritățile. Ulterior, autoritățile române au descins la câteva adrese din județul Harghita încercând să îi identifice pe activiștii anonimi. Grupul din rețea a fost închis, după ce fotografiile publicate, înțelese greșit de către populația românească, au declanșat revolta acesteia și o anchetă din oficiu din partea Poliției. Reacțiile din partea română au fost amplificate de reprezentanții unor organizații naționaliste românești.

Potrivit raportului american, la 6 iunie, sute de persoane echipate cu difuzoare, inclusiv mai mulți preoți ai Bisericii Ortodoxe Române, au ajuns la cimitir pentru a comemora soldații români despre care se crede că au fost îngropați acolo. Aceștia au fost întâmpinați de aproximativ 200 de membri ai Jandarmeriei, puși să asigure ordinea publică, poziționându-se între etnicii români și sute de etnici maghiari care nu au permis ca românii să intre în cimitir. În cele din urmă, unii etnici români și-au forțat drumul în cimitir, unde au ținut o ceremonie de comemorare a soldaților români. Mai mulți observatori au raportat că pomenirea s-a asemănat cu un ritual efectuat de membrii Mișcării Legionare, aflată în afara legii.

Potrivit ziarului Hotnews, coordonatorul forțelor de ordine ale Jandarmeriei a fost colonelul Sebastian Cucoș, fost șef al instituției, la acest eveniment în calitate de prim-adjunct al inspectorului general. Sebastian Cucoș a apărut în zonă înainte de conflict, fiind surprins de reporterii din partea Hotnews inspectând perimetrul în jurul orei 14:00, în condițiile în care manifestările erau programate începând cu ora 16:00 a părții maghiare și 17:00 a părții române. Într-o filmare, a explicat liderilor Uniunii Democrate Maghiare din România că este prezent pentru a asigura că acțiunile nu vor degenera. În negocierile cu liderii maghiari, s-a ajuns în acord ca partea românească și maghiară să nu intre într-un conflict. Reprezentanții maghiarilor au propus ca grupul românilor care va veni să depună coroanele de flori la gardul cimitirului, unde există plăcuțe informative în mai multe limbi și au precizat că doresc ca nimeni să nu pătrundă în cimitir atâta timp cât situația juridică nu e rezolvată. Sebastian Cucoș și ceilalți reprezentanți ai Jandarmeriei au acceptat propunerea și au pus jandarmi să asigure locurile de la gard unde românii ar fi trebuit să pună coroanele. Ulterior, Cucoș a venit înaintea coloanei de români care a ajuns la cimitir dinspre Dărmănești, pentru ca mai apoi să fie văzut în timp ce încerca să-i grupeze pe maghiarii care se aflau în lanțul uman de la gardul cimitirului. Mai târziu, fostul șef al Jandarmeriei se afla între ultrașii care se îmbrânceau cu jandarmii. Cucoș a încercat să-i tragă în spate pe unele dintre persoanele care se manifestau agresiv. Apoi, în momentul în care poarta cimitirului a fost ruptă, Cucoș a strigat către maghiari să se dea la o parte și ghida operativele de jandarmi în acest sens. În alte imagini, Cucoș a apărut în coloana de manifestanți români care au intrat în cimitir, imediat după ce poarta a fost ruptă.

Potrivit istoricului militar József Nagy, comunitatea maghiară din România a reacționat negativ asupra evenimentelor și pe fondul faptului că cimitirul militar din Valea Uzului, construit inițial de administrația austro-ungară în timpul Primului Război Mondial, renovat în timpul administrației ungare între 1940–1944 și după 1994, a rămas ultimul intact pe teritoriul Ținutului Secuiesc. Restul au fost distruse de autoritățile române, precum cimitirul militar austro-ungar Dancurás de lângă Lacul Roșu, dezafectat în 1987, memorialul fiind transformat temporar în unul dedicat eroilor români tot din prima conflagrație, iar după 1990 în unul comemorând "eroi", dar fără a menționa căror armate aparțineau.

Conflictul privind cimitirul eroilor
Pe 12 iunie 2019, Oficiul Național pentru Cultul Eroilor (ONCE) a făcut public faptul că în cimitir sunt îngropați 11 militari români, dintre care 8 identificați nominal și 3 neidentificați. Fișa de evidență a cimitirului din anul 1988, fără o sursă documentară, a făcut trimitere la 148 de morți de război români (și nu 149 cum rezultă din însumarea morților de război), unde s-au însumat morții de război români identificați nominal de la Valea Uzului cu morții de război români identificați nominal la Poiana Uzului, Bacău, cei din urmă fiind mutați în perioada interbelică la Cimitirul eroilor din Comănești.

O asociație de cultul eroilor din Bacău a publicat două documente din 1985, unde se făcea trimitere la cei 148 morți de război români, despre care s-a constatat ulterior că au fost mutați la Comănești, pentru a dovedi că la Valea Uzului au fost îngropați români. Documentele sunt parte a unui sondaj al Ministerului Apărării din perioada 1984–1985, în care au fost înregistrate toate monumentele de război străine și românești din România. Istorica Maria Bucur a afirmat că sondajul a fost făcut de departamentul armatei responsabil de memorialele de război deoarece șeful statului, Nicolae Ceaușescu, a fost informat la începutul anilor 1980 despre "pericolul ascuns" pe care îl reprezintă monumentele maghiare cu caracter "horthyst-fascist" din Transilvania, îndemnând la elaborarea unui plan concret de acțiune. Acțiunea consta în mare parte în demolări sau transformări, în urma cărora să se concretizeze dispariția unor detalii referitoare la soldații maghiari și să se sublinieze doar aportul românesc în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Documentul menționat conține, de asemenea, o listă cu traducerea în limba română a numelor maghiare care există în registrele anterioare. Potrivit jurnalistei Emese Vig, un document referitor la cimitirul de la Valea Uzului avea scop de propunere ca respectivele nume traduse să fie înscrise în noul registru de înhumări sau chiar pentru un viitor monument comemorativ, în scopul reproiectării cimitirului.

După inaugurarea la 26 august 1994 a unui monument al eroilor maghiari căzuți în zonă în Al Doilea Război Mondial, un corespondent de Bacău al Rompres a publicat într-un număr al ziarului faptul că "[ceremonia] s-a ținut în cimitirul satului, unde cu două zile înainte, potrivit unor localnici care nu au vrut să-și publice numele, au fost scoase toate crucile românești, unele dintre ele au fost ascunse sub o grămadă de pământ, iar altele au fost arse." Cu toate acestea, potrivit unei informări a ONCE din 1985, "mormintele, slab conturate, nu erau marcate cu însemne de căpătâi; totul era acoperit cu iarbă și din loc în loc, brazi". Jurnalistul , inițiatorul proiectului de construcție al monumentului, a comentat știrea la acel moment în mai multe articole, printre care unul publicat și în ziarul , unde a subliniat unele dezinformări din articolul Rompres, însă acestea nu au fost publicate și în presa în limba română.

Potrivit istoricului militar József Nagy, cimitirul inițial austro-ungar avea gard și cruci din lemn de mesteacăn ce a putrezit în perioada interbelică. Jurnalista Emese Vig a completat faptul că în 1941 administrația ungară (1940–1944) a repus crucile și a construit o poartă de intrare. Vig a mai menționat că constructorii monumentului din 1994 au mai găsit în cimitir doar câteva monumente din piatră.

În 24 iunie 2019, la o dezbatere organizată în cadrul  pe subiectul cimitirului militar din Valea Uzului și a disputelor privind limitele județelor Harghita și Bacău, colonelul istoric Vilmos Kovács, comandant al , căruia îi este încredințată îngrijirea mormintelor, cimitirelor și monumentelor militare maghiare, a declarat că din cei 11 soldați la cimitirul Valea Uzului și pe care autoritățile române îi consideră români, cinci au fost cetățeni maghiari și au luptat în Armata Ungariei. De asemenea, acesta a mai amintit că în monarhia austro-ungară, etnia oamenilor nu era consemnată în registrele militare.

După o cercetare a HM HIM, s-a descoperit că parcela românească, compusă din 50 de cruci din beton, a fost așezată pe rândurile III și IV ale parcelei I a Regimentului 10 de Infanterie Honvéd din Miskolc, fapt reiterat de Vilmos Kovács. ONCE a declarat la nivel public într-un documentar din 2019 că în amplasamentul lucrărilor primăriei Dărmănești, în latura dreaptă a cimitirului, "nu existau morminte de război în schițele originale ale necropolei".

De asemenea, cu același prilej ONCE a subliniat că primăria Sânmartin a amplasat 600 de cruci creștine cu însemne naționale ungare, însă reprezentantul HM HIM din Ungaria a menționat că monumentele funerare din lemn ce au fost amplasate în cimitir în timpul amenajării anterioare, cu sprijinul statului maghiar, au fost atașate simboluri care se aplică tuturor soldaților care au murit ca eroi, indiferent de naționalitatea lor, respectiv o sabie și o cască. În schimb, pe cele 50 de cruci de beton din parcela românească au fost inscripționate cu textul "soldat român necunoscut", lucru care strică echilibrul anterior al cimitirului în opinia acestuia.

Vilmos Kovács a reamintit că, în cadrul întrevederii care a avut loc la București, la 27 iunie, partea română a pus la îndoială, la început, chiar și faptul că cimitirul din Valea Uzului ar fi fost înființat, în 1916, ca cimitir maghiar. În schimb, a considerat că cimitirul a fost creat la zece ani după război, atunci când autoritățile române au efectuat reînhumări, această problemă fiind într-un final combătută cu documente. Colonelul a specificat că partea română a susținut inițial, că în cimitir se odihnesc 149 de militari români, iar mai târziu, că ar fi 19 români cunoscuți și 3 necunoscuți, iar în cea mai nouă poziție se amintește de 8 soldați români cunoscuți și 3 necunoscuți, din care la rândul lor Vilmos Kovács a dovedit că 5 dintre aceștia erau cetățeni maghiari. Colonelul a mai subliniat faptul că cimitirul trebuie readus la starea sa inițială. Tot acesta a spus, într-o altă întrevedere, că în cimitir se află cel mult 5 soldați români iar cele 50 de cruci ridicate pentru aceștia nu își au rostul.

Sursele publicate de ONCE conțin astfel numere contradictorii. Fișa de exhumare-înmormântare maghiară, care conține datele militarilor morți aduși de la cimitirele înconjurătoare improvizate la cimitirul de la Valea Uzului infirmă numărul de 8 militari români, numind doar 7 militari din care unii de origine diferită de cea românească, care figurează în felul următor:

 Horcic Mihai (în sursa ONCE) este listat în registrele maghiare ca Harcsik Mihály, soldat al Regimentului 11 Infanterie Honvéd. S-a născut în Nyírkarász, comitatul Szabolcs. După o cercetare ulterioară s-a descoperit a fi de origine maghiară și de religie greco-catolică.
 Grimu Mihai figurează ca Grimm Mihály, soldat al Regimentului 18 Infanterie Honvéd, dar până la moartea sa fiind în Regimentul 16 Infanterie Honvéd. S-a născut în Ágfalva, comitatul Sopron, fiind de origine germană din Ungaria și de religie luterană.
 Roman Mihai figurează ca Román Mihály, soldat al Regimentului 11 Infanterie Honvéd. S-a născut în Kistéglás, comitatul Ung, fiind de origine maghiară și de religie greco-catolică.
 Cosma Gheorghe figurează ca Kuzma György, soldat al Regimentului 16 Infanterie Honvéd. S-a născut în Nagyrákos, comitatul Ugocsa, fiind de origine posibil ruteană și de religie greco-catolică.
 Morduminechei Gheorghe figurează ca Mordaninecz György, soldat al Regimentului 11 Infanterie Honvéd. S-a născut în Aklos, comitatul Bereg, fiind de origine ruteană și de religie greco-catolică.
De asemenea, mai există militarii:
 Lusin Filip care figurează ca Lusicz Philip, soldat al Regimentului 52 Infanterie din Imperiul Rus. În cazul său, sunt necesare cercetări suplimentare.
 Rotaru Stan, care nu figurează în registrele maghiare cu alte detalii.

Asociația "Magyar hadisírgondozás" a subliniat faptul că registrele de deces nu conțin informații privind originea militarilor iar pe de altă parte originea este irelevantă, deoarece sistemele juridice ale ambelor părți, maghiară și română, consideră că naționalitatea este decisivă. Astfel, dacă un soldat era cetățean al Regatului Ungariei și servea în armata regală maghiară, el este considerat un erou maghiar, indiferent de origine. În mod similar, un cetățean român de origine ceangăiască care a servit în armata română este considerat un erou român, urmând Legea 379/2003 din România.

Conflictul privind urmările evenimentelor

În timpul comemorării din 6 iunie 2019 au avut loc violențe verbale și fizice împotriva minorității maghiare prezente cât și distrugerea porții cimitirului. Infracțiunile au fost reclamate de Partidul Popular Maghiar din Transilvania (PPMT), Partidul Civic Maghiar (PCM) și Asociația pentru Protecția Drepturilor Minoritare "Mikó Imre", în urma cărora a fost deschis un dosar penal pentru incitare la ură și discriminare.

După 6 iunie 2019, autoritățile i-au amendat cu câte 3 000 de lei pe Csaba Borboly, președintele Consiliului Județean Harghita, și pe Róbert Grüman, vicepreședintele Consiliului Județean Covasna, pentru că au omis să anunțe și Jandarmeria despre evenimentul din data de 6 iunie. În cazul ultimului, amenda a fost anulată în noiembrie 2019, iar ulterior și lui Csaba Borboly i-a fost anulată în decembrie 2020. Autoritățile nu au tras la răspundere persoanele de etnie română care au pătruns cu violență în cimitirul militar.

Cotidianul Krónika și portalul de știri maszol.ro s-au adresat Inspectoratului Județean de Poliție din Bacău și au solicitat informații cu privire la stadiul în care s-a aflat ancheta începută în urma incidentelor de la cimitir: acoperirea cu folie de plastic a crucilor, a unei presupuse violențe exercitate asupra activistului român George Simion, respectiv a actelor de violență comise în timpul ocupării de la 6 iunie a cimitirului, și dacă vinovații au fost trași la răspundere. Din răspunsul instituției, din iunie 2019, s-a aflat că ancheta continuă în toate cele trei cazuri. Nu s-a comunicat numărul suspecților și nici câți dintre aceștia au fost identificați. La sfârșitul lunii iunie, maszol.ro a anunțat că, după vizionarea a mai multe ore de înregistrări realizate la fața locului, respectiv după parcurgerea a sute de profiluri de Facebook și a mai multor mii de postări, jurnaliștii au reușit să identifice participanții principali ai incidentelor din 6 iunie. Portalul maghiar de știri a constatat că persoanele care au comis acte de violență au fost 19 membri ai unei facțiuni de suporteri ai echipei de fotbal Dinamo București și s-a reușit identificarea după nume a câtorva persoane. Acestea au postat materiale de la cimitir la circa o săptămână după evenimente.

Potrivit istoricului Oliver Jens Schmitt, un alt factor declanșator al conflictului interetnic l-a reprezentat existența organizației Frăția Ortodoxă la fața locului și care se aseamănă în materie de simbolistică cu Frățiile de cruce din perioada interbelică. Aceasta s-a aflat în cooperare cu părți ale forțelor de ordine.

În 7 iunie 2019, după evenimentele din Valea Uzului, ambasadorul României la Budapesta a fost convocat la Ministerul Afacerilor Externe din Ungaria, însă acesta a refuzat dialogul cu secretarul de stat maghiar. În aceeași zi, Hunor Kelemen a declarat că evenimentele reprezintă "adevărata față a României", afirmație considerată drept "jignire incalificabilă" la adresa românilor de către jurnalistul Dan Tăpălagă. În 11 iunie, Hunor Kelemen și-a cerut scuze pentru declarație.

În 8 iunie 2019, președintele Ungariei, János Áder, s-a declarat împotriva evenimentelor care au avut loc la cimitir.

În 13 iunie 2019, ministrul ungar al Afacerilor Externe și Comerțului Exterior, Péter Szijjártó, a declarat că România nu trebuie să îi pedepsească pe cei care au comemorat pașnic la cimitirul militar din Valea Uzului, ci pe aceia care sunt într-adevăr responsabili de acțiunile violente, împotriva maghiarilor.

În 18 iunie 2019, a avut loc un protest la Miercurea Ciuc organizat de Partidul Popular Maghiar din Transilvania unde s-a solicitat demisia prefectului județului Harghita ca urmare a evenimentelor legate de cimitirul militar.

În luna iunie 2019, Ministrul Apărării Naționale a anunțat că pregătește un memorandum pentru preluarea cimitirului de către minister. Scopul acestei preluări este acela de a asigura respectarea neîngrădită a dreptului fiecărui stat care are morți înmormântați aici, de a-și comemora eroii căzuți în luptă, precum și acela de a asigura efectuarea activităților de protejare și întreținere a mormintelor și de reabilitare a operelor comemorative existente, în deplin respect al normelor de drept internațional aplicabile și al acordurilor bilaterale ale României, încheiate în acest domeniu cu țările care au militari înhumați în cimitir. Drept replică, președintele Consiliului Județean Harghita, Csaba Borboly, a susținut însă că soluția nu e naționalizarea, ci respectarea legii, în sensul că de îngrijirea cimitirului s-a ocupat primăria Sânmartin și voluntarii, iar până acum guvernul nu a intervenit niciodată. Tot acesta a menționat faptul că abuzuri se vor întâmpla în continuare, indiferent de ce instituție a statului se va implica, cât timp nu se va clarifica limita județelor. Împotriva acțiunii cerute de M.Ap.N au mai fost și parlamentarii Barna Tánczos și Attila Korodi, susținând că o astfel de măsură este ilegală, întrucât M.A.p.N. nu s-a consultat cu primăria Sânmartin cu privire la preluarea unui bun aflat în domeniul public al acesteia iar legea nu permite o preluare în proprietatea statului din proprietatea autorității publice locale, fără acordul autorității publice locale. De asemenea, s-a mai amintit că primăria Sânmartin a demonstrat că poate avea grijă de cimitir.

În urma solicitării unui deputat român către Guvernul României de construcție a unei capele ortodoxe românești în cimitir, în 19 iunie 2019, membrii partidului Mișcarea Patria Noastră din Ungaria au anunțat că aveau să înainteze Parlamentului Ungar o propunere de construire a unei capele catolice în cimitir cu un fond de construcție de 50 de milioane de forinți. Vicepreședintele partidului a fost de părere că statul ungar ar trebui să declare că "românii nu au ce căuta în cimitir, cel puțin nu ar trebui să ne fure morții". De asemenea, s-a spus că în România "se sfințește o biserică ortodoxă la fiecare două zile" și că "la această expansiune asistă și ministrul ungar de externe, atunci când a acceptat, fără niciun cuvânt, ca cimitirul să devină proprietate a statului român, în timp ce UDMR se opune acestui lucru". S-a mai amintit că partidul a lansat campania "Fă ceva împotriva urii îndreptate asupra maghiarilor!", unde s-a început cu o petiție despre profanarea cimitirului transmisă șefilor de ambasade străine din Budapesta și că ce va cere în continuare expulzarea ambasadorului român din Ungaria și revizuirea acordului româno-ungar.

În 26 iunie 2019, o comisie alcătuită din reprezentanți ai Ministerului Apărării din România și Ministerului Apărării din Ungaria a ținut un dialog la București, având în vedere principiile și normele dreptului internațional umanitar, precum și cele prevăzute de Acordul dintre Guvernul României și Guvernul Ungarei privind regimul juridic al mormintelor ungare de război din România și al mormintelor române de război din Ungaria, semnat la București în 6 martie 2008. Acordul a fost ratificat în Ungaria prin Decretul Guvernului 98/2008 iar în România prin Legea 300/2008. Cele două versiuni în limbile maghiară și română cu statut juridic sunt identice. Din comisie au făcut parte și colonelul istoric Vilmos Kovács, comandant al  și Nicolae Nasta, secretar de stat în cadrul Parlamentului, din partea Ministerului Apărării din România. Părțile și-au prezentat și studiat reciproc documentele din arhive cu privire la cimitir, iar potrivit lui Vilmos Kovács, devenind clar și pentru partea română că însemnele ortodoxe amplasate de către primăria Dărmănești au ajuns să stea deasupra mormintelor unor soldați maghiari care au slujit în armata monarhiei Austro-Ungare. Partea maghiară a solicitat încetarea situației de profanare. În vederea acestui lucru s-a propus explorarea zonei de sub crucile de beton iar partea română a considerat că exhumarea este acceptabilă numai în cazul în care va acoperi întregul cimitir al eroilor.

Pe de altă parte, instituția maghiară s-a opus trecerii sub proprietatea M.Ap.N. a cimitirului, întrucât acesta a fost îngrijit de autoritatea locală din Harghita. Comandantul ungar a mai menționat că acordul interguvernamental româno-maghiar privind îngrijirea mormintelor militare nu interzice ca, într-o situație excepțională, un cimitir militar să intre în administrare publică, acordul precizează totodată că acest lucru nu se poate face fără consimțământul prealabil al celeilalte părți. Tot oficialul a mai adăugat că în Ungaria niciun cimitir militar nu se află în proprietatea statului, ci sunt în grija exclusivă a administrațiilor locale și a bisericilor. De asemenea, s-a decis drept continuare a consultării în septembrie, cu o vizită comună la cimitir cu atașații militari ai tuturor țărilor cu eroi în acel loc.

În 27 iunie 2019, Uniunea Democrată Maghiară din România (UDMR) a informat printr-o scrisoare oficială adresată președintelui și vicepreședinților Adunării Parlamentare a Consiliului Europei (APCE), grupurilor politice ale Consiliului Europei și liderilor delegațiilor naționale ale statelor membre ale UE cu privire la încălcările de lege comise în cimitirul militar. Ulterior, senatorii Liviu Pop, președintele Delegației Parlamentului României la APCE și Titus Corlățean, membru al delegației Parlamentului României la APCE, au trimis o scrisoare ca răspuns pentru demersul UDMR la Strasbourg, prin care aceștia au informat eronat APCE în privința faptului că în 1990 a fost înlăturat oricare indiciu multinațional al cimitirului de către partea maghiară, deși Attila Korodi a citit o informare a ONCE care arată că, în 1985, "mormintele, slab conturate, nu erau marcate cu însemne de căpătâi; totul era acoperit cu iarbă și din loc în loc, brazi". În aceeași zi, ministrul Apărării Naționale, Gabriel Leș, a declarat că situația cimitirului trebuie rezolvată prin dialog, la nivel diplomatic iar președintele Partidului Popular Maghiar din Transilvania, István Csomortányi, a organizat un protest la Sfântu Gheorghe împotriva naționalizării cimitirului din Valea Uzului și împotriva prefectului de Harghita.

În 28 iunie 2019, în urma dialogului cu instituția omologă ungară, M.Ap.N. a menționat într-un comunicat de presă că partea ungară și-a argumentat poziția prin raportare la o schiță din anul 1917, "a unui alt cimitir", care a fost extins în anul 1926, de către Societatea "Cultul Eroilor" și că partea română a respins alegația privind profanarea mormintelor de către primăria Dărmănești, M.Ap.N. făcând astfel o declarație contradictorie. De asemenea, M.Ap.N. a mai menționat că nu poate fi de acord cu "declarațiile false și nici cu instrumentalizarea unor întâlniri tehnice".

În 2 iulie 2019, președintele UDMR, Hunor Kelemen, a solicitat premierului Viorica Dăncilă retragerea avizului de "valoare artistică" acordat de Ministerul Culturii monumentul românesc din cimitir, susținând că reprezintă crucea celtică, un simbol legionar din perioada interbelică. În acest sens s-a trimis și o solicitare către Institutul Național pentru Studierea Holocaustului din România "Elie Wiesel" pentru un punct de vedere. Pe 3 iulie, și Attila Korodi a trimis o scrisoare oficială ministrului Culturii și Institutului "Elie Wiesel", în care a cerut explicații cu privire la bazele juridice pentru conceptul ansamblului monumental la care Ministerul Culturii a dat aviz favorabil abia cu o săptămână înainte de evenimentele din 6 iunie și respectiv, simbolistica crucilor de beton amplasate în cimitir, precum și la simbolurile folosite de participanții români la ceremonia care a avut loc la necropolă în data de 6 iunie, care se aseamănă cu cele ale Mișcării Legionare, aflată în afara legii.

În 9 iulie 2019, în cadrul unei întrevederi între miniștrii de externe maghiar și român, Péter Szijjártó și Teodor Meleșcanu, oficialul maghiar a cerut omologului să ajute la facilitarea consultărilor între experții din cele două țări asupra chestiunii cimitirului de la Valea Uzului și să susțină o vizită comună la fața locului în cât mai scurt timp posibil. Péter Szijjártó a declarat cu această ocazie că "într-o țară guvernată de statul de drept care respectă valorile europene, nu sunt sancționați cei care iau parte la o demonstrație pașnică la un cimitir, ci mai degrabă cei care îi atacă".

În 16 iulie 2019, Consiliul Național al Audiovizualului a sancționat posturile B1 TV și Realitatea TV privind modul în care au fost reflectate, în perioada 6 și 9 iunie, evenimentele din Valea Uzului.

În 23 iulie 2019, la inițiativa Partidului Popular Maghiar din Transilvania, aproximativ 500 de persoane au protestat, la Odorheiu Secuiesc, împotriva transformării cimitirului militar și a încălcării drepturilor maghiarilor din ultima perioadă.

În 2 octombrie 2019, Guvernul Ungariei s-a adresat Comitetului de Miniștri al Consiliului Europei și a solicitat întocmirea unui raport în cazul Cimitirului din Valea Uzului.

În 7 octombrie 2019, Ministrul Afacerilor Externe al Ungariei, Péter Szijjártó, a declarat la Arad că și-ar dori o rezolvare pe cale diplomatică a conflictului declanșat în Valea Uzului.

În 16 octombrie 2019, Ministerul Apărării din România a așteptat opinia statelor ai căror morți de război se odihnesc în cimitirul militar, acesta fiind motivul pentru care a întârziat o nouă rundă de consultare a instituțiilor române și maghiare care sunt responsabile cu îngrijirea mormintelor militare.

În 5 noiembrie 2019, prefectul județului Bacău a atacat în instanță hotărârile nr. 29 din luna martie, prin care cimitirul militar a fost mutat din domeniul privat în domeniul public al orașului, respectiv hotărârea nr. 48, prin care a dorit să corecteze problemele de formă ale hotărârii anterioare și autorizația de construire pe care primăria a eliberat-o pentru sine, în vederea construirii parcelei românești și a ridicării monumentului, având ca temei incertitudinea situației juridice și lipsa avizelor necesare construirii obiectivului.

În 6 noiembrie 2019, la invitația Oficiului Național pentru Cultul Eroilor (ONCE), instituțiile române, maghiare, ruse și germane responsabile cu îngrijirea mormintelor militare au efectuat o vizită de informare în cimitirul militar. Cu această ocazie, colonelul Vilmos Kovács a declarat că este dispus ca în zona în care se află cele 50 de cruci, monumentul și rândul de drapele, să se efectueze, împreună cu partea română, săpături care să confirme faptul că acolo sunt îngropați soldați maghiari. Reprezentantul instituției germane responsabile cu îngrijirea mormintelor militare nu a luat poziție în disputa cu privire la cimitirul din Valea Uzului. Reprezentantul instituției ruse a susținut propunerea maghiară și a spus că este important pentru el ca în cimitir să se creeze un sit memorial și pentru cei 22 de soldați ruși care se odihnesc aici.

În februarie 2020, dosarul penal pentru incitare la ură și discriminare deschis la scurt moment după evenimentele din 6 iunie 2019, a fost clasat în februarie 2020 de un procuror din cadrul Parchetului Moinești, având ca argument în ordonanța de clasare faptul că una dintre ultragiile aduse, "afară cu ungurii din țară", este "o presupusă lozincă antimaghiară" și nu se încadrează la infracțiunea de incitare la ură și discriminare după articolul 369 din Noul Cod Penal, întrucât, potrivit procurorului, "aceste lozinci nefiind de natură să provoace incitarea publicului la ură sau discriminare, în condițiile în care incitarea trebuie să vizeze o categorie de persoane (de ex. persoane cu un anumit tip de handicap, homosexuali etc.) și nu o etnie". De asemenea, ordonanța de clasare a dosarului conține și o serie de neconcordanțe în ceea ce privește desfășurarea manifestărilor la fața locului, unde citează în document doar martorii români.

Clasarea a fost contestată, menținându-se același rezultat. În a doua ordonanță de clasare a dosarului dată de Parchetul de pe lângă Judecătoria Moinești, într-un rezumat prezentat de Alianța Maghiară din Transilvania (AMT), una dintre părțile care au făcut plângere la parchet în urma evenimentelor, se arată că și ultima dată au fost audiați doar martori români, iar aceștia au susținut că liniștea și ordinea publică nu au fost tulburate (deși o serie de înregistrări video dovedesc contrariul). Potrivit celor relatate de către cei 6 martori români, tocmai reprezentanții comunității maghiare prezente "au avut o atitudine de natură să instige la acte de violență, însă cetățenii români nu au ripostat la aceste provocări" (în realitate însă, în momentul în care grupul de români a ajuns în fața cimitirului, unde maghiarii formaseră un lanț uman, aceștia se rugau, aceeași atitudine fiind menținută în timp ce românii strigau și proferau injurii, iar alții aruncau cu pietre).

Parchetul a mai subliniat și faptul că primăria Sânmartin nu a formulat vreo plângere cu privire la deteriorarea porții de acces în cimitirul militar, astfel că nu există acuzații cu privire la distrugere. Însă tot parchetul menționase anterior că martorii au relatat că mai multe persoane, printre care bărbați, femei și copii, au intrat în cimitir și au tras de poartă din care s-au desprins "elemente subțiri din lemn" astfel putând fi deschisă (în realitate, poarta a fost ruptă, iar în timpul acestei operațiuni cei care intraseră în cimitir încercau să-i lovească pe maghiarii din lanțul uman).

Parchetul a renunțat și la acuzațiile cu privire la vătămări corporale, susținând că nu au existat plângeri în acest sens. S-a renunțat, de asemenea, și la acuzațiile de tulburare a liniștii și ordinii publice, spunându-se că la fața locului nu s-a întâmplat decât că a fost cântat imnul României, respectiv câteva cântece patriotice. Clasări au existat și în cazul acuzațiilor de instigare la ură/discriminare, tulburarea ordinii publice, profanare de morminte și abuz în serviciu. În cursul argumentării, Parchetul a recunoscut totuși că au fost scandate sloganuri care au insultat maghiarii prezenți. Pe acestea nu le-a considerat, însă, ca fiind unele care să incite la ură și discriminare, întrucât nu au fost adresate unui public larg, ci doar unei categorii de persoane.Și acest exemplu demonstrează, în mod clar, faptul că antimaghiarismul din România a fost ridicat la nivel de politică de stat. Am demonstrat cu numeroase înregistrări video că ceea ce s-a întâmplat la cimitirul din Valea Uzului nu numai că a fost profanată memoria eroilor noștri, ci maghiarii au fost atacați cu bâte și cu catargele steagurilor. Se pare că în ciuda tuturor faptelor și probelor, parchetul îi protejează pe agresori, iar asta demonstrează un singur lucru, și anume, că România nu este un stat de drept. – István Csomortányi, co-președinte al AMT, citat de comunicat.Organizația Active Watch a solicitat Inspecției Judiciare să verifice cazul.

Ordonanța de clasare din februarie a fost desființată în decembrie 2020 de Judecătoria Moinești și s-a dispus continuarea urmăririi penale.

Într-un interviu pentru Radio Europa Liberă, președintele Consiliului Național pentru Combaterea Discriminării, Csaba Asztalos, a declarat într-un context general că anchetatorii, Poliția și Parchetul încă nu simt când să califice o faptă ca fiind motivată de ură (spre exemplu, infracțiunea expresă în ce privește incitarea la discriminare), în lipsa unui grad de cunoaștere necesar, ducând la problema soluționării în instanță. Există în schimb excepția cazului agravant (un atac asupra cuiva care aparține unei etnii), unde acesta se soluționează. Tot acesta a mai amintit că procurorul de caz cercetează infracțiunea de incitare la discriminare ca fiind doar pe anumite criterii: orientare sexuală, dizabilitate, dar nu și etnic.

Asociația "Calea Neamului" a realizat în anul 2020 pelerinaje la cimitir pe 28 mai, de Ziua Eroilor, 25 octombrie, de Ziua Armatei Române și pe 1 decembrie, de Ziua Națională a României, deși în toate cazurile aceste acțiuni erau restricționate în contextul epidemiei de coronavirus din România. La aceste evenimente au fost prezente și echipaje de poliție și jandarmerie. Poliția Miercurea Ciuc a fost sesizată dar nu a constatat încălcarea legislației în vigoare sau alte nereguli.

În 21 ianuarie 2021 Ministerul Public a precizat pentru RFI România că Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție a preluat instrumentarea dosarului de la Parchetul Moinești prin declinare de competență.

În 10 iunie 2021, cu ocazia festivității de Ziua Eroilor, a avut loc o slujbă oficiată de un preot ortodox cunoscut pentru simpatia acestuia față de Mișcarea Legionară, Amfilohie Brânză, alături de primarul orașului Dărmănești, iar steaguri ale Noua Dreaptă au fost arborate.

În 28 octombrie 2021, Curtea de Apel Bacău a anulat definitiv hotărârea din martie 2019 a Consiliului Local Dărmănești prin care acesta a inclus Cimitirul militar din Valea Uzului în domeniul său public, considerând o acțiune nefondată și a respins apelul Primăriei Dărmănești și al Consiliului Local Dărmănești împotriva sentinței primei instanțe de anulare a hotărârii Consiliului Local. Sânmartin a fost reprezentat în proces de avocatul Serviciului de Asistență Juridică în Domeniul Minorităților "Mikó Imre". Hotărârea adoptată de Consiliul Local Dărmănești a fost prima dintr-o serie de demersuri prin care orașul a început transformarea cimitirului militar. În baza hotărârii și-a eliberat și autorizația de construcție prin care a creat sola românească și a construit un monument în cimitir. Comuna Sânmartin a contestat, de asemenea, autorizația de construcție la Tribunalul Bacău, însă, în iunie 2020, acel proces a fost suspendat de instanță până când se ajunge la o hotărâre definitivă în litigiul privind proprietatea.

În 10 februarie 2022 Tribunalul Bacău a hotărât nedefinitiv anularea autorizației de construire nr. 69 din 17 decembrie 2018 pentru parcela românească din cimitir și a dispus demolarea construcției, aflată în ilegalitate. În 10 februarie 2023, Curtea de Apel Bacău a considerat recursul ca nefondat și a dispus definitiv desființarea lucrărilor. Consiliul Județean Harghita și Primăria Sânmartin s-au arătat interesate pentru mutarea crucilor de beton, și nu demolarea acestora.

În 7 aprilie 2022, Judecătoria Moinești și-a declinat competența în cazul unei vătămări corporale asupra unei persoane din Miercurea Ciuc în 6 iunie 2019 întrucât fapta era comisă pe raza comunei Sânmartin, dosarul fiind transferat la Judecătoria Miercurea Ciuc. Decizia a venit pe fondul faptului că s-a pronunțat anterior hotărârea definitivă asupra proprietății cimitirului de către comuna Sânmartin. În 27 ianuarie 2023, Judecătoria Moinești a pronunțat o condamnare nedefinitivă pentru săvârșirea infracțiunii de distrugere, unde s-a aplicat o amendă unui bărbat și suportarea achitării daunelor unei camere de filmat a corespondenților din Miercurea Ciuc a Televiziunii Maghiare.

În 29 iunie 2023, primăria Dărmănești a desființat parcela românească.

Disputa teritorială

Potrivit Legii 2/1968 privind organizarea administrativă a teritoriului Republicii Socialiste România, cu modificările ulterioare și republicată în noiembrie 2018, satul Valea Uzului este parte componentă a comunei Sânmartin din județul Harghita, acesta figurând în comuna Sânmartin în evidențele de recensământ, precum și în registrul electoral. În toate documentele Ministerului Apărării Naționale, respectiv Oficiului Național pentru Cultul Eroilor, cimitirul de la Valea Uzului figurează în comuna Sânmartin, județul Harghita.
Legea din anul 1968 privind organizarea administrativ teritorială a României nu a trasat granițele județelor pe fosta frontieră estică a Austro-Ungariei. În zonele muntoase, terenuri din regiunea istorică Transilvania au ajuns să aparțină județelor din regiunea istorică Moldova. Cu toate acestea, Valea Uzului a rămas, potrivit legii, în județul Harghita.Până în anul 1968, localitatea aparținuse comunei Sânmartin din Regiunea Mureș-Autonomă Maghiară.

După anul 1968, oficiile cadastrale au trasat mai multe limite cadastrale, transferând satul Valea Uzului la Dărmănești, în județul Bacău, deși modificarea limitelor teritoriale trebuia operată prin lege. Astfel, în 1972 și 1985 oficiile de cadastru din cele două județe au convenit ca Valea Uzului să fie inclusă (în planurile cadastrale din respectivii ani) în cadastrul localității Dărmănești, fiind în discuție o suprafață de 120 ha, cu hotarul pe râul Uz.

Oficiul de Cadastru, Proiectare și Gospodărirea Apelor Bacău (O.C.P.G.A.) a realizat în anul 1969 o documentație de delimitare a hotarului între comuna Dărmănești (Bacău) și Sânmartin (Harghita), dosarul fiind înregistrat cu nr. 821/27.02.1971 în O.C.P.G.A. Documentația respectă hotarul vechi, cuprins în vechile documente cadastrale, satul fiind inclus în comuna Sânmartin. Potrivit topografului Botond-József Rákossy, Legea 2/1968 descrie doar unitățile administrative (la nivel de sat, oraș, județ), lipsind o anexă cu hărți. Conform legii cât și decretului Consiliului de Miniștri nr. 1136/1968 (acesta din urmă referindu-se la demarcarea administrativă a județului Harghita) satul Valea Uzului aparține județului Harghita. Delimitarea cadastrală a rămas a fi făcută în anii următori.

Limita cadastrală dintre comuna Dărmănești (județul Bacău) și Sânmartin din județului Harghita a fost realizată în 1969 de O.C.P.G.A. Din schița și descrierea limitelor reiese că partea în litigiu – satul Valea Uzului și cimitirul de război – se află în comuna Sânmartin. Astfel, documentația de delimitare cadastrală cea mai apropiată în timp de înființarea județelor confirmă ceea ce scrie și Legea 2/1968. Potrivit aceluiași topograf, cum până în prezent nicio graniță a județului nu a fost modificată prin lege, documentele din 1968–1969 ar trebui să fie valabile și astăzi.

În cazul în care doi proprietari revendică același teritoriu se aplică principiul de întâietate, unde primul care înregistrează teritoriul în cartea funciară are prioritate. Astfel dacă comuna Sânmartin ar fi făcut acest lucru în anul 2001 (vezi mai jos), nu ar mai fi existat disputa teritorială.

După promulgarea Legii 7/1996 care prevede trecerea în registrele cadastrale a limitelor localităților, primăria Dărmănești a emis pretenții asupra localității Valea Uzului. Punctul de vedere era întărit de faptul că, la momentul respectiv, așezarea era accesibilă doar dinspre Moldova, dar cu toate acestea, legătura dinspre Transilvania este asigurată de Pasul Uz. Primăria Dărmănești a inclus cimitirul militar ca teren intravilan al orașului în planul urbanistic general (P.U.G.), aprobat în 1997 și valabil până astăzi.

În anul 1998 au fost inițiate demersurile de delimitare cadastrală a localităților Dărmănești din județul Bacău și Sânmartin din județul Harghita, astfel Oficiul de Cadastru, Geodezie și Cartografie al Harghitei a semnalat faptul că localitatea Valea Uzului este dincolo de hotar, chiar dacă legea stabilește că aparține de comuna Sânmartin. Potrivit documentului Oficiului, modificarea limitelor nu este posibilă decât prin lege.

Potrivit unei acțiuni introduse în instanță în 2020, în anul 1998 când s-au efectuat măsurarea și înregistrarea imobilelor în documentele cadastrale din Sânmartin și Dărmănești, realizate de Oficiul de Cadastru si Publicitate Imobiliară (OCPI) Harghita, au fost omise din documentație 77 de hectare aparținând localității Valea Uzului. După terminarea măsurătorilor și a documentației, primarul comunei Sânmartin s-a adresat în scris Oficiului semnalând eroarea apărută. Greșeala a fost recunoscută de către OCPI Harghita, care a explicat că nu a avut timp suficient la dispoziție, motiv pentru care terenul în discuție nu a mai fost introdus în documentație.

În 15 martie 2001, la sediul Oficiului județean de cadastru Harghita a avut loc o întâlnire la care au luat parte reprezentanți de la Oficiul județean de cadastru Bacău și primăria Dărmănești în care s-a convenit delimitarea hotarului potrivit Legii 2/1968. La 26 martie 2001 s-a aprobat inventarul public al comunei Sânmartin, în care era inclus și cimitirul din Valea Uzului. În decembrie, inventarul a fost atestat printr-o Hotărâre de Guvern, publicată în Monitorul Oficial, în august 2002. Tot în anul 2002, Oficiul de Cadastru Harghita a menționat, într-o adresă, că la realizarea cadastrului în 1998, Valea Uzului nu a fost inclusă în Sânmartin deoarece timpul efectiv de executare a lucrării a fost prea scurt.

Conform Legii 103/2002 privind separarea noii comune Cozmeni de Sânmartin, Valea Uzului figurează în județul Harghita.

Disputa privind teritoriul a continuat până în anul 2006, când s-a constituit, prin ordin al prefecților Harghitei și Bacăului, comisia de delimitare și marcare a hotarului, însă fără finalizare. În anul 2007, Consiliul Local Sânmartin a adoptat o hotărâre în care în domeniul public al comunei este menționat cimitirul de la Valea Uzului cu o suprafață de 5 000 metri pătrați, fapt confirmat prin Hotărârea de Guvern nr. 299 din 2010. Primăria Dărmănești a contestat hotărârea, pierzând în prima instanță.

Oficiul de cadastru al Harghitei a transmis ulterior în 2008 că Valea Uzului aparține de Sânmartin, iar includerea în cadastrul orașului Dărmănești s-a făcut fără modificarea legii. Situația a rămas incertă, iar doi ani mai târziu s-a început programul, reluat, de delimitare a hotarelor administrative, unde s-a procedat la delimitarea localităților Dărmănești și Sânmartin. Deoarece nu s-a ajuns la un acord, în anul 2012, s-a constituit, la nivelul prefecturilor, comisia de conciliere, însă nu s-a ajuns la niciun acord, conflictul urmând a fi soluționat de instanță. Consiliul Județean Harghita a cerut Prefectului de Harghita, autoritatea competentă în cauză, să sesizeze instanța, însă acest lucru nu s-a întâmplat, litigiul rămânând deschis până în prezent.

În data de 3 octombrie 2018, primăria din Dărmănești a trimis o adresă la oficiul de cadastru Bacău în care s-a cerut lămuriri în privința amplasamentului cimitirului de la Valea Uzului. Fiind încă în litigiu delimitarea teritorială, Agenția Națională de Cadastru și Publicitate Imobiliară a decis ca limita utilizată în activitatea de recepție a documentațiilor cadastrale și de înscriere în cartea funciară să fie conform limitelor administrativ teritoriale și a limitelor planurilor cadastrale existente la Fondul Național Geodezic de la data de 10 ianuarie 1990, respectiv cu cimitirul Valea Uzului în teritoriul județului Bacău. Însă, Agenția Națională de Cadastru și Publicitate Imobiliară efectuează doar operațiuni tehnice privind gestionarea și reprezentarea grafică a limitelor administrativ teritoriale, iar operațiunile de delimitare administrativă sunt atributul exclusiv al comisiilor de delimitare, constituite prin ordin de prefect. Cu toate acestea, la data de 29 martie 2019, Consiliul local Dărmănești a adoptat o hotărâre prin care a introdus cimitirul din Valea Uzului din domeniul privat în domeniul public al orașului. Decizia a fost contestată de primarul din Sânmartin. La mijlocul lunii aprilie din același an terenul a fost intabulat de Dărmănești.

Pe 10 mai 2019, ministrul de Interne, Carmen Dan, a avut o întâlnire cu reprezentanții prefecturii Bacău și primăriei Dărmănești, în care s-a convenit "demararea cu celeritate a procedurilor de clarificare a situației juridice" a cimitirului disputat între județele Bacău și Harghita, urmând ca autoritățile locale județene să se reunească într-o ședință comună.

Prefectura Bacău, prin prefectul Maricica Luminița Coșa, a cerut Consiliului Local din Dărmănești în 4 iunie 2019 să revoce hotărârea de consiliu local prin care Cimitirul Eroilor din Valea Uzului a fost trecut în domeniul public al localității. În caz contrar, prefectul a avertizat că va merge în instanță pentru a anula actul emis.

Încercări de mediere între prefecți au avut loc în comuna Ghimeș-Făget la 9 iulie 2019, acestea eșuând. Concluzia prefectului de Harghita, Jean-Adrian Andrei, a fost aceea că localitățile din județ trebuie să acționeze în instanța de contencios administrativ pe cele din județul Bacău cu care au litigii, menționând că Lunca de Sus și Lunca de Jos din județul Harghita au rezolvat deja conflictul cu comuna Palanca, Bacău. Consiliul Județean Harghita a transmis la 17 iulie în același an în presă că va deschide un proces pentru a recupera 17,8 hectare de teren, ce reprezintă suprafața satului Valea Uzului, apărută în Planul Urbanistic General al comunei Sânmartin. De asemenea, s-a mai menționat litigiul comunelor Frumoasa, Păuleni-Ciuc, Ciucsângeorgiu și Sânmartin prin care acestea au de recuperat 4 494,8 ha, 3 924,1 ha, 4 155,7 ha și respectiv 6 569 ha de teren aflat în județul Bacău, cumulând 19 144,3 ha, pierdute după organizarea administrativ teritorială a României din anul 1968. Inițial, pentru revendicarea terenurilor s-a deschis un proces de mediere în anul 2012, dar care a trenat.

În august 2019, primăria Dărmănești a acționat în justiție primăria Sânmartin cu scopul de a anula parțial hotărârea din 2007 a consiliului local al comunei, prin care a fost declarat proprietate publică a localității cimitirul militar și clădirile dezafectate ale fostei cazărmi din apropierea cimitirului. A fost invocat de către Consiliul Local Dărmănești faptul că cimitirul a fost inclus în inventarul proprietății private a orașului din anul 1990, iar pe planul de urbanism general (P.U.G.) aprobat în 1997, cimitirul a fost marcat ca teren intravilan al orașului. De asemenea, s-a invocat și alocarea cimitirului pe teritoriul Dărmăneștiului în geoportalul INSPIRE.

În februarie 2020, primăria Sânmartin a introdus o acțiune în instanță la Tribunalul Harghita solicitând ca aceasta să stabilească linia de hotar dintre așezările învecinate ale județelor Harghita și Bacău și, cu această ocazie, să stabilească și linia de hotar dintre cele două județe. Primăria are ca dovadă documentele de carte funciară din 1906 prin care se atestă dreptul de administrare asupra terenurilor aflate în litigiu. Tribunalul Harghita a admis cererea și a constatat că nu are competență teritorială, motiv pentru care a transferat cazul Tribunalului Bacău. Potrivit rezumatului încheierii, nu există cale de atac împotriva hotărârii. Primarul comunei Sânmartin a declarat că nu este de acord cu transferarea procesului la Tribunalul Bacău, deoarece județul este direct implicat în proces, iar acest aspect ar putea influența hotărârea instanței. Prin urmare, acesta s-a adresat Înaltei Curți de Casație și Justiție a României, pentru ca procesul să fie transferat într-un județ neutru.

În iulie 2020, în urma unei hotărâri judecătorești definitive, Curtea de Apel Târgu Mureș a dispus ca prefectul județului Bacău să pună la dispoziție toate documentele din instituția sa privind cimitirul militar din Valea Uzului. Procesul a fost inițiat de președintele Consiliului Județean Harghita, Csaba Borboly, în calitate de persoană fizică, după ce prefectul județului Bacău i-a respins solicitarea de acces la informațiile de interes public legate de cimitir. Tot acesta a declarat că este posibil ca în anul 2001 primăria Dărmănești să fi folosit documente care nu aveau ștampilă sau semnătură.

În octombrie 2020, Curtea de Apel Târgu Mureș a respins prin sentință definitivă acțiunea primăriei Dărmănești în vederea anulării hotărârii Consiliului Local Sânmartin prin care cimitirul militar a fost trecut în proprietatea publică a comunei Sânmartin în 2007. Hotărârea curții însă a soluționat faptul că dreptul de proprietate asupra cimitirului nu este reglementat de hotărârea consiliului local Sânmartin, aceasta neavând rol juridic, ci de hotărârea guvernului din 2010, în vigoare până în prezent. H.G. din 2010 a confirmat în fapt hotărârea din 2007 a consiliului local Sânmartin care a indicat că cimitirul militar și cazărmile părăsite care se află în apropierea acestuia fac parte din domeniul public al comunei Sânmartin. Potrivit portalului Székelyhon, Curtea de Apel Târgu Mureș nu a dispus în fond cu privire la apartenența terenului, ci a stabilit că procedura în contencios administrativ poate fi intentată doar împotriva hotărârii de guvern, iar curtea a lăsat astfel deschisă problema dreptului de proprietate și a creat posibilitatea unei noi viitoare acțiuni în contencios administrativ.

În februarie 2021, comunitatea composesorală "Aklos" din Sânmartin și o alta din Ciucani au dat în judecată primăria Dărmănești, după ce aceasta a intabulat în favoarea sa trei terenuri din Valea Uzului în decembrie 2020, cu o suprafață totală de aproape 16 hectare, terenuri aflate în proprietatea composesoratelor în urma unor restituiri și intabulate la oficiul de cadastru din județul Harghita în anul 2004. Înregistrările din Harghita cu privire la aceste terenuri nu au fost incluse în sistemul național de evidență a proprietăților E-terra în anul 2009, însă în 2019, un angajat al oficiului de cadastru din județul Harghita a atras atenția celor de la oficiul de cadastru din județul Bacău asupra faptului că în județul Harghita, în zona respectivă au fost emise numere topografice pentru cinci terenuri.

În 26 mai 2021, Tribunalul Bacău a anulat decizia din martie 2019 prin care Consiliul Local din Dărmănești a inclus terenul pe care se află cimitirul militar din Valea Uzului în inventarul bunurilor ce alcătuiesc domeniul său public.

În 24 martie 2022 Judecătoria Moinești a hotărât nedefinitiv că dreptul de proprietate al orașului Dărmănești asupra cimitirului necesită radiat din cartea funciară. Măsura a fost luată în continuarea hotărârii Curții de Apel Bacău prin care se anula definitiv decizia consiliului local Dărmănești din martie 2019, în care cimitirul a fost trecut în domeniul public în orașului. După recurs, în 15 februarie 2023 Tribunalul Bacău a hotărât definitiv radierea dreptului de proprietate.

Tabăra școlară Valea Uzului
Un alt punct de divergență îl reprezintă apartenența teritorială a fostei tabere școlare din sat. Prin Ordinul nr. 1093/2006 emis de președintele Autorității Naționale pentru Tineret, Károly Borbély, care a abrogat Ordinul nr. 919/2006, s-a aprobat transmiterea imobilului, mijloacelor fixe și mobile, proprietate publică a statului prin Direcția Județeană de Tineret Harghita, la Direcția Județeană de Tineret Bacău. Ordinul prevedea ca în termen de 30 de zile de la emiterea lui să se încheie protocolul de predare-preluare al imobilului, astfel fixându-se ca termen data de 20 iulie 2006. Reprezentanții D.J.T. Bacău nu s-au prezentat la acest termen, fapt care a continuat cu contestarea respectivului ordin în fața instanței de contencios administrativ. Preluarea taberei școlare și repunerea în funcțiune au eșuat.

Note
   a comentat articolul "Comemorarea soldaților maghiari" din Rompres în ziarul  din Sfântu Gheorghe în numărul 1220 de pe 30 august 1994, unde a citat declarația unui localnic pe nume István Novák în vârstă de 84 de ani, potrivit căruia crucile din lemn ale celor căzuți în Primul Război Mondial au putrezit. În 1941 au mai fost soldați îngropați, peste care au fost așezate cruci din trunchiuri de copaci și o poartă decorativă. Tot după informațiile localnicului, după aproximativ 40 de ani și acestea au putrezit. În articolul din Rompres a mai apărut informația potrivit căreia inaugurarea monumentului s-a făcut de ziua națională a Ungariei și s-a cântat Imnul maghiar, însă Sylvester a subliniat că ziua națională este de Sfântul Ștefan al Ungariei pe 20 august, și nu 26, iar imnul nu a fost cântat tocmai pentru a nu irita partea română, cântându-se doar Imnul secuiesc. TVR 1 a transmis aceleași informații false, adăugând faptul că cimitirul este multietnic și "semnele creștine ale dispariției eroilor români care și-au sacrificat viața pentru eliberarea Transilvaniei de Nord, răpite de o nedreaptă și forțată decizie de la Viena, nu mai există."
La inaugurare a participat și o delegație compusă din 50 de locuitori din Kunszentmárton, așezare înfrățită cu Sânmartin.

Referințe

Vezi și

 Cimitirul Eroilor din Poiana Sărată

Scandaluri publice în România
2019 în România
Istoria județului Harghita
Istoria județului Bacău


NGC 351 este o galaxie spirală situată în constelația Balena. A fost descoperită în 10 noiembrie 1885 de către Lewis Swift. De asemenea, a fost observată încă o dată în 25 octombrie 1897 de către Guillaume Bigourdan.

Note

Vezi și

 NGC 350
 NGC 352

Legături externe

 NGC 351 pe WikiSky
 NGC 351 pe spider.seds.org

Galaxii spirale
Obiecte NGC
Constelația Balena
Obiecte astronomice descoperite în 1885
Obiecte astronomice descoperite de Lewis Swift

NGC 351


Aceasta este o listă de actori israelieni:

A
Hiam Abbass
Yael Abecassis - Kadosh, Alila
Alon Abutbul
Gila Almagor  - The House on Chelouche Street
Lior Ashkenazi
Adi Ashkenazi
David Avidan
Mili Avital - Stargate
Aki Avni

B
Orna Banai
Yossi Banai
Yehuda Barkan - Charlie Ve'hetzi, Hagiga B'Snuker
Yael Bar Zohar
Michal Bat-Adam
Heinz Bernard
Shmil Ben Ari

C
Asi Cohen - Yossi & Jagger
Eddie Carmel
Rozina Cambos

D
Jason Danino-Holt
Sapir Darmon
Boaz Davidson
Assi Dayan
Raz Degan - Alexander

E
Arik Einstein - Lool, Metzitzim
Anat Elimelech
Ronit Elkabetz - Or (My Treasure)

F
Amit Farkash
Oded Fehr - The Mummy
Rami Fortis
Tal Friedman

G
Sasson Gabai
Gal Gadot
Uri Gavriel
Miki Geva
Gidi Gov
Yael Grobglas

H
Haya Harareet
Tomer Heymann

I
Moshe Ivgi
Dana Ivgy - Or (My Treasure)

K
Makram Khoury
Avi Kornick

L
Sivan Levy - Ima'lle, Burning Mooki
Daliah Lavi - Casino Royale
Yehuda Levi - Yossi & Jagger

M
Aharon Meskin
Maya Maron
Hanna Maron
Oded Menashe
Juliano Mer-Khamis
Keren Mor
Moni Moshonov - Hatuna Meuheret
Ido Mosseri
Tal Mosseri

N
Zachi Noy

O
Shaike Ophir

P
Eyal Podell
Natalie Portman - V for Vendetta

R
Shuli Rand – Ushpizin
Michal Batsheva Rand – Ushpizin
Ze'ev Revach - Charlie Ve'hetzi, Hagiga B'Snuker
Agam Rodberg
Sasha Roiz
Hanna Rovina
Agam Rodberg

S
Sirak M. Sabahat
Jonathan Sagall
Maya Shoef
Yousef Sweid

T
Alona Tal
Noa Tishby
Chaim Topol - Fiddler on the Roof
Tuvia Tzafir
Yon Tumarkin

V
Yedidya Vital

Y
Michal Yannai
Eli Yatzpan

Z
Uri Zohar
Ayelet Zorer (Ayelet July Zurer)
Bat-Sheva Zeisler

Note

Vezi și
Actori și actrițe de origine evreiască

israelieni
Actori
 Listă

Listă de actori israelieni