Lamine Senghor (* 15. September 1889 in Joal, Senegal; † 25. November 1927 in Fréjus, Frankreich) war ein französischer Politiker und Aktivist und eine bedeutende Persönlichkeit der ersten schwarzen Bewegung in Frankreich. Er war unter anderem Gründer der zeitgenössisch größten Organisation schwarzer Menschen in Frankreich, der Ligue de défense de la race nègre und trug zur Popularisierung dezidiert antikolonialer Positionen in Frankreich bei.

Leben
Senghor wurde 1899 in Joal als Kind von muslimischen Serer-Bauern geboren und wuchs in ärmlichen Verhältnissen auf. Bis ins Erwachsenenalter lebte er in der Region Sine als Bauer, 1912 zog er dann nach Dakar, wo er als Laufbursche für das französische Handelshaus Maurel & Prom arbeitete.

Von dort wurde Senghor (das genaue Datum ist nicht bekannt) zu den Tirailleurs sénégalais eingezogen und für den Ersten Weltkrieg an die Front geschickt, wo er bis 1918 kämpfte. Unter anderem nahm er teil an der Schlacht an der Somme und der Nivelle-Offensive, bei der er verwundet wurde. Im September 1917 war er bei der Schlacht um Verdun, bei der seine Kompanie mit Senfgas dezimiert wurde, auch Senghor erlitt schwere Lungenverletzungen und litt als Folge bis zu seinem Tod 1927 an Tuberkulose. Er erhielt für seinen Einsatz das Croix de Guerre und wurde zum Sergeant befördert.

Nach Kriegsende wurde Senghor gemeinsam mit anderen afrikanischen Soldaten in Fréjus zusammengezogen, wo er wohl seine spätere Frau Eugenie Comont kennenlernte. Wahrscheinlich noch 1919, nach seiner Demobilisierung kehrte er in den Senegal zurück, wo er die französische Staatsbürgerschaft sowie im Anschluss eine 30%ige Invalidenrente als Kriegsversehrter beantragte und erhielt. Im August 1921 kehrte er nach Frankreich zurück, heiratete, zog nach Paris und wurde Briefträger. Er wurde Vater von zwei Kindern, einem Jungen und einem Mädchen.

Ab 1924 betrieb die Familie die Ausreise in den Senegal, in diesem Kontext wurde Senghor vermutlich durch das Kolonialamt gezwungen, als Spitzel in die Union Intercoloniale einzutreten, eine 1921 gegründete antikolonialistische Unterorganisation der französischen kommunistischen Partei (PCF). Ab Mitte 1924 besuchte er deren Treffen, in den folgenden Monaten schloss er sich dieser dann jedoch zunehmend an und wandelte sich zum bekennenden Antikolonialisten und Kommunisten.

Am 24. November 1924 wurde dies manifest, als er als Zeuge der Verteidigung im Prozess gegen René Maran aussagte. Maran hatte im Oktober in der Zeitschrift Les Continents, dem Organ der Ligue universelle de défense de la race noire, dem ersten afrikanischen Abgeordneten Frankreichs, Blaise Diagne, vorgeworfen, er habe angelegentlich der von ihm betriebenen umfänglichen Werbung von Soldaten in den Kolonien eine Kopfprämie erhalten und so seine Landsleute verkauft. Diagne klagte gegen Maran wegen Verleumdung und gewann. Diagnes vorher makellose Reputation war jedoch -nicht zuletzt durch Senghors Zeugenaussage- schwer beschädigt, in den Augen des schwarzen Frankreich galt er nun als Verräter der schwarzen Sache und als "weißer Neger". Dieses Ereignis machte zugleich den zuvor noch kaum bekannten Senghor und seine deutlich antikolonialen Positionen in der schwarzen Community populärer. Über den Prozess schrieb Senghor später: "In unserer Aussage hielten wir es für unsere Pflicht, die Rekruten der Tötung (und das sind wir) dem Rekrutierer gegenüberzustellen. [...] Anstatt sich damit aufzuhalten, zu beweisen, wie viel Geld der große Sklavenhändler pro Kopf der von ihm angeworbenen Senegalesen erhält, hätte man eine ganze Prozession von Blinden und Verstümmelten vorführen müssen."

Im Lauf des Jahres 1925 durchlief Senghor antikolonialistische Schulungen der PCF und formulierte die Idee einer "transkolonialen Front" gegen das koloniale System.

Im Mai 1925 kandidierte er für die PCF im XIII. Pariser Bezirk, wurde aber nicht in den Bezirksrat gewählt. Im Jahr 1925 wollte er in die Kolonie nach AOF fahren, verzichtete aber auf die Reise und gründete im März 1926 gemeinsam mit Joseph Gothon-Lunion das Comité de Défense de la Race Nègre (CDRN). Am 27. Februar 1927 kam es bei der Generalversammlung zur Spaltung der CDRN. Deshalb gründete er im Mai 1927 die Ligue de défense de la race nègre. Diese hatte ein neues Parteiorgan; La Race Nègre. Diese Zeitung avancierte zu einer vielgelesenen Zeitung in Frankreich und den afrikanischen Kolonien.

Im Februar 1927 nahm Senghor am Kongress der Liga gegen Imperialismus und für die nationale Unabhängigkeit in Brüssel teil, der von Willi Münzenberg, dem Verantwortlichen der Kommunistischen Internationale, organisiert worden war. Weitere Teilnehmende waren Josiah Tshangana Gumede (ANC, Südafrika), Jawaharlal Nehru (Pan-Indischer Kongress, Indien), Song Qingling (Witwe des chinesischen Nationalisten Sun Yat-sen), Mohammad Hatta (Unabhängigkeitsbewegung Indonesiens) Hafiz Ramadan Bey (Ägypten), Henri Barbusse und Albert Einstein. Senghor hielt dort eine vielbeachtete Rede, die  er mit den Worten beendete:

"Die imperialistische Unterdrückung, die wir Kolonialismus nennen und die ihr Imperialismus nennt, ist ein und dasselbe, Genossen: Das alles ist nur Kapitalismus!":

Auf der Rückreise vom Kongress wurde Senghor verhaftet und ins Gefängnis in Frejus eingeliefert, wo er an seiner Tuberkulose starb.

Werke

 Lamine Senghor: La Violation d´un Pays, Paris 1927.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Person (französische Kolonialgeschichte)
Französische Kolonialgeschichte (Afrika)
Senegalese
Geboren 1889
Gestorben 1927
Mann

Lamine Senghor


An Colpodium colchicum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Nicholas Michailovitj Albov, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jurij Nikolajevitj Voronov och Aleksandr Alfonsovitj Grossgejm. An Colpodium colchicum in nahilalakip ha genus nga Colpodium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Colpodium

Colpodium colchicum


Die 6. Internationale Sechstagefahrt fand vom 10. bis 16. August  1924 in Chaudfontaine in Belgien statt.

Erstmals wurde auch um die auf Anregung des niederländischen Motorradverbandes ausgeschriebene Silbervase gefahren. Damit wurde Nationen ohne eigene Motorradproduktion die Teilnahme an einen Länderwettkampf ermöglicht.

Es starteten 28 Fahrer aus Belgien, Schweden, Norwegen, den Niederlanden und dem Vereinigten Königreich. Am ersten Tag waren zwei Fahrer ausgefallen. Am vorletzten Wettkampftag starteten nur noch 20 Fahrer. Am Ende des letzten Fahrtages wurden noch 16 Fahrer gewertet.

Die einzelnen Tagesetappen starteten und endeten jeweils in Chaudfontaine.

Die britische Mannschaft gewann konkurrenzlos die Trophy-Wertung. Die neu geschaffene Silbervasen-Wertung gewann das norwegische Team.

Endergebnis

Alle Fahrer wurden gemeinsam gewertet. Eine Wertung in den einzelnen Hubraumklassen entfiel.

Die Markenwertung gewann Sarolea mit 1998 Punkten vor F.N. mit 1991 Punkten.

Literatur

 De Internationale zesdaagsche In: Nieuwe Rotterdamsche Courant, 18. August 1924, S. 11

Weblinks
 speedtracktales: Fotos und Zeitungsausschnitte

Motorsportveranstaltung 1924
Motorsportwettbewerb in Belgien
Internationale Sechstagefahrt nach Austragung

6. Internationale Sechstagefahrt


San Miguel de Lomba es una localidad española del municipio de Cobreros, en la provincia de Zamora y la comunidad autónoma de Castilla y León.

Se encuentra ubicado en la comarca de Sanabria, al noroeste de la provincia. Pertenece al municipio de Cobreros, junto con las localidades de: Avedillo de Sanabria, Barrio de Lomba, Castro de Sanabria, Cobreros, Limianos de Sanabria, Riego de Lomba, San Martín del Terroso, San Román de Sanabria, Santa Colomba de Sanabria, Sotillo de Sanabria y Terroso.

San Miguel se encuentra situado en pleno parque natural del Lago de Sanabria, el mayor lago de origen glaciar de España, además de un espacio natural protegido de gran atractivo turístico.

Situación

San Miguel de Lomba se encuentra situado en el noroeste de la provincia de Zamora, en la denominad comarca de Sanabria. Se sitúa a 5 km de Cobreros, localidad en la que se asienta la sede del municipio.

Su término se encuentra situado muy cerca del  Lago de Sanabria, el mayor lago de origen glaciar de España, además de un espacio natural protegido de gran atractivo turístico.

Historia
Durante la Edad Media San Miguel de Lomba quedó integrado en el Reino de León, cuyos monarcas habrían acometido la repoblación de la localidad dentro del proceso repoblador llevado a cabo en Sanabria. Tras la independencia de Portugal del reino leonés en 1143 la localidad habría sufrido por su situación geográfica los conflictos entre los reinos leonés y portugués por el control de la frontera, quedando estabilizada la situación a inicios del .

Posteriormente, en la Edad Moderna, San Miguel de Lomba fue una de las localidades que se integraron en la provincia de las Tierras del Conde de Benavente y dentro de esta en la receptoría de Sanabria. No obstante, al reestructurarse las provincias y crearse las actuales en 1833, la localidad pasó a formar parte de la provincia de Zamora, dentro de la Región Leonesa, quedando integrado en 1834 en el partido judicial de Puebla de Sanabria.

Finalmente, en torno a 1850, el antiguo municipio de San Miguel de Lomba se integró en el de Cobreros.

Demografía

El número de habitantes ha ido descendiendo de modo paulatino desde la mitad del , llegando a los 42 censados en 2016 según el INE.

Sociedad

Tradicionalmente los habitantes de este pueblo se han dedicado a la agricultura y ganadería. Desde mediados del  la mayor parte de la población joven comenzó a emigrar, preferentemente a Éibar, Madrid y otras provincias de España.

Arquitectura

Dispone de numerosas muestras notables de la arquitectura rural de la comarca, con viviendas de cuidada mampostería. Cuenta con una modesta ermita, en cuyo interior se puede ver un retablo barroco cuajado de motivos ornamentales.

Véase también

Referencias

Municipios desaparecidos de la provincia de Zamora
Localidades de Cobreros
Localidades de Sanabria
Localidades de la provincia de Zamora

San Miguel de Lomba


قائمة ببطولات ويمبلدون لسنة 1928:

فردي رجال

 رينيه لاكوست هزم  هنري كوهيت . النتيجة: 6-1 4-6 6-4 6-2

فردي سيدات

 هيلين ويلز مودي هزمت  ليلي دي ألفاريس. النتيجة: 6-2, 6-3

مراجع

بطولة ويمبلدون 1928
أحداث 1928 الرياضية في لندن
أحداث يوليو 1928 الرياضية
أحداث يونيو 1928 الرياضية
كرة المضرب في 1928

بطولة ويمبلدون 1928


Dogonlar, Mali'nin orta plato bölgesinde, Batı Afrika'da, Nijer kıvrımının güneyinde, Bandiagara şehrinin yakınında ve Burkina Faso'da yaşayan etnik bir grup. Nüfusları 400.000 ile 800.000 arasındadır. Nijer-Kongo dil ailesinin bağımsız bir kolu olduğu düşünülen Dogon dillerini konuşurlar, yani diğer dillerle yakından ilişkili değildirler.

Dogonlar dini gelenekleri, maske dansları, ahşap heykelleri ve mimarileri ile bilinir. Yirminci yüzyıldan beri, Dogonların sosyal organizasyonu, maddi kültürü ve inançlarında önemli değişiklikler olmuştur. Bunun nedeni Dogonların yaşadığı bölgelerin, Mali'nin başlıca turistik yerlerinden biri olmasından kaynaklanır.

Coğrafya ve tarih

Coğrafya
Dogon kabilesi Batı Afrika'da Mali'de yaşamaktadır.  Mali'nin merkezi yayla bölgesinin sınır boyunca Burkina Faso'ya yayılan etnik grubu . Mali'nin %4'ünü oluşturmaktadırlar.

Tarih
Dogonlar'ın, Mali'ye nereden ve nasıl geldikleri büyük bir gizem. Sözlük gelenekler ve teorilerden öteye kökenleri hakkındaki bilgiler elde edilememiştir. Dogonların kökeni sözlü kültüre göre Nijer nehrinin ötesi ya da Bandigara geldikleridir. Bir teoriye göre ise Dogonlar, Mısırlıların torunu olup Libya'dan gelmiştir. Dogonların, Mali'ye göçmesinin nedenin köle tacirleri ve İslam fetihleri olduğu düşünülüyor. Köle tacirleri Dogonları gördükleri yerde yakalıyordu. Müslümanlar, İslam'ı yaymak için çabalıyordu. Dogonlar, Fransa sömürgesinde kaldı. 1960 yılından itibaren Mali kontrolündedirler.

Sanat
Dogon sanatı öncelikle heykeldir. Dogon sanatı dini değerler, idealler ve özgürlükler etrafında döner (Laude, 19). Dogon heykelleri halka açık olarak gösterilmez ve genellikle ailelerin evlerinde, tapınaklarda veya Hogon ile birlikte tutulur (Laude, 20).  Gizliliğin önemi, parçaların ardındaki sembolik anlamdan ve bunların yapıldığı süreçten kaynaklanmaktadır.

Dogon heykelinde bulunan temalar, yükseltilmiş kolları olan figürler, üst üste binen sakallı figürler, atlılar, karyalitli tabureler, çocuklu kadınlar, yüzlerini kaplayan figürler, inci darı taşlama kadınlar, başlarında kap taşıyan kadınlar, başlıklar taşıyan eşekler, müzisyenler, köpekler,dörtayak şekilli oluklar veya banklar, belden bükülen figürler, ayna görüntüleri, apron figürleri ve ayakta duran figürlerdir (Laude, 46-52).

Diğer temas ve kökenlerin belirtileri Dogon sanatında belirgindir. Dogon halkı Bandiagara kayalıklarının ilk sakinleri değildi. Tellem sanatından etkilenme, doğrusal tasarımları nedeniyle Dogon sanatında belirgindir (Laude, 24).

Dogon köyleri
Köyler eğimli bir arazi boyunca ve bir su kaynağının yakınında inşa edilmiştir. Ortalama olarak, bir köyde 'ginna' veya yöneticinin evi etrafında düzenlenmiş yaklaşık 44 ev bulunur. Her köy, eril soy boyunca izlenen bir ana soydan (bazen, tek bir köy oluşturuyor) oluşur. Evler birbirine çok yakın inşa edilir, çoğu zaman duvarları ve zeminleri paylaşır.

Dogon köyleri farklı binalara sahiptir:

Erkek ambarı: İnci darı ve diğer tahıllar için saklama yeridir. Bina sivri çatılıdır ve farelerden iyi korunmaktadır. Doldurulmuş erkek ambarlarının miktarı, guinna'nin büyüklüğü ve zenginliği için bir göstergedir.

Kadın ambarı: Kadın eşyaları için depolama yeridir ve kocasının erişimi yoktur. Sivri çatılı binadır. Bir Erkek ambarı gibi görünür ancak farelere karşı daha az korunur. Burada kıyafet, mücevher, para ve yiyecek gibi kişisel eşyalarını saklanır. Kadının bir dereceye kadar ekonomik bağımsızlığı vardır ve kazançları ile ilgili mallar ve kişisel ilgili şeyler ambarda saklanır. Örneğin pamuk veya çömlek saklanılabilir. Kadın ambarı sayısı, guinna'da yaşayan kadın sayısının bir göstergesidir.

Tógu nà: Sadece erkekler için bir binadır. Burada kuru mevsim sıcağında günün büyük bir bölümünde dinlenirler, Togu na'da işleri tartışır ve önemli kararlar almaktadırlar. Bir Togu na'nın çatısı 8 kat darı sapı ile yapılır. Birinin dik duramayacağı düşük tavanlı bir binadır. Bu, tartışmalar ısındığında şiddetten kaçınmaya yardımcı olur.

Punulu (adet gören kadınlar için bir ev): Bu ev köyün dışında, kadınlar tarafından inşa edilmiştir ve diğer köy binalarından daha düşük kalitededir. Adet gören kadınlar kirli olarak kabul edilir ve beş gün boyunca bu evde yaşamak için aile evlerinden ayrılmak zorundadır. Evdeki mutfak eşyaları sadece burada kullanılmak üzere bulunur. Kadınlar yanlarında en küçük çocuklarını getirirler. Bu ev, akşamları kadınlar için bir buluşma yeridir. Bu kulübenin, sadece adet dönemlerinde olan ve dolayısıyla hamile olmayan kadınların olabileceğini bilen tarlalarda çalışan erkekler tarafından kolayca görülebilmesi nedeniyle bir çeşit üreme sembolizmi olduğu düşünülmektedir.

Diller
Dogonlar, Nijer-Kongo dil ailesinin bağımsız bir kolu olduğu düşünülen Dogon dillerini konuşurlar. Etnik olarak Dogon olan kişi ise Bangimece adlı dili konuşurlar. Bu dil Dogon dilleri ile ilişkili olmayıp, Dogon dillerinden önce konuşulmuş olduğu tahmin edilmektedir. Çoğu dilbilimci bu dili İzole dil olarak kabul etmekle birlikte, Nil-Sahra dilleriyle ilişkili olduğu yönünde savlar bulunmaktadır.

Dogonların astronomik inançları
Dogonlar hakkında en fazla araştırma yapmış ve Dogon kültürünü Batı'ya tanıtmış etnolog Marcel Griaule'dür. Totemleri bulunan ve inisiyatik bir örgütlenmesi olan bu halk, geleneklerini sözlü aktarım yoluyla sürdürmüştür. Dogonların geleneksel astronomi bilgileri, özellikle Sirius sistemi hakkındaki bilgileri Griaule tarafından 1930'lar ile 1950'ler arasında incelenmiştir. Grialu, Dogonların Sirus'a (Dogonca sigu tolo) eşlik eden iki farklı yıldızın var olduğunu bildiklerini kaydetmiştir. Grialu, ayrıca halkın Jüpiter'in uyduları ve Satürn'ün halkaları hakkında bilgisi olduğunu da iddia etmiştir.

Bu iddialar sonraki yıllarda eleştirilmiştir. Antropolog Wouter van Beek, Dogonların sigu tolo diye bir yıldızı bildiklerini, ama bunu Grialu'nun iddia ettiğinin aksine Sirus yerine farklı gök cisimleri olarak bildiklerini bildirmiştir. Tüm Dogonlar ayrıca bu yıldızı ve ismi Grialu'dan öğrendiklerini söylemiştir. Ridpath, Grialu'nun ilk ziyaretinden önce Dogonların çoktan Batılılar ile etkileşime geçtiğini belirtmiş ve bu bilgilerin bu vasıtayla öğrenilmiş olabileceğine değinmiştir.

Ayrıca bakınız
 Nommo'nun gemisi
 Sirius
 Dogon Kabilesi Hakkında yazı

Kaynakça

Dogonlar


فويسكوفيتسي  هي مدينة في مقاطعة لينينغراد أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3834 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة لينينغراد

فويسكوفيتسي (لينينغراد)


Nahija Al-Saan ()  je sirijska nahija u okrugu Salamiyah u pokrajini Hama. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala 14.366 stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Al-Saan.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Hama

Al-Saan (nahija)


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Michal na Ostrove enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Michal na Ostrove im Okres Dunajská Streda.

Denkmäler

Legende

Weblinks

Einzelnachweise

!
Michal na Ostrove


Joseph Lipp (* vor 1840; † 30. Mai 1847) war ein bayerischer Bierbrauer, Landwirt und Abgeordneter. Lipp war in Wolnzach ansässig. 1840 zog er als Abgeordneter der Klasse V in die bayerische Kammer der Abgeordneten ein, der er bis zu seinem Tod angehörte. Seine Vermögensverhältnisse wurden als gut beschrieben, er selbst galt als regierungstreu.

Literatur

Weblinks

Landwirt (Deutschland)
Mitglied der Bayerischen Abgeordnetenkammer
Deutscher
Geboren im 18. oder 19. Jahrhundert
Gestorben 1847
Mann

Joseph Lipp (Politiker)


Şistozomiyaz; şistozomiazis veya bilharyaz olarak adlandırılan, insanlarda görülen, Schistosoma (Şistozoma) cinsinden parazitlerin enfestasyonudur (istilasıdır). Bilharyaz (veya bilharzya, bilharzyoz) ismi 1851'de ilk (üriner) şistozomiyazı tanımlayan Theodor Bilharz'dan gelir. Bu hastalık; salyangoz ateşi, salyangoz humması, Katayama ateşi ve Katayama humması olarak da bilinir., Schistosoma (Şistozoma) türündeki asalak solucanların neden olduğu bir hastalıktır. İdrar yolu veya bağırsakları etkileyebilir. Belirtiler arasında karın ağrısı, ishal, kanlı dışkı veya kanlı idrar bulunur. Hastalığa uzun bir süre önce yakalanmış kişilerde karaciğer hasarı, böbrek yetmezliği, kısırlık veya mesane kanseri görülebilir. Çocuklarda yavaş büyümeye ve öğrenme güçlüğüne neden olabilir.

Sebebi
Yaklaşık 10–15 mm uzunluğundaki bu asalaklar, "kelebek" adıyla tanınan yaprak solucanları Schistosoma cinsindendir. Eskiden bu cinsin Latince adı Buhar zia olduğu için, hastalık bilharziyoz adıyla da bilinir.

Schistosoma (Şistozoma) cinsindeki yaprak solucanlarının 20 kadar türü vardır; bunlardan beşi, insanın çeşitli dokularına yerleşerek şistozomiyaz hastalığına yol açar. Bu asalaklar, insan ya da sığır gibi bir son konağın vücuduna yerleşmeden önce, tatlı sularda yaşayan bazı karından-bacaklı yumuşakçaları ara konak olarak kullanır ve gelişmesinin bir bölümünü bu konağın vücudunda tamamlar. Larva evresindeyken insana bulaşan solucanlar erişkin duruma geldiğinde toplardamarlara yerleşir ve yumurtalarını kana bırakır. Kan dolaşımıyla çeşitli dokulara taşınan bu yumurtalar sonunda idrar ve dışkıyla vücuttan dışan atılarak sulara karışır. Suda çatlayan yumurtalardan miracidium denen minicik larvalar çıkar. Titrek kirpikleriyle suda serbestçe yüzen bu larvalar, bir yumuşakçanın - örneğin bir tatlı su salyangozunun - içine girer ve gelişmesini burada sürdürerek bu kez serkarya denen başka bir larva evresine dönüşür.

Artık bu ara konağa gereksinimi kalmayan serkaryalar salyangozdan ayrılarak yeniden suda yüzmeye başlar. Asalak larvalarıyla kirlenmiş sularda yüzen ya da çıplak ayakla yürüyen insanların derisinden içeri giren serkaryalar önce kan damarlarına geçer, oradan karaciğere giderek olgunlaşır ve gene kan dolaşımıyla vücudun çeşitli yerlerine ulaşarak hastalık belirtilerine yol açar. Böylece asalağın yaşam çevrimi tamamlanmış olur.

Bu solucanların yerleştikleri organa göre değişik belirtiler veren birkaç şistozomiyaz türü vardır. Schistosoma (Şistozoma)  türlerinden biri bağırsak şistozomiyazına, bir başkası idrar yolları şistozomiyazına, özellikle Uzakdoğu'da yaygın olan üçüncü bir tür de bu grubun en tehlikeli hastalığı olan damar şistozomiyazına neden olur.

Hastalık, asalakları içeren suyla temas edildiğinde geçer. Bu asalaklar, hastalığı taşıyan tatlı su salyangozu'ndan yayılırlar. Hastalığın bulaştığı sularda oynama ihtimalleri daha yüksek olduğu için, bu hastalık özellikle gelişmekte olan ülkelerdeki çocuklar arasında çok yaygındır. Diğer yüksek risk grupları arasında çiftçiler, balıkçılar ve gündelik işleri için hastalığın bulaştığı suları kullanan kişiler bulunur. Bu hastalık, helmint hastalıkları grubundadır. Teşhis, kişinin idrarı veya dışkısında asalak yumurtalarının bulunmasıyla konulur. Ayrıca kişinin kanında hastalığa karşı antikorların bulunmasıyla da teyit edilebilir.

Önlenmesi ve Tedavisi
Asalak solucanlar üzerinde etkili olan ilaçlar larvaları öldürerek hastalığın tedavisini sağlarsa da, şistozomiyazın yaygın olduğu birçok ülkede parasal nedenlerle ilaç dağıtımı ve kullanımı yeterli değildir. Hastalığı önlemek için her şeyden önce sağlık ve temizlik kurallarına uymak, kanalizasyon ağlarını yaygınlaştırarak asalak yumurtalarının içme ve kullanım sularına bulaşmasını engellemek gerekir.

Şistozomiyaz hastalığı yalnızca bazı tatlı su salyangozlarının bulunduğu yörelerde görüldüğü için, bu ara konakların yok edilmesi de etkili bir önlemdir. Ne var ki, yakın bir gelecekte denetim altına alınması pek olanaklı gözükmeyen şistozomiyaz, bugün için sıtmadan sonra dünyanın en yaygın asalak hastalığı olarak önemini korumaktadır. Türkiye'de bu hastalığa yalnızca Mardin'in Nusaybin ilçesinde, akarsuların kıyısındaki bazı köylerde rastlanmıştır.

Hastalığın önlenmesiyle ilgili yöntemler arasında, insanların temiz suya erişiminin artırılması ve salyangoz sayısının azaltılması sayılabilir. Hastalığın yaygın olduğu bölgelerde, tüm gruplar aynı anda ve her yıl prazikuantel ilacıyla tedavi edilebilir. Böylece hastalığa yakalanan kişi sayısı azaltılabilir ve hastalığın yayılma hızı düşürülebilir. Prazikuantel, hastalığa yakalandığı bilinen kişiler için Dünya Sağlık Örgütü tarafından önerilen tedavidir.

Epidemiyoloji
Şistozomiyaz, dünya çapında yaklaşık 210 milyon kişiyi etkilemekte  ve her yıl tahmini 12.000 ila 200.000 kişi bu hastalık yüzünden hayatını kaybetmektedir. Hastalık, Asya ve Güney Amerika'nın yanı sıra Afrika'da sıklıkla görülmektedir. 70'i aşkın ülkede yaklaşık 700 milyon kişi, hastalığın yaygın görüldüğü bölgelerde yaşamaktadır. Şistozomiyaz, en yüksek ekonomik etkiye sahip asalak hastalığı olarak sıtmanın hemen ardından gelmektedir. Antik dönemlerden 20. yüzyılın başlarına dek, şistozomiyazın kanlı idrar belirtisi Mısır'da menstrüasyonun erkek versiyonu olarak görülmüş ve erkek çocuklar için bir geçiş töreni olarak değerlendirilmiştir. Bu hastalık, ihmal edilen tropik hastalık olarak sınıflandırılmaktadır.

Kaynakça

Paraziter hastalıklar
Tropikal hastalıklar
Karaciğer hastalıkları
Tıp terimleri
Zoonoz hastalıklar
Vektörel hastalıklar

Şistozomiyaz


Selenopidae, also called wall crab spiders, wall spiders and flatties, is a family of araneomorph spiders first described by Eugène Simon in 1897. It contains over 280 species in nine genera, of which Selenops is the most well-known. This family is just one of several families whose English name includes the phrase "crab spider". These spiders are often called "Flatties" due to their flattened dorsal profile. The Afrikaans name for these spiders is "Muurspinnekop," which translates directly to "wall spider."

They are a variety of colors, including shades of grey, brown, yellow, and orange, with darker markings on the cephalothorax and spots or mottling on the abdomen, and annulations on the legs of most species. They are very flat dorsoventrally, and have two tarsal claws and laterigrade legs. Their running and striking speeds place them among the world's fastest animals, making them difficult to capture, while their coloring often makes them difficult to see. Their spin is the fastest leg-driven turning maneuver of any terrestrial animal, being able to strike their prey in an eighth of a second (three times the speed of a blink); therefore, the spiders' spins are being used by researchers in robotics applications. Dr. Zeng of UC Merced claims that the flattie spiders' "outward stance," which "tracks parallel to the ground" allows them to spin rapidly, giving them a "wider range of unrestricted motion." Each of their legs face a different direction. Like most other Entelegynae, they have eight eyes arranged in two rows; one with six and one with two.

They occur worldwide, from sea level to over , and are primarily tropical and subtropical, though several species are found in deserts. They are commonly found on walls or under rocks. Selenops is the most widely distributed and Anyphops is found throughout Sub-Saharan Africa. The remaining genera have more specific distributions. At least one (possibly extinct) species of Garcorops, G. jadis, is known only from subfossil copal.

Genera

, the World Spider Catalog accepts the following genera:

Amamanganops Crews & Harvey, 2011 — Philippines
Anyphops Benoit, 1968 — Africa
Garcorops Corronca, 2003 — Comoros, Madagascar
Godumops Crews & Harvey, 2011 — Papua New Guinea
Hovops Benoit, 1968 — Madagascar
Karaops Crews & Harvey, 2011 — Australia
Makdiops Crews & Harvey, 2011 — India, Nepal
Selenops Latreille, 1819 — Asia, North America, Caribbean, South America, Africa, Central America
Siamspinops Dankittipakul & Corronca, 2009 — Malaysia, Thailand, Taiwan

See also
 List of Selenopidae species
 Oecobius, another spider family commonly referred too as a Wall spiders.

References

External links

Araneomorphae families

Selenopidae


Joseph Croitoru () este un istoric, jurnalist independent și autor specializat în situația politică din Orientul Mijlociu și Europa de Est.

Biografie
Croitoru a studiat istoria, istoria artei și studii iudaice la Ierusalim și Freiburg im Breisgau. El a obținut un doctorat în istorie și trăiește din 1988 în Freiburg im Breisgau.
Începând din anul 1988 lucrează ca jurnalist independent, mai întâi în Israel, iar apoi din 1992 pentru ziarele și revistele de limba germană, inclusiv Frankfurter Allgemeine Zeitung, Neue Zürcher Zeitung, Cicero, Internationale Politik și Süddeutsche Zeitung. În plus, el realizează reportaje pentru radio.

Începând din 1997 este autorul unor cronici în paginile ziarului Frankfurter Allgemeine Zeitung, axate în principal pe situația politică din Orientul Mijlociu și Europa de Est.

În plus, el este un invitat obișnuit la conferințele organizate de Societatea Germano-Israeliană.

Lucrări
 Der Märtyrer als Waffe. Die historischen Wurzeln des Selbstmordattentats. Carl Hanser Verlag, München 2003, ISBN 3-446-20371-0.
 reeditată în 2006 de Deutscher Taschenbuch Verlag, München, ISBN 978-3-423-34326-8.
 Hamas. Der islamische Kampf um Palästina. C.H. Beck Verlag, München 2007, ISBN 978-3-406-55735-4.
 reeditată de Bundeszentrale für politische Bildung (= bpb-Ausgabe. Band 634). Bonn 2007, ISBN 978-3-89331-788-2.
 ediție actualizată: Hamas. Auf dem Weg zum palästinensischen Gottesstaat. dtv, München 2010, ISBN 978-3-423-34600-9.

Note

Legături externe
  Joseph Croitoru

Nașteri în 1960
Jurnaliști germani
Jurnaliști evrei
Oameni din Haifa

Joseph Croitoru


Partidul Comunist Vietnamez (PCV), numit uneori și Partidul Comunist din Vietnam, este partidul unic de guvernământ din Republica Socialistă Vietnam. Partidul asigură menținerea guvernului unitar vietnamez, precum și controlul centralizat asupra  statului, forțelor militare și asupra mediei. Rolul central al Partidului Comunist din Vietnam este reafirmat în constituția actuală, adoptată în aprilie 1992.

Entitatea supremă a partidului este Congresul Național al Partidului Comunist din Vietnam, organizat cincinal începând cu 1976 și care alege un Comitet Central de Conducere. La rândul său, Comitetul Central alege un Politburo și un Secretariat, din rândul căruia este ales Secretarul General, cea mai mare funcție din partid. Între organizarea congreselor, organizația executivă conducătoare a partidului este Politburo-ul, compus din 16 membrii.
În prezent liderul partidului este Nguyễn Phú Trọng, care deține funcțiile de Secretar General al Comitetului Central și de Secretar al Comisiei Militare Centrale.

Începând cu anii 1980, PCV a început adoptarea unei politici economice denumite economie de piață de orientare socialistă.

Înființarea
În iunie 1925, Ho Și Min a fondat Uniunea Tinerilor Revoluționari din Vietnam (UTRV), predecesoare a Partidul Comunist din Indochina.
După formarea UTRV – cel mai influent din toate grupurile de rezistență – a fondat Partidul Comunist din Indochina (PCI) în 1930. În luna mai a aceluiași an, numeroși comuniști au fost uciși în tentativa de ocupare adiministrativă și formare a sovietelor în câteva provincii. Francezii au vegheat la suprimarea aceastei mișcari și la restabilirea controlului până în primăvara anului 1931.
După 1936, francezii au permis unele libertăți în colonie, permițând crearea de organizații legale prin care să influențeze intelectualii, muncitorii, etc. Scurta libertate s-a sfârșit odată cu cel de al Doilea Război Mondial, iar PC s-a retras în umbră.

Preluarea puterii

Pe durata războiului, Indochina a fost în posesia administrativă franceză a Japoniei Imperialiste, fiind condusă de regele-marionetă Bao Dai. La 22 septembrie 1940, guvernatorul francez Jean Decoux și-a dat acordul ca 30.000 de soldați japonezi să rămână staționați în Indochina.  Administrația franceză a colaborat cu forța de ocupație japoneză până la sfârșitul războiului.

Între timp, în 1941, Ho Și Min a format din PC o alianță naționalistă numită Uniunea pentru Independență a Vietnamului, prescurtat Viet Minh. El a cooperat cu forțele Aliate informându-le despre pozițiile japonezilor și cerând recunoașterea oficială a Viet Minh-ului, ca reprezentanță legitimă a aspirației naționaliste vietnameze. În 1945, după predarea Japoniei Imperialiste, Ho Și Min îl răstoarnă pe regele Bao Dai preluând puterea si stabilind capitala în Hanoi. Franța și-a recăpătat însă o parte din vechile colonii cu ajutorul britanicilor și au recucerit Vietnamul în 1946. Francezii au fost de acord să recunoască guvernul Viet Minh ca un stat liber sub tutela Uniunii Franceze.

Datorită înființării noului guvern comunist chinez în 1949 si faptului că Viet Minh își dezvolta războiul de gherilă, temându-se de extinderea comunismului in Asia, SUA au trimis ajutoare importante alături de francezi. Cu toate acestea francezii au pierdut Bătălia de la Dien Bien Phu și în mai 1954 au incheiat pace la conferința internațională în Geneva.

După război, țara a fost împărțită în două, nordul comunist condus de Ho Și Min și sudul anticomunist condus de Ngô Đình Diệm. Forțele comuniste din Nord s-au dovedit a fi greu de înfrânt, motiv pentru are SUA a considerat existența unei reale amenințări la adresa regimului din Saigon, oferind arme, finanțe și consilieri militari dupa cum permitea acordul de la Geneva. Toate aceste ajutoare, s-au dovedit oarecum insuficiente ca să oprească avansul grupării Viet Cong și în anul 1965, președintele Lyndon B. Johnson a ordonat bombardarea Vietnamului de Nord sperând oprirea infiltrării în Sud. După câteva săptămâni, SUA au început să trimită trupe, începand cu 75.000 și continuând cu peste 500.000 în 1968. Alături de americani erau 600.000 soldați sud-vietnamezi și contingenți din Coreea de Sud, Thailanda și Australia. Timp de trei ani, bombardarea intensivă în Nord și lupta directă în Sud nu au slăbit puterea Viet Cong în Nord. Războiul a continuat și sub noul președinte american, Richard Nixon.
Nixon a început retragerea treptată a trupelor americane dar declara public escaladarea războiului în Laos și Cambodgia, cerând în mod expres eliminarea grupării Viet Minh.
În 1974, Vietnamul de Nord a decis atacarea sudului pe cale armată, lansând în 1975 o ofensivă majoră împotriva regimului de la Saigon. Lupta a fost câștigată de către comuniști, ocuparea Saigonului având loc în 30 aprilie 1975.

La 2 iulie 1976 prin reunificarea Vietnamului de Sud cu Vietnamul de Nord a fost creată Republica Socialistă Vietnam, fiind instaurată dictatura proletariatului. Capitala sudului, orașul Saigon a fost redenumit Ho Și Min, astfel exprimându-și respectul față de fostul președinte al Vietnamului de Nord. Noul plan de reconstrucție implica extinderea industriei în nord și a agriculturii în sud. La doi ani după finalul războiului, Vietnamul se afla într-o profundă criză economică.

În 1986, guvernul a inițiat o serie de reforme economice și politice care au început să aducă țara pe calea integrării în economia mondială. În 2000, deja stabilise relații diplomatice cu aproape toate statele lumii. Până în 2020, planul guvernului comunist este să aducă Vietnamul în rândul națiunilor dezvoltate.

Partid unic (1976-prezent)

În 1976 a avut loc Al Șaselea Congres al PCV, la care au participat 1008 delegați, reprezentanți ai celor 1.553.500 de membri ( circa 3% din populație țării). În cadrul Congresului s-au stabilit noi directive privind cel de al doilea Plan Cincinal (1976-1980). Scopul noului cincinal era sa transforme noul stat intr-un stat socialist prosper și puternic din punct de vedere economic în 20 de ani. În cadrul următorului Congres, din 1982, Secretarul-General Lê Duẩn a trasat noile obiectie ale politicii vietnameze: să construiască statul socialist și să protejeze Vietnamul de agresiunea chinezească, prioritate având tranziția spre statul socialist. Conducerea partidului a acceptat eșecul celui de al doilea plan cinicinal din 1976, motivând că eșecul a cauzat înrăutățirea situației economice a țării și așa afectată de război. Al treilea plan cincinal, a fost astfel axat pe îmbunătățirea condițiilor de trai și pe nevoia de industrializare, agricultura (producția de orez, mai ales) având în continuare un rol de top în agenda partidului. Alte puncte importante ale discuților aveau să fie deficiențele centralizării excesive, dar și îmbunățirea relațiilor cu Laos și Kampuchea Democrată.

În timp ce Lê Duẩn continua să creadă cu tărie în obiectivele celui de al treilea plan cincinal, mare parte din conducerea Partidului Comunist începea să pună la îndoială obiectivele acestuia, considerate irealizabile. În 1985, a devenit evident că planul cincinal a fost un fiasco total.
Lê Duẩn a murit pe 10 iulie 1986, cu puțin timp înaintea celui de Al Șaselea Congres al PCV. O întâlnire a Biroului Politic a avut drept scop inițializarea reformelor radicale propuse de Trường Chinh. Congresul avea să îl numească Secretar-General pe Nguyễn Văn Linh- fapt care indica o victorie a vechii gărzi a reformiștilor. Noua conducere, avea astfel să lanseze reformele cunoscute sub numele de Đổi Mới. Conform acestora trei obiective se cereau atinse: trecerea de la centralism la o economie diversificată de piața, mocratizarea deciziei și edificarea domniei legii (în adiacent lupta contra corupției, întărirea cooperării cu alte state.
La al șaptelea congres, Nguyễn Văn Linh s-a retras din viața politică, reafirmând angajamentul țării în atingerea socialismului. El a fost succedat în funcția de secretar-general de către Đỗ Mười. Võ Văn Kiệt a fost numit prim-ministru, iar fostul conducător al armatei vietnameze în războiul din Cambodgia, Lê Đức Anh, avea să fie numit președinte. În 1997, datorită unor noi reforme impuse de Politburo, atât președintele cât și primul-ministru demisionează. Phan Văn Khảia fost numit prim-ministru și Trần Đức Lương a devenit președintele țării.

În cadrul Prezidiului Comiteului Central din cel de al optulea congres, Lê Khả Phiêu a fost ales secretar-general al partidului. În 2001 acesta avea să fie succedat de Nông Đức Mạnh, care s-a aflat la conducere până la cel de al unsprezece-lea congres din 2011, când a fost înlocuit de actualul secretar-general Nguyễn Phú Trọng.

Organizare

Congresul Național
Congreul Național este organul suprem al partidului și are loc o dată la cinci ani. Delegații votează direcția în care va merge partidul și aleg membrii viitorul guvern. Delegații votează mai apoi membrii Comitetului Central. După ce deciziile sunt ratificate, Congresul se dizolvă. Comitetul Central proaspăt înființat implementează deciziile Congresului pe perioada cincinală dintre congrese. Când Comitetul Central nu se afă în sesiune, politicile adoptate sunt implementate de către Biroul Politic (Politburo).

Comitetul Central
Comitetul Central al Partidului Comunist din Vietnam este cea mai puternică instituție din stat. El deleagă o serie dintre puterile sale, Secretariatului și Biroului Politic atunci când nu se află în sesiune. Când Războiul din Vietnam a încetat, conducătorul Lê Duẩn a implementat o politică de centralizare a puterii. Această politiă a continuat până la Al Șaselea Congres, când Nguyễn Văn Linh a preluat puterea.  Văn Linh a întâmâmpinat opoziția liderilor din teritoriu în demersurile sale de descentralizare economică. Acest fapt a avut ca rezultat, creștera puterii liderilor regionali ai PCV, care nu mai puteau fi schimbați de la centru. Võ Văn Kiệt a încercat la mijlocul aniilor 1990 re-centralizara, însă fără succes. Drept consecință, numărul membriilor Comitetului Central, cu background din teritoriu a crescut de la 15.6% în 1982 la 41% în 2001. Însuși președintele Trương Tấn Sang, a fost ales direct din teritoriu în 1996.

Comitetul Central are rolul de a numit Biroul Politic imediat după dizolvarea Congresului Național.

Secretarul-General

Secretarul-General al Comitetului Central este cea mai mare funcție care poate fi îndeplinită de un membru PCV. El este ales de Comitetul Central pentru un mandat de cinci ani. Secretarul-General poate rămâne în post timp de 2 mandate. Secretarul-General prezidează asupra ședințelor Comitetului Central, asuprea Biroului Politic, asupra Secretariatului, este responsabil cu problemele ce țin de apărare națională, securitate și politică externă.

Secretarul-General deține postul de Secretar al Comisiei Militare Centrale, organul suprem militar al partidului.

Pe timpul vieții lui Ho Și Min, Secretarul-General era a doua cea mai mare funcție din partid, după cea de Președinte. Postul de președinte al partidului a existat între 1951-1969. Din 1930 până în prezent au existat 12 Secretari-Generali ai PCV.

Biroul Politic
Biroul Politic, sau Politburo-ul, este organul suprem al PCV între ședintele Comitetului Central, care au loc de 2 ori pe an. Biroul Politic urmărește implementarae politicilor adoptate de Comitetul Central și de Congres. Este de datoria Biroului Politic să se asigure că toate rezoluțiile adoptate sunt implementate întocmai la nivel național. Totodată, este responsabil cu problemele referitoare la organizare, protocol și personal, și are dreptul să convoace o sesiune plenară a Comitetului Central ori de câte ori este necesar.4
Deciziile Politburo-ului pot fi anulate de Comitetul Central, un exemplu având loc în 2001, când Politburo l-a ales pe Lê Khả Phiêu ca și Secretar-General, iar Comitetul Central a întors decizia biroului politic, forțându-l pe Lê Khả Phiêu să se retragă din politică ș aleagând astfel  un nou Secretar-General după cel de al nouălea congres.

Ideologie

Republica Socialistă Vietnam este o republică socialistă cu un sistem monopartid, condus de Partidul Comunist din Vietnam, și de partidul-marionetă cu rol consultativ Frontul Popular din Vietnam. PCV îmbrățișează doctrina marxist-leninistă, dar și ideologia Gândirii lui Ho Și Min.
Potrivit Constiuției, statul vietnamez se află în perioada tranziției spre socialism.

Sistemul politic introdus și gândit de Ho Și Min nu a fost popularizat și sistematizat pe durata vieții sale și nici imediat după moartea sa survenită în 1969. Abia în 1989, Secretarul-General Nguyễn Văn Linh a popularizat cultul personalității postum al lui Ho Și Min. Prima oară sistemul gândit de Ho Și Min a fost expus în cartea sa biografică apărută post-mortem, în 1973.  Partidul Comunist consideră legitimă ideologia sa marxistă și leninistă, chiar și după Căderea Uniunii Sovietice. Unii istorici consideră că liderii partidului au încetat să mai creadă în idealurile comunismului, motiv pentru care au creat cultul postum pentru Ho Și Min, un suporter avid al lui Vladimir Lenin și al dictaturii proletariatului. Datorită doctrinei economice Đổi Mới, care a transformat Vietnamul în ultimii zeci de ani, Partidul nu mai putea reprezenta doar clasa muncitoare și clasa țărănească. Drept urmare, în ultimii ani, Partidul susține că reprezintă "interesele tuturor cetățenilor țării".
În prezent, Partidul Comunist din Vietnam numără 4.4 milioane de membrii.

Relațiile cu alte partide comuniste

Printr-o rezoluție discutată în cel de al Zecelea Congres, Partidul a decis întărirea relațiilor sale externe. La nivelul anului 2010, Comisia pentru Afaceri Externe din cadrul partidului întreținea relații diplomatice cu 222 partide politice din 115 țări. Partidul întreține relații de cordialitate nu doar cu celelalte partide comuniste din lume, ci și cu partidele non-comuniste, deoarece țările de origine ale respectivelor partide sunt sau erau parteneri strategici și economici importanți pentru Vietnam. Relațiile cu celelalte partide comuniste din lume sunt importante pentru conducerea vietnameză, fiind bazate pe "solidaritate, suport mutual în lupta pentru dobândirea socialismului, în spiritul marxism-leninismului și internaționalismul clasei muncitoare".

Printre partidele cu care PCV are relații cordiale se numără Partidul Comunist Chinez, Partidul Comunist Cubanez, Partidul Muncitoresc din Corea de Nord, Partidul Comunist al Federației Ruse, Partidul Comunist din India, Partidul Comunist Marxist din India, Partidul Comunist Muncitoresc Spaniol, Partidul Comunist Austriac precum și Partidul Comunist al Braziliei.

Vezi și
Războiul din Vietnam
Primul Război din Indochina
Ho Și Min
Politica Vietnamului
Marxism-leninism

Referințe

Surse

 Smith, R.B., "The Foundation of the Indochinese Communist Party, 1929-1930," Modern Asian Studies, vol. 32, no. 4 (Oct. 1998), pp. 769–805. In JSTOR

Legături externe
Site-ul Oficial al Partidului Comunist din Vietnam
Site-ul Oficial al Guvernului

Partide comuniste
Liste de partide politice după țară
Internaționala Socialistă
Fondări în 1976

Partidul Comunist Vietnamez


أحمد مريود، سياسي في عهد إمارة شرق الأردن، وهو من قبيلة المهداوي التي قبضت على زعامة البلقاء لمدة تزيد عن 500 عام، وكان آخر امراءها الأمير جودة المهداوي، وبعد انتهاءها وتشتتها نتيجة لغدر العشائر بالاتفاق مع الحكومة التركية، لجأوا إلى منطقة الكورة في الأردن مع أبناء عمومته والذي كان من ضمنهم الأمير ظاهر المهداوي والأمير عثمان المهداوي (جد عشائر السلوم المهداوي). بعد حدوث مذبحة في بلدة تبنة أدى إلى لجوءهم إلى جباتا الخشب في الجولان مع أبناء عمومتهم عشيرة السلوم المهداوي، وبعد احتلال الجولان نزحوا إلى بلدة القنيطرة في سوريا الحالية.
والده الشيخ موسى مريود كان على علم غزير بشؤون العرب، تخرج من مكتب عنبر منارة العلم ومستقر الفكر بدمشق واستزاد من أمهات الكتب الهامة التي كانت مكتبته تحويها.

حياته
أسهم بتأسيس الجمعية العربية الفتاة والتي توسعت فيما بعد لتصبح حزب الاستقلال العربي الذي ضم نخبة الرجالات في سورية والأقطار العربية. قام أحمد مريود برفع العلم العربي على بلدية دمشق في 1918 عند إعلان استقلال سورية عن الدولة العثمانية وفي هذه الأثناء كانت فرنسا وبريطانيا قد بدأتا بتقاسم سوريا الطبيعية والعراق بتفعيل اتفاقية سايكس بيكو.

جهزت القوات الفرنسية قواتها للدخول إلى دمشق وذلك في 1919 لكن قوات الشهيد أحمد مريود صدتها في معركة مرجعيون وكبدتها الخسائر الكبيرة ولم تفلح القوات الفرنسية من الدخول إلى دمشق. عاودت القوات الفرنسية 1920 محاولتها لاحتلال دمشق (عقب الإنذار الشهير لغورو) وذلك عبر ميسلون والذي تصدت لها القوات العربية السورية ببسالة بقيادة البطل يوسف العظمة وزير الحربية السوري، في معركة غير متكافئة من حيث العدد والعدة.

بعد الاحتلال الفرنسي لسورية انتقل أحمد مريود إلى شرق الأردن وقاتلت قواته الفرنسيين، هذا الأمر الذي أزعجهم كثيراً فحكموا عليه بالإعدام، وطالبوا الإنكليز الذين كانوا متواجدين في الأردن بتسليمه إليهم، فأرسلت القوات الإنكليزية قوة كبيرة جاءت من فلسطين للقبض عليه، ولكن الهياج الشعبي في عمان عن سماع نبأ محاولة اعتقال أحمد مريود إضافة إلى وجود قوات المجاهدين كبيرة التي بإمرته (حوالي 350 خيال) وألفين من المشاة حالت دون ذلك.

بعد ذلك انتقل أحمد مريود إلى معان ومن ثم إلى الحجاز فالعراق، وقد أدرك أحمد مريود أهمية الحرب السياسية الإعلامية إضافة للحرب العسكرية وعبر عدد من كبار الرجالات السوريين في القاهرة (مثل خير الدين الزركلي وأسعد داغر، وغيرهم) وأسسوا مكتب الاستعلامات السوري الذي كان بمثابه الناطق الإعلامي للثورة ينقل أخبارها أولا بأول ويزود الصحف والوكالات بآخر المستجدات. كما كان على تنسيق تام ودائم مع القيادات الوطنية في الداخل كسلطان باشا الأطرش والشيخ صالح العلي وإبراهيم هنانو والشيخ محمد الاشمر، ويحضّر وإياهم لقيام الثورة السورية الكبرى 1925.

عند قيام الثورة السورية الكبرى 1925 شاركت قواته فيها موزعة على دمشق والغوطة والجولان وشاركوا في كل المعارك، وبدأ يخطط للعودة لما لعودته من أثر كبير. دفع ورفع معنويات المجاهدين وبالفعل عاد إلى جباتا الخشب مرورا بجبل العرب حيث التقى هناك بسلطان الاطرش والقيادات المتواجدة في السويداء ثم انتقل إلى الغوطة ودمشق واصطحب معه خيرة القيادات من أمثال الأمير عز الدين الجزائري وثوار بيت العسلي. وصلت أنباء عودته إلى جباتا الخشب إلى الفرنسيين فاتخذوا خطتهم على الفور بالقضاء عليه وعلى قواته لأن في ذلك إنهاء للثورة، وبالفعل وبينما كانت قيادات الثورة في جباتا الخشب مع أحمد مريود تحضر لإشعال الثورة من جديد لم تمهلهم القوات الفرنسية الوقت فأرسلت طائراتها وجنودها في قوات كبيرة إلى جباتا الخشب صبيحة 31/5/1926 وقامت بوحشية كبيرة طائراتها بقصف جباتا الخشب وتحركت دباباتها مشاركة بالقصف واستمرت المعركة لساعات طوال من ذاك اليوم، مما أدى إلى استشهاد الشهيد أحمد مريود وعدد من القيادات الوطنية في سورية أمثال مجاهدي بيت العسلي إضافة إلى واحد وأربعين شهيدا وشهيدة من آل مريود.

لم يكتف المستعمر الفرنسي باستشهاد أحمد مريود بل أخذوا جثمانه إلى ساحة المرجة وسط دمشق لعرضه أمام الناس ليرهبهم، ولكن دمشق قامت رجالا ونساءً بنثر الزهور والورود وأبت دمشق إلا أن يكون أحمد مريود ضيفها الدائم ودفنته في مقبرة الدقاقة في قبر عاتكة.

المراجع

 أحمد مريود - مركز الشرق العربي للدراسات الحضارية والإستراتيجية

ثوريون
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
وفيات 1926

أحمد مريود


Rita Hayworth and Shawshank Redemption er en roman skrevet af den amerikanske forfatter Stephen King. Romanen er fra hans kollektion fra 1982 kaldet Different Seasons. Den er løst baseret på Leo Tolstoy novelle "God Sees the Truth, But Waits". Den blev filmatiseret i 1994 og udgivet under titlen The Shawshank Redemption, og blev nomineret til syv Academy Award i 1994, inklusive for bedst film. I 2009 blev den skrevet om til teaterstykket The Shawshank Redemption.

Referencer

Litteratur i 1982
Bøger af Stephen King

Rita Hayworth and Shawshank Redemption


القضية 6008 مسلسل دراما بوليسية اجتماعية سوري من إخراج غزوان بريجان وتأليف عبد الله عباسي، والمسلسل يحكي عن مقتل «فهمي السلوري» والذي يمسك القضية قاض نبيل يدعى «القاضي عبد الجليل» وله سبعة أولاد والذي يتعرض للعديد من التهديدات من قبل رجل الأعمال «يوسف النايل».

القصة

طاقم التمثيل
 أمل عرفة - سلوان
 سليم صبري - القاضي عبد الجليل
 فادية الخطاب - زوجة القاضي عبد الجليل - أمينة
 وائل شرف - نديم
 عبد الحكيم قطيفان - يوسف النايل
 نادين - سوسن
 جهاد عبده - وليد
 سوسن أرشيد - منى
 خالد القيش - جميل
 صفاء سلطان - سراب
 حسام تحسين بيك - أبو نادر
 زهير رمضان - عقيد المباحث
 عصام عبه جي - فهمي السلوري
 أدهم مرشد - فؤاد
 أمية ملص - ناديا
 نسرين الحكيم - رحاب
 ضحى الدبس - زوجة يوسف النايل
 ميلاد يوسف - ساطع
 نضال سيجري - سامح

الإنتاج

مقدمة الشارة
حسام تحسين بيك
وائل وهبة
رزان أبو رضوان

مراجع

مسلسلات تلفزيونية سورية

القضية 6008 (مسلسل)


Le collège jésuite classique d'Osijek (dont, en croate, le nom complet est: Isusovačka klasična gimnazija s pravom javnosti) est une institution catholique d'enseignement secondaire sise à Tvrđa, centre historique de la ville d'Osijek, en Croatie orientale. Dirigé par les pères Jésuites le collège fut fondé en 1998.

Histoire
Outre leur engagement linguistico-religieux en faveur de la langue croate les Jésuites eurent, à partir de 1687 une résidence à Osijek, qui fut centre d'où partaient des groupes de 'missionnaires des campagnes', visitant les paroisses et y organisant des missions populaires, pour soutenir la foi catholique dans une région alors sous forte influence ottoman.  Tout cela disparut lorsque la Compagnie de Jésus fut supprimée (1773).

Officiellement ouverte le  le collège reçoit le 25 juin 1998, l'autorisation du ministère croate des Sciences, de l'Éducation et des Sports d'ouvrir ses portes en tant que collège d'études classiques de 4 ans ('gymnasium'). Cela comprend l'apprentissage des langues et cultures latine et grecque tout au long des quatre années avec étude de la littérature ancienne.

23 élèves sont inscrits pour la première année scolaire (1998-1999). Deux classes furent ajoutées au cours des deux années suivantes, comme le prévoit le plan d'inscription scolaire, avec l'approbation du Ministère. Dans un premier temps l'enseignement fut imparti en plusieurs endroits différents, comme la résidence jésuite à Osijek et dans un espace prêté par le Gymnasium II. En 2000, le collège a emménagé dans un nouveau bâtiment.

L'idéal jésuite se reflète dans la devise du collège : Semper magis (latin pour: 'Toujours plus') . Il vise à former des « hommes et des femmes pour les autres » (suivant la formule du père Arrupe) qui sont également solides dans leur foi chrétienne et respectueux des personnes ayant d'autres croyances, ouverts au dialogue. Tout cela, suivant la charte de l'éducation jésuite appelée Ratio Studiorum régulièremment mise à jour.

Osijek
Osijek

Collège jésuite classique d'Osijek


El Campeonato de Fútbol de 1975, fue la edición número 56 de Liga Superior de Costa Rica en disputarse, organizada por la FEDEFUTBOL.

El Deportivo Saprissa logra su cuarto título en forma consecutiva, se juega el campeonato con nueve participantes nuevamente, luego de cinco años.

El Torneo se llevó a cabo del 2 de abril de 1975 al 23 de febrero de 1976.

Los dos primeros lugares clasificaron  al Torneo Fraternidad de 1976.

Equipos participantes

Formato del Torneo

El torneo se jugó en dos etapas, la primera a dos vueltas todos contra todos, donde clasificaron los mejores cuatro equipos, que disputarían el campeonato en una cuadrangular final realizada en el Estadio Nacional, los cinco equipos restantes disputarían una pentagonal para decidir el descenso, el cual se congeló al final el torneo.

Tabla del Torneo

Cuandrangular Final

Pentagonal No Descenso

Planilla del Campeón: Juan Gutiérrez, Sergio Salazar, Guillermo Hernández, Nelson Bastos, Fernando Solano, Bolívar Quirós, Heriberto Rojas, Fernando Hernández, Gerardo Ureña, Marco Antonio Rojas, Hernán Morales, Edgar Marín, Francisco Hernández, Odir Jacques, Rafael Oviedo, Carlos Solano, Asdrúbal Paniagua, Gerardo Alvarado, Jorge Rodríguez, Javier Masís, Wilberth Barquero, Carlos Santana, Gerardo Solano.

Goleadores

Descenso

Torneos

Referencias

Periódico La Nación. Ediciones desde abril de 1975 a febrero de 1976.. https://web.archive.org/web/20101006035533/http://www.nacion.com/Generales/BusquedaGoogle.aspx. Consultado en marzo de 2012.

Gerardo Coto. "1975: ¿Cómo se juega el campeonato?". . Consultado en marzo de 2012.

1975
Costa Rica en 1975
Fútbol en 1975

Campeonato de Fútbol de Costa Rica 1975


Padru (sardisk: Pàdru, Pàtru) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sassari i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 160 meters højde og har 2.121 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 158,00 km² og grænser til kommunerne Alà dei Sardi, Bitti, Lodè, Loiri Porto San Paolo, Olbia, San Teodoro og Torpè.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sassari

Padru


Pyramimonadophyceae, razred zelenih algi. Podijeljen je na 2 reda sa 156 vrsta. Ime reda dolazi po rodu Pyramimonas.

Redovi
 Pseudoscourfieldiales Melkonian, 25
 Pyramimonadales Chadefaud, 115
 Pyramimonadophyceae ordo incertae sedis

Izvori

Prasinophytina

Pyramimonadophyceae


An Poa nervosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Jackson Hooker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Vasey. An Poa nervosa in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Poa

Poa nervosa


Sir Edward Mellanby  (8 April 1884 – 30 January 1955) was a British biochemist and nutritionist who discovered vitamin D and its role in preventing rickets in 1919.

Education
Mellanby was born in West Hartlepool, the son of a shipyard owner, and educated at Barnard Castle School and Emmanuel College, Cambridge, where he studied physiology.

Career
After working as a research student from 1905 to 1907, Mellanby studied medicine at St. Thomas's Hospital in London, and in 1913 became a medical doctor.  He served as a lecturer at King's College for Women in London from 1913 to 1920, during which time he was asked to investigate the cause of rickets. He discovered that feeding caged dogs on a diet of porridge induced rickets, which could then be cured with cod liver oil and concluded that rickets was caused by a dietary factor. It was later discovered that the actual cause of rickets is lack of vitamin D due to lack of sunlight which can be prevented or remedied by ingesting food rich in vitamin D, such as cod liver oil.

He worked on the detrimental effect of foods containing significant phytic acid, particularly cereals.

In 1914 he married May Tweedy, a lecturer at Bedford College (London) who would also carry out research into nutrition and dental disease.

In 1920 he was appointed professor of pharmacology at the University of Sheffield, and consultant physician at the Royal Infirmary in that city. He then served as the secretary of the Medical Research Council from 1933 to 1949.

He was elected a Fellow of the Royal Society in 1925. He was awarded their Royal Medal in 1932 and their Buchanan Medal in 1947.

In 1932, Mellanby was awarded the Cameron Prize for Therapeutics of the University of Edinburgh. He delivered the Croonian Lecture to the Royal College of Physicians in 1933 and the Croonian lecture to the Royal Society in 1943, both on the subject of diet.

He was knighted (KCB) in the 1937 Coronation Honours and made GBE in the 1948 New Year Honours.  He was appointed an Honorary Physician to the King in 1937.

Selected publications

Publications include Nutrition and Disease – the Interaction of Clinical and Experimental Work (Edinburgh and London: Oliver and Boyd, 1934). In the work, he writes extensively on vitamin deficiency. He delivered the Harveian Oration to the Royal College of Physicians in 1938.

Experimental Rickets (1925)
The Fat-Soluble Vitamins (1933)
A Story of Nutritional Research (1950)
The Chemical Manipulation of Food (1951)

References

1884 births
1955 deaths
Academics of the University of Sheffield
Alumni of Emmanuel College, Cambridge
British biochemists
British nutritionists
Diet food advocates
Fellows of the Royal College of Physicians
Fellows of the Royal Society
Fullerian Professors of Physiology
Knights Commander of the Order of the Bath
Knights Grand Cross of the Order of the British Empire
People educated at Barnard Castle School
People from West Hartlepool
Royal Medal winners
Vitamin researchers

Edward Mellanby


Ecliptinae, podtribus glavočika, dio tribusa Heliantheae. Postoji pedesetak rodova.

Rodovi

 Acunniana Orchard
 Apowollastonia Orchard
 Aspilia Thouars
 Baltimora L.
 Blainvillea Cass.
 Calyptocarpus Less.
 Clibadium F.Allam.
 Damnxanthodium Strother
 Delilia Spreng.
 Dimerostemma Cass.
 Eclipta L.
 Elaphandra Strother
 Eleutheranthera Poit. ex Bosc
 Exomiocarpon Lawalrée
 Fenixia Merr.
 Hoffmanniella Schltr. ex Lawalrée
 Idiopappus H.Rob. & Panero
 Indocypraea Orchard
 Iogeton Strother
 Jefea Strother
 Kingianthus H.Rob.
 Lantanopsis C.Wright ex Griseb.
 Lasianthaea DC.
 Leptocarpha DC.
 Lipoblepharis Orchard
 Lipochaeta DC.
 Lundellianthus H.Rob.
 Melanthera Rohr
 Monactis Kunth
 Oblivia Strother
 Otopappus Benth.
 Oyedaea DC.
 Pascalia Ortega
 Pentalepis F.Muell.
 Perymeniopsis H.Rob.
 Perymenium Schrad.
 Plagiolophus Greenm.
 Podanthus Lag.
 Quadribractea Orchard
 Rensonia S.F.Blake
 Riencourtia Cass.
 Schizoptera Turcz.
 Sphagneticola O.Hoffm.
 Steiractinia S.F.Blake
 Synedrella Gaertn.
 Synedrellopsis Hieron. & Kuntze
 Tilesia G.Mey.
 Trigonopterum Steetz ex Andersson
 Tuberculocarpus Pruski
 Tuxtla Villaseñor & Strother
 Wamalchitamia Strother
 Wedelia Jacq.
 Wollastonia DC. ex Decne.
 Zexmenia La Llave
 Zyzyxia Strother

Izvori

Heliantheae

Ecliptinae


296987 Piotrflin este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
296987 Piotrflin este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la observatorul astronomic din Andrușivka. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,21 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 15,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 296001-297000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2010
Centura de asteroizi

296987 Piotrflin


Marcellous Starkos, conocido como Marcel Starks (nacido el  en Chicago, Illinois)  es un exjugador de baloncesto estadounidense. Con 2.03 de estatura, jugaba en la posición de pívot.

Equipos
1971-1974:  Universidad de Murray State
1978-1982:  Fortitudo Bolonia
1982-1984:  FC Barcelona
1984-1985:  Pallacanestro Treviso
1985-1986:  Círcol Catòlic de Badalona
1985-1986:  OAR Ferrol
1986-1987:  Napoli Basket
1987-1988:  Pallacanestro Pavia
1988-1989:  Virtus Bolonia

Palmarés
 Liga Española: 1
FC Barcelona: 1982/83.
 Copa del Rey: 1
FC Barcelona: 1982-83.
 Copa Italia: 1
Virtus Bologna: 1989.

Enlaces externos
 Ficha del jugador  en ACB.com
 Ficha en Lega Basket Serie A

Baloncestistas de Illinois
Baloncestistas de los Murray State Racers
Baloncestistas de la Liga ACB
Baloncestistas del Fútbol Club Barcelona
Baloncestistas del Club Baloncesto OAR Ferrol
Baloncestistas del Círcol Catòlic de Badalona
Baloncestistas estadounidenses de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas del Pallacanestro Treviso
Baloncestistas del Napoli Basket (1978)
Baloncestistas del Virtus Pallacanestro Bologna
Baloncestistas del Fortitudo Bologna
Baloncestistas del Pallacanestro Pavia
Nacidos en Chicago

Marcel Starks


Philipp Nicodemus Frischlin (also spelled Nikodemus) (22 September 1547 – 29 November 1590) was a German philologist, poet, playwright, mathematician, and astronomer, born at Erzingen, today part of Balingen in Württemberg, where his father was parish minister.

Life

He was educated as a scholar of "Tübinger Stift" at the university of Tübingen, where in 1568 he was promoted to the chair of poetry and history. In 1575 for his comedy of Rebecca, which he read at Regensburg before the emperor Maximilian II, he was rewarded with the laureateship, and in 1577 he was made an  imperial
count palatine (Comes palatinus Caesareus) or Pfalzgraf.

In 1582 his unguarded language and reckless life made it necessary that he should leave Tübingen, and he accepted a mastership at Laibach in Carniola (nowadays Ljubljana in Slovenia), which he held for about two years. Shortly after his return to the university in 1584, he was threatened with a criminal prosecution on a charge of immoral conduct, and the threat led to his withdrawal to Frankfurt am Main in 1587. For eighteen months he taught in the Brunswick gymnasium, and he appears also to have resided occasionally at Strasbourg, Marburg and Mainz. From the last-named city he wrote certain libelous letters, which led to his being arrested in March 1590. He was imprisoned in the fortress of Hohenurach, near Reutlingen, where, on the night of 29 November 1590, he was killed by a fall in attempting to let himself down from the window of his cell.

Work

Frischlin's prolific and versatile genius produced a great variety of works, which entitle him to some rank both among poets and among scholars. In his Latin verse he often successfully imitated the classical models; his comedies are not without freshness and vivacity; and some of his versions and commentaries, particularly those on the Georgics and Bucolics of Virgil, though now well-nigh forgotten, were important contributions to the scholarship of his time. There is no collected edition of his works, but his Opera poetica were published twelve times between 1535 and 1636.

Among those most widely known may be mentioned:
the Hebraeis (1590), a Latin epic based on the Scripture history of the Jews
the Elegiaca (1601), his collected lyric poetry, in twenty-two books
the Opera scenica (1604) consisting of six comedies and two tragedies (among the former, Julius Caesar redivivus, completed 1584)
the Grammatica Latina (1585)
the versions of Callimachus and Aristophanes
the commentaries on Persius and Virgil
See the monograph of David Friedrich Strauss (Leben und Schriften des Dichters und Philologen Frischlin, 1856).

Literature
 D. F. Strauß, "Leben und Schriften des Dichters und Philologen Nicodemus Frischlin", 1856.
 S. Holtz, D. Mertens (Hsg.), "Nicodemus Frischlin (1547 - 1590), poetische und prosaische Praxis unter den Bedingungen des konfessionellen Zeitalters", Stuttgart, Bad Cannstatt 1999.
 Gustav Bebermeyer: Nicodemus Frischlin. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Bd. 5, S. 620

References

External links
Online Galleries, History of Science Collections, University of Oklahoma Libraries High resolution images of works by and/or portraits of Philipp Nicodemus Frischlin in .jpg and .tiff format.

1547 births
1590 deaths
People from Balingen
16th-century German poets
German philologists
16th-century German mathematicians
16th-century German astronomers
People from the Duchy of Württemberg
Imperial counts palatine
German male poets
German male dramatists and playwrights
16th-century German writers
16th-century German male writers

Philipp Nicodemus Frischlin


Bakkegårdsskolen er navnet på flere skoler i Danmark:
 Bakkegårdsskolen (Aarhus)
 Bakkegårdsskolen (Gentofte)
 Bakkegårdsskolen (Langeskov)

Bakkegårdsskolen


Die Johanniskirche in Bielefeld, Nordrhein-Westfalen, ist ein 1901 fertiggestellter evangelisch-lutherischer Kirchenbau, der seit 1985 unter Denkmalschutz steht.

Geschichte und Architektur
Die asymmetrisch konzipierte Kirche aus hammerrechtem Bruchstein-Mauerwerk wurde 1899–1901 nach Plänen des Bielefelder Architekten Alexander Trappen errichtet. Sie wurde als Emporenkirche mit einer halbrunden Apsis gestaltet, Trappen orientierte sich dabei an den Formen der rheinischen Spätromanik.

Der Kirchturm steht seitlich der nach Westen gerichteten Hauptfassade, die durch einen übergiebelten Vorbau mit einem Säulenportal und darüber durch eine Bogenfenster-Reihe akzentuiert wird. Die südliche Längsseite ist einfach, die nördliche Längsseite ist mit Gruppen- und großen Radfenstern unter zwei Quergiebeln relativ aufwändig gestaltet. Die Fassaden des Turms sind in den oberen Geschossen durch Lisenen und Friese gegliedert.

Das Innere der Kirche wird durch die deckelartige Holzdecke und die Emporen im nördlichen Seitenschiff geprägt.

Siehe auch
 Liste von Sakralbauten in Bielefeld

Literatur
 Ulrich Althöfer: Die Johanniskirche in Bielefeld. Kirche im Wandel. In: Ravensberger Blätter, Heft 1/2012, S. 23–39.
 Ursula Quednau (Bearb.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen II: Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. 104.

Weblinks

 Geschichte und Fotos (abgerufen am 21. März 2012)
 Evangelisch-lutherische Lydia-Kirchengemeinde

Johanneskirche
Bielefeld
Bielefeld
Bauwerk des Historismus in Bielefeld
Johanneskirche
Bielefeld
Erbaut in den 1900er Jahren
Johanneskirche
Bielefeld

Johanniskirche (Bielefeld)


Sierra Nevada (Snæfjöll) er fjallgarður á suður-Spáni, í Andalúsíu. Mulhacén er hæst punkturinn, 3.479 metrar og er hæsta fjall meginlands Spánar (Teide á Kanaríeyjum er hæsti punktur landsins). Í fjöllunum er syðsta skíðasvæði Evrópu. Þjóðgarður er í fjallgarðinum sem ber sama heiti.

Fjöll á Spáni
Fjallgarðar í Evrópu

Sierra Nevada (Spánn)


El niño de nieve es un libro publicado por primera vez en 1889 por Manuel del Palacio.

Publicación
El niño de nieve es un libro de versos de 38 páginas, que se divide en 6 secciones. Se menciona en La España Moderna en 1890 y fue llamado lo "mejor de lo mejor escrito por los contemporáneos."

Véase también

Referencias

Fuentes

Literatura en español
Libros de 1889

El niño de nieve


Mario Sequi, né le  à Cagliari (Sardaigne) et mort en  à Rome, est un réalisateur et scénariste italien.

Biographie
Sequi est né en Sardaigne en 1913. D'abord acteur de théâtre, puis assistant-metteur en scène et organisateur de spectacles, il s'installe à Rome où il commence à collaborer à des productions cinématographiques en tant que scénariste.

Il a réalisé son premier film en 1948, L'isola di Montecristo. Sequi a poursuivi cette activité jusqu'en 1974, réalisant 11 films dont les thèmes vont de l'aventure au drame social.

Il a épousé l'actrice .

Filmographie

Réalisateur
 1948 :
 1949 : Monastero di Santa Chiara
 1950 : Cet amour éternel (Altura)
 1951 : Histoire d'un crime (Cronaca di un delitto)
 1951 : Le Trésor maudit (Incantesimo tragico)
 1961 : Jeunesse de nuit (Gioventù di notte)
 1965 : Les Forcenés (Gli uomini dal passo pesante)
 1967 :  (Il cobra)
 1970 :  (Le tigri di Mompracem)
 1972 :  (Fratello homo sorella bona)
 1974 :
 1975 :  (La verginella)

Scénariste
 1945 : O sole mio de Giacomo Gentilomo
 1949 : Monastero di Santa Chiara de Mario Sequi
 1950 : Cet amour éternel (Altura) de Mario Sequi
 1951 : Histoire d'un crime (Cronaca di un delitto) de Mario Sequi
 1951 : Le Trésor maudit (Incantesimo tragico) de Mario Sequi
 1970 :  (Le tigri di Mompracem) de Mario Sequi
 1975 :  (La verginella) de Mario Sequi

Bibliographie
 Dizionario Bolaffi del cinema - I registi, Torino 1979
 Dizionario dei registi di Pino Farinotti, SugarCo Milano 1993
 Catalogo Bolaffi del cinema italiano 1945/1955 - 1956/1965 - 1966/1975.

Notes et références

Liens externes

Naissance en juin 1913
Naissance à Cagliari
Réalisateur italien
Scénariste italien de cinéma
Assistant réalisateur
Décès à Rome
Décès en 1992

Mario Sequi


Sheela na gigs are figurative carvings of naked women displaying an exaggerated vulva. They are architectural grotesques found throughout most of Europe on cathedrals, castles, and other buildings. The greatest concentrations can be found in Ireland, Great Britain, France and Spain, sometimes together with male figures. Ireland has the greatest number of surviving sheela na gig carvings; Joanne McMahon and Jack Roberts cite 101 examples in Ireland and 45 examples in Britain. One of the best examples may be found in the Round Tower at Rattoo, in County Kerry, Ireland.  There is a replica of the Round Tower sheela na gig in the County Museum in Tralee town. Another well-known example may be seen at Kilpeck in Herefordshire, England.

The carvings may have been used to ward off death, evil and demons. Other grotesque carvings, such as gargoyles and hunky punks, were frequently part of church decorations all over Europe. It is commonly said that their purpose was to keep evil spirits away (see apotropaic magic). They often are positioned over doors or windows, presumably to protect these openings.

Origin

Scholars disagree about the origins of the figures. James Jerman and Anthony Weir believe the sheela na gigs were first carved in France and Spain during the 11th century; the motif eventually reached Britain and then Ireland in the 12th century. Jerman and Weir's work was a continuation of research begun by Jorgen Andersen, who wrote The Witch on the Wall (1977), the first serious book on sheela na gigs. Eamonn Kelly, Keeper of Irish Antiquities at the National Museum of Ireland in Dublin, draws attention to the distribution of sheela na gigs in Ireland to support Weir and Jerman's theory; almost all of the surviving in situ sheela na gigs are found in areas of Anglo-Norman conquest (12th century). The areas which remained governed by native Irish have few sheela na gigs. Weir and Jerman also argue their location on churches and the grotesque features of the figures, by medieval standards, suggests they represented female lust as hideous and sinfully corrupting.

Another theory, espoused by Joanne McMahon and Jack Roberts, is the carvings are remnants of a pre-Christian fertility or mother goddess religion. They note what they claim are differences of materials and styles of some sheela na gigs from their surrounding structures, and noting some are turned on their side, to support the idea they were incorporated from previous structures into early Christian buildings.

Etymology
The name was first published in the Proceedings of the Royal Irish Academy 1840–1844, as a local name for a carving once present on a church gable wall in Rochestown, County Tipperary, Ireland; the name also was recorded in 1840 by John O'Donovan, an official of the Ordnance Survey of Ireland, referring to a figure on Kiltinan Castle, County Tipperary. Scholars disagree about the origin and meaning of the name in Ireland, as it is not directly translatable into Irish. Alternative spellings of "Sheela" may sometimes be encountered; they include Sheila, Síle and Síla. According to the Oxford English Dictionary, it is derived from Irish, Síle na gcíoch, meaning "Julia of the breasts".

Jørgen Andersen writes that the name is an Irish phrase, originally either Sighle na gCíoch, meaning "the old hag of the breasts", or Síle ina Giob, meaning "Sheila (from the Irish Síle, the Irish form of the Anglo-Norman name Cecile or Cecilia) on her hunkers". Patrick S. Dinneen also gives Síle na gCíoċ, stating it is "a stone fetish representing a woman, supposed to give fertility, [generally] thought to have been introduced by the Normans." Other researchers have questioned these interpretations – few sheela na gigs are shown with breasts – and expressed doubt about the linguistic connection between ina Giob and na Gig. The phrase "sheela na gig" was said to be a term for a hag or old woman.

Barbara Freitag devotes a chapter to the etymology of the name in her book Sheela-Na-Gigs: Unravelling an Enigma. She documents references earlier than 1840, including a Royal Navy ship Sheela Na Gig, and an 18th-century dance called the Sheela na gig. The Irish slip jig, first published as "The Irish Pot Stick" (c.1758), appears as "Shilling a Gig" in Brysson's A Curious Collection of Favourite Tunes (1791) and "Sheela na Gigg" in Hime's 48 Original Irish Dances (c.1795). These are the oldest recorded references to the name, but do not apply to the architectural figures. The Royal Navy's records indicate the name of the ship refers to an "Irish female sprite". Freitag discovered that "gig" was a Northern English slang word for a woman's genitals. A similar word in modern Irish slang  () also exists, further confusing the possible origin of the name.

Weir and Jerman use the name sheela for the figure because it had entered popular usage; they also term figures of both sexes "exhibitionist". They cite Andersen's second chapter as a good discussion of the name. Andersen says there is no evidence that "sheela na gig" was ever a popular name for the figures when they were created. It began during the mid-19th century "where popular understanding of the characteristics of a sheela were vague and people were wary of its apparent rudeness". An earlier reference to the dubious nature of the name is made by H. C. Lawlor in an article in Man Vol. 31, January 1931 (Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland), in which he writes, "The term 'sheela-na-gig' has no etymological meaning and is an absurd name." Andersen, Weir and Jerman, and Freitag all dismiss the name as being modern and somewhat arbitrary.

The oldest recorded name for one of the figures is "The Idol", which relates to the figure at Holy Cross Church in Binstead on the Isle of Wight. This name was mentioned by R. Worsley in his The History of the Isle of Wight (1781) and noted also by J. Albin in A New, Correct, and Much-improved History of the Isle of Wight (1795) (Andersen page 11). The name "The Idol" also was applied to a now lost figure in Lusk, Ireland and was recorded as being in use around 1783.

Hypotheses
Much of the disagreement among scholars about these figures concerns exactly what they are meant to represent, and no theory explains all the figures.

Survival of a pagan goddess
A popular hypothesis is sheela na gigs represent a pagan goddess, but academics believe the situation was more complex, with multiple interpretations and roles for the female character as spiritual traditions changed over time. The goddess in question usually is identified as Celtic, the hag-like Cailleach figure of Irish and Scottish mythology. Margaret Murray proposed this, as did Anne Ross, who wrote in her essay "The Divine Hag of the Pagan Celts", "I would like to suggest that in their earliest iconographic form they do in fact portray the territorial or war-goddess in her hag-like aspect". Georgia Rhoades suggests the figures may represent the crone or an earth goddess from Celtic mythology.

Mircea Eliade's The Encyclopedia of Religion (1993) draws parallels between the sheela na gig and the ancient Irish myth of the goddess who granted kingship. She would appear as a lustful hag, and most men would refuse her advances, except for one man who accepted. When he had relations with her, she was transformed into a beautiful maiden who would confer royalty onto him and bless his reign. There are additional variants of this common Northern European motif (see "Loathly lady"). Andersen devotes a chapter to this theory, entitled "Pagan or Medieval". While suggesting possible pagan influences on Irish sheela na gigs, he considers them as having a medieval context. He argues that pagan origins are less likely than influence from the continent during the medieval period: "What can be said against it, is that it is less easily proved and can be less easily illustrated than the possible continental, French origin for the motif discussed in earlier chapters" (The Witch on the Wall, p. 95).

Weir and Jerman explore the possible influence of the ancient Greek Baubo figurine on the motif, but they acknowledge the link is tenuous. They write, "It makes for very interesting speculation, but the amount of evidence is not large".

Freitag explores possible Celtic pagan origins, but finds little to suggest a link; "in particular the notion of the divine hag being a portrayal of the Ur-Sheela has to be firmly dismissed as wayward conjecture" (Sheela na gigs: Unravelling an Enigma, page 41). Although scholars have used evidence to reject the theory, it is popularly held.

Fertility

This hypothesis usually is combined with the "goddess" explanation. Barbara Freitag suggests the figures were used in a fertility context and associate them with "birthing stones". There is folkloric evidence of at least some of the sheela na gigs being used in this manner, with the figures being loaned out to women in labour. Other examples are associated with wedding traditions. According to Margaret Murray, the figure in Oxford at the church of St Michael at the North Gate has an associated tradition of being shown to brides on their wedding day. This theory does not seem to apply to all the figures: some are thin with their ribs showing and thin breasts, which do not suggest fertility. Others are plump and are shown in a sexual context with a partner (as at Whittlesford). Theresa Oakley and Alex Woodcock recently discovered an exhibitionist couple at Devizes, who seem to represent fertility. The faces of some figures are striated, indicating scarring or tattoos. Weir notes a close examination of the figures reveals features which are not consistent with a fertility function.

Warning against lust
Weir and Jerman suggested the sheela na gigs served to warn against lust. They see the figures as a religious warning against sins of the flesh. Exhibitionist figures of all types—male, female, and bestial—are found frequently in the company of images of beasts devouring people and other hellish images. These images, they argue, were used as a means of religious instruction to a largely illiterate populace. As part of this interpretation, they explore a continental origin for the figures. Andersen first suggested this origin, and Weir and Jerman continued and expanded this line of inquiry. They argue the motif migrated from the continent via the pilgrim routes to and from Santiago de Compostela. (Freitag argues against this.) Pilgrim sculptors noted what they had seen on the route and ended up carving their own interpretations of the motifs. Eventually, the exhibitionist motif was transferred to Ireland and Britain. This theory seems to accommodate many of the religious figures but relates less well to some of the secular ones. Images carved on castles would not seem to be serving a religious purpose. The figure at Haddon Hall appears on a stable (although this may have been moved from elsewhere). The theory does not seem to apply to all the figures.

Protection against evil

Andersen and Weir and Jerman think the figures may also have been used as protection against evil. This would explain the use of the figures on structures such as castles. They served an apotropaic function, designed to ward off evil. In Ireland, some of the figures were called "The Evil Eye Stones", which supported their theory. Some folkloric evidence is known of anasyrma (skirt-lifting) being used by women to ward off evil spirits.

Andersen reproduces an 18th-century illustration by Charles Eisen from La Fontaine's Nouveaux Contes (1764) showing a demon being repulsed by the sight of a woman lifting her skirt to display her genitals.

Weir and Jerman relate a story from The Irish Times (23 September 1977) in which a potentially violent incident involving several men was averted by a woman exposing her genitals to them. They doubt, however, whether the story was true. Weir and Jerman go on to suggest that the apotropaic function seems to have been gradually ascribed to the figures over time. While this theory seems to apply to most of the secular and some of the religious figures, it does not apply to all of them.

Feminist reinterpretation of the image
Feminist scholarship has reinterpreted the concept of the sheela na gig especially in terms of the image as evil or embodiment of sin. Feminists have adopted the image as an icon with feminist authors viewing the sexuality of the sheela na gig more positively as an empowering figure. Reverence for female sexuality and vulvas can be seen in the art of Judy Chicago's The Dinner Party and The Vagina Monologues by Eve Ensler. In Wide-open to Mirth and Wonder, Luz Mar González-Arias argues that the creative re-imagining of this medieval female figure can "encourage contemporary women to stop perceiving their own corporeality as a heavy, awkward and shameful burden of guilt". Irish writer Molly Mullin's essay Representations of History, Irish Feminism, and the Politics of Difference claims that the image of the Sheela na gig has almost become emblematic of Irish feminism as a force for hope and change. Scholar Georgia Rhoades argues that for many contemporary feminists the gesture of the Sheela's unapologetic sexual display is "a message about her body, its power and significance—a gesture of rebellion against misogyny, rather than an endorsement of it".

Distribution

As noted above, Ireland has the greatest number of known sheela na gigs. At one time, they were mistakenly thought to be a uniquely Irish practice; however, scholars realized that the sheela na gig motif could be found all over western and central Europe. Accurate numbers of figures are difficult to reach, as the interpretation of what is a sheela na gig will vary among scholars. For example, Freitag omits the Rochester figure from her list while Weir and Jerman include it. Concannon includes some worn figures which only she has identified as sheela na gigs. With renewed interest in the topic, scholars have recently identified previously unknown figures, so more could be discovered.

A significant number of figures are found in Romanesque contexts, especially in France, northern Spain, Britain, and Norway. In Ireland figures commonly are found in areas of Norman influence.

Contemporary examples can be found in Ireland as part of Project Sheela.

Parallels
The Encyclopedia of Religion, in its article on yoni, notes the similarity between the positioning of many sheela na gigs above doorways or windows and the wooden female figures carved over the doorways of chiefs' houses (bai) in the Palauan archipelago. Called dilukai (or dilugai), they are typically shown with legs splayed, revealing a large, black, triangular pubic area; the hands rest upon the thighs. The writers of the encyclopedia article say:

See also

 Baubo
 Cailleach
 Dilukai
 Green Man
 Herma
 Lajja Gauri
 Vagina and vulva in art

References

Further reading
 Devereux, George, Baubo, la vulva mythique, 1983, Paris, J.-C. Godefroy [German edition, 1981, Frankfurt am Main]
 Dexter, Miriam Robbins & Mair, Victor H., Sacred Display: Divine and Magical Female Figures of Eurasia, 2010, Amherst, New York: Cambria Press
 Ross, Dr Anne, Pagan Celtic Britain, 1967,
 Wright, Thomas, On The Worship of the Generative Powers during the Middle Ages of Western Europe, 1865/66 (Attributed) Appended to the 1865 reprint of Sir Richard Payne Knight's An account of the remains of the worship of Priapus (Scanned facsimile available on Internet Archive see pp132–134)

Articles
 Dexter, Miriam Robbins & Goode, Starr, "The Sheela na gigs, Sexuality, and the Goddess in Ancient Ireland", Irish Journal of Feminist Studies, 4 (2), Mary Condren, ed., (2002), 50–75
 Ford, Patrick K. "The Which on the Wall: Obscenity Exposed in Early Ireland". In Obscenity: Social Control and Artistic Creation in the European Middle Ages, ed. Jan M. Ziolkowski, 76–90. Leiden: Brill, 1998.
 Goode, Starr & Dexter, Miriam Robbins, "Sexuality, the Sheela na gigs, and the Goddess in Ancient Ireland", ReVision, Vol. 23, No. 1 (2000): 38–48
 Goode, Starr,"Sheela na gig: Dark Goddess of Europe," Goddesses in World Culture, Volume 2. Santa Barbara, California: Praegar. pp. 209–223.  2011
 Goode, Starr, "The Power of Display: Sheela na gigs and Folklore Customs ," About Place Journal Vol. 2, Issue 2.
 Oakley, Dr. Theresa & Woodcock, Dr. Alex, "The Romanesque Corbel Table at St John's, Devizes and its Sheela na gig", Wiltshire Archaeological and Natural History Magazine Vol 99 (2006)
 Costa, Joaquim Luís – "Lust and iconography in the Portuguese Romanesque sculpture". Medievalist [Online]. # 17 (January – June 2015). [Accessed 01/01/2015]. Available in  ,

External links

 SheelaNaGig.org A guide to sheela na gig carvings and sheela na gigs in the United Kingdom
 Ireland's Sheela Na Gigs A comprehensive guide to all the Sheela na Gigs in Ireland
 Hortusdeliciarum A guide to exhibitionist figures in France
 Satan in the Groin  An extensive guide to male and female exhibitionist carvings in Western Europe by the co-author of "Images of Lust".
 Excerpt from The Story of V: A Natural History of Female Sexuality by Catherine Blackledge Includes several references to apotropaic exposure of female genitalia
 The Anatomy of a Church – Part 2 by Ernest L. Martin, Ph.D., 1998 Female symbolism in church architecture, with several references to sheela na gigs
 Igrejas Românicas em Portugal A guide to Romanesque churches in Portugal. Includes male and female exhibitionist figures.
 Sheela na Gigg from 48 Original Irish Dances (score). (because References [8] above has a broken link)

Sheela na gigs
Celtic goddesses
European folklore
Female legendary creatures
Grotesques
Iconography
Irish art
Irish folklore
Irish words and phrases
Nude sculptures
Objects believed to protect from evil
Sculptures of women
Vagina and vulva in art
Visual motifs
Yonic symbols

Sheela na gig


Alphonse Areola (født 27. februar 1993 i Paris, Frankrig) er en filippinsk-fransk fodboldspiller, der spiller som målmand hos West Ham. Han har derudover spillet på lejebasis hos Lens, Bastia, Villarreal, Real Madrid og Fulham. I sidstnævnte klub blev Areola kåret til årets spiller i 2020-21-sæsonen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Frankrig
Fodboldspillere fra Paris Saint-Germain
Fodboldspillere fra RC Lens
Fodboldspillere fra SC Bastia
Fodboldspillere fra Villarreal CF
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022

Alphonse Areola


دانيال «داني» لي روز  (ولد في 2 يوليو 1990 دونكاستر، جنوب يوركشاير) هو لاعب كرة قدم إنجليزي يلعب لنادي توتنهام هوتسبر.

بدء مشوار حيه مع نادى ليدز يونايتد قي قطاع الناشئين حتى انتقله إلى نادى توتنهام

يوم 25 يوليو 2007، وقعت روز توتنهام عن قيمة الصفقة في منطقة £ 1,000,000.
في مارس 2009 داني روز أعير إلى نادي واتفورد للفترة المتبقية من الموسم 2008-09.
يوم 29 سبتمبر 2009، وانضم روز إلى نادى بيتربرو على سبيل الإعارة حتى يناير 2010. روز عاد إلى توتنهام في 11 نوفمبر 2009.
لعب روز مباراة كامله لأول مرة لتوتنهام في كأس الاتحاد الإنجليزي (2-2) ضد ناديه السابق ليدز يونايتد. واستهجن روز من قبل مشجعي ناديه السابق.
قدم روز لأول مرة في الدوري الممتاز ضد ارسنال، وسجل الهدف الأول في المباراة بعد عشر دقائق حيث فاز توتنهام 2-1 في الدوري الإنجليزي الممتاز يوم 14 أبريل 2010 ووصف الهدف بأنه «من تسديدة مدوية حتى يتسنى لك سماع صوت حزاءه فوق ضجيج صاخب من الجمهور» في صحيفة التايمز واستشهد بها كواحد من أهداف الموسم من قبل المعلق اندي غراي.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز
مدافعو كرة قدم رجالية
أجنحة كرة قدم
أشخاص على قيد الحياة
إنجليز من أصل جامايكي
رياضيون إنجليز سود
رياضيون بريطانيون سود
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2016
لاعبو توتنهام هوتسبر
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو سندرلاند
لاعبو كأس العالم 2018
لاعبو كرة قدم إنجليز
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012
لاعبو كرة قدم من دونكاستر
لاعبو ليدز يونايتد
لاعبو منتخب إنجلترا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إنجلترا لكرة القدم
لاعبو منتخب إنجلترا لكرة القدم للشباب
لاعبو منتخب بريطانيا العظمى الأولمبي لكرة القدم
لاعبو نادي بريستول سيتي
لاعبو نادي بيتربورو يونايتد
لاعبو نادي واتفورد
لاعبو نيوكاسل يونايتد
مواليد 1990
مواليد في دونكاستر

داني روز


Superskup Perzej-Ribe (SCl 40) jedna je od najvećih struktura u svemiru. Čak i na udaljenosti od 250 milijuna svjetlosnih godina, ovaj se lanac skupova galaksija širi preko više od 40° sjevernog zimskog neba. Superskup Perzej-Ribe jedan je od dvije dominantne koncentracije galaksija (druga je Mjesni superskup) u obližnjem svemiru (unutar 300 milijuna svjetlosnih godina). Ovaj superskup također graniči s istaknutom prazninom, prazninom Bik, i dio je vlakna Perzej-Pegaz koji se proteže na oko milijardu svjetlosnih godina.

Skupovi
Glavni skupovi superskupa Persej-Ribe su Abell 262, Abell 347 i Abell 426.

Vidi također

 Abellov katalog
 Struktura svemira na velikoj skali
 Popis Abellovih galaktičkih skupova
 Superskupovi galaktika

Izvori

Vanjske poveznice
 Superskup Perzej-Ribe, atlasoftheuniverse.com

Galaktički superskupovi

Superskup Perzej-Ribe


Krasnopolianski  es un posiólok del raión de Krasnoarméiskaya del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en las tierras bajas de Kubán-Azov, al inicio del delta del Kubán, 18 km al sudeste de Poltávskaya y 60 km al oeste de Krasnodar. Tenía 429 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Oktiábrskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Краснополянский.

 Mapa topográfico soviético en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Krasnoarméiskaya del krai de Krasnodar

Krasnopolianski


Le Musée de l'eau de Douala (Littoral, Cameroun) est situé à Bona'Anja par Siga Bonjo, dans le canton Wouri Bwele au Cameroun.

Histoire
Le Musée de l'eau se trouve à Yabassi et est fondé par Narcisse Mouelle Kombi.

Tourisme

Architecture
Le bâtiment à la forme d'une ellipse. Il est construit sur une plateforme et suspendu au-dessus des marées de l'estuaire du Wouri.

Collection
Le musée de l'eau possède une collection riche d'objets de la pêche des peuples Sawa alentour. On peut y trouver des exemplaires de tangué.

Soutien Institutionnel

 Ministère des Arts et de la Culture
 Ministère du Tourisme et des Loisirs

Tourisme au Cameroun
Musée au Cameroun
Douala

Musée de l’eau


Tricotilomania este dorința patologică și obsesivă a unei persoane de a-și smulge părul și e considerată o afecțiune rară, însă nu a fost studiată destul încât să i se poată determina gradul de prevalență în ansamblu.

Simptome
Simptomele tricotilomaniei includ: smulgerea repetată a părului, ceea ce conduce la formarea de zone sensibile în care părul nu mai crește, senzația de tensiune resimțită în momentele dinainte să îți smulgă firele de păr sau atunci când încearcă să reziste tentației, senzația de plăcere sau ușurare pe care o experimentează persoana în momentul în care își smulge părul.

Tricotilomania este clasificată ca fiind o tulburare de control a impulsurilor, din cauza faptului că oamenii nu pot să se opună și nu reușesc să controleze impulsul de a-și smulge părul. Această afecțiune se înscrie și în spectrul tulburărilor obsesiv-compulsive, cu care se asemene mult, în special în privința caracterului compulsiv și repetitiv al acțiunilor pe care le presupune. Printre bolile care se înscriu în categoria tulburărilor repetitive concentrate pe propriul corp se numără și rosul unghiilor, tulburările de alimentați, dismorfofobia (teama patologică de a deveni diform) sau sindromul Tourette.

Cauze ce favorizează apariția tricotilomaniei
În privința tricotilomaniei, motivele care conduc la apariția bolii nu sunt bine stabilite. Anumite opinii psihanaliste pun această afecțiune în cârca lipsei sau separării de un om apropiat, dar sunt și teoreticieni, mai ales behavioriști, care zic despre aceste comportamente că sunt vicioase și originate în copilărie și se mențin când înaintezi în vârstă pentru că de la început nu sunt percepute ca fiind nocive.

Tratarea tricotilomaniei
Diverse medicamente psihiatrice se folosesc pentru a ajuta persoanele diagnosticate cu tricotilomanie. Un medicament de utilizat este clomipramina, de obicei considerat a fi un medicament anti-obsesional. Unele persoane nu răspund pozitiv tratamentului cu medicamente.

Manii

Tricotilomanie


Campina do Simão es un municipio brasileño del estado de Paraná.
Fue creado a través de la Ley estatal nº 11.180 del 4 de octubre de 1995, separándose de Guarapuava.

Posee un área es de 449,401 km² representando 0,2255 % del estado, 0,0797 % de la región y 0,0053 % de todo el territorio brasileño. Se localiza a una latitud 25º04'44" sur y a una longitud 51º49'37" oeste, estando a una altitud de 994 m. Su población estimada en 2020 era de 3.859 habitantes.

 Demografía

Población total: 3.859

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,630 (2010)

Referencias

Enlaces externos

 Blog de la Ciudad
 Confederación Nacional de Municipios

Localidades de Paraná

Campina do Simão


Annapurna Maharana (3 de novembro de 1917 – 31 de dezembro de 2012) foi uma ativista pró-independência da Índia que participou do movimento de independência indiano. Além disso, destacou-se como uma defensora dos direitos sociais e das mulheres. Ela tinha uma forte ligação com Mohandas Gandhi, o líder pacifista da resistência indiana.

Biografia
Filha de Rama Devi e Gopabandhu Choudhury, dois líderes do movimento de independência da Índia, Maharana nasceu em Orissa em 3 de novembro de 1917. Desde os quatorze anos, engajou-se na luta contra o colonialismo britânico, seguindo os princípios de Mohandas Gandhi. Em 1934, ela acompanhou Gandhi em uma marcha pelos direitos dos intocáveis (Harijan Pada Yatra) que percorreu Orissa de Puri a Bhadrak. Por sua resistência pacífica, foi presa diversas vezes pelos britânicos, especialmente durante o movimento Quit India de 1942.

Depois que a Índia conquistou sua liberdade, Maharana continuou sua missão social e humanitária. Ela fundou uma escola para as crianças tribais em Rayagada, Orissa, e apoiou o  de Vinoba Bhave, que incentivava a doação voluntária de terras aos pobres. Ela também trabalhou pela reintegração dos Dacoits, os bandidos do Vale do Chambal.

Em reconhecimento à sua trajetória de vida, Maharana recebeu um grau honorário (Honoris Causa) da Universidade Central de Orissa em 19 de agosto de 2012, em uma cerimônia em sua residência em Cuttack. Poucos meses depois, em 31 de dezembro de 2012, ela morreu em sua casa em Bakharabad, Cuttack, Orissa, às 22:30, aos 96 anos, vítima de complicações da velhice. Ela era viúva de Sarat Maharana, que morreu em 2009, e deixou dois filhos. Seu corpo foi cremado com honras no crematório Khannagar em Cuttack no dia 2 de janeiro de 2013.

Sua morte foi lamentada pelo governador de Orissa, Murlidhar Chandrakant Bhandare, e pelo chefe-ministro Naveen Patnaik, que a consideraram uma "perda irreparável" para o país e o estado.

Ativistas da Índia
Reformadores da Índia
Naturais de Orissa

Annapurna Maharana


Rania al-Abdullah (, ; født Rania al Yassin, 31. august 1970 i Kuwait by) er dronning af Jordan som ægtefælle til kong kong Abdullah 2.

Baggrund
Rania kommer fra en palæstinensisk familie og voksede op i Kuwait. Hun er uddannet i virksomhedsledelse ved American University in Cairo.

Efter fuldført uddannelse arbejdede hun en tid for Citibank. Efterfølgende flyttede hun til Amman i Jordan, hvor hun blev ansat ved it-virksomheden Apple. Her traf hun sin fremtidige ægtefælle. Ægteskabet blev indgået i juni 1993.

Dronning

Rania blev dronning, da hendes mand arvede tronen i 1999. Som dronning har hun fremmet kvinders og børns rettigheder og har taget til genmæle mod æresdrab. I 1995  etablerede hun Jordan River Foundation til støtte for vanskeligt stillede børn og fattige familier.

Hun blev i 2011 regnet blandt verdens 100 mest indflydelsesrige kvinder af tidsskriftet Forbes. Fra konservativt hold i Jordan er Rania blevet kritiseret for at have for megen magt.

I 2010 udgav hun børnebogen The Sandwich Swap.

Børn
Kong  Abdullah og dronning Rania har fire børn:
 Kronprins Hussein, født 28. juni 1994
 Prinsesse Iman, født 27. september 1996
 Prinsesse Salma, født 26. september 2000
 Prins Hashem, født 30. januar 2005

Udmærkelser
Rania har modtaget en række ordener. Hun er ridder af den svenske Serafimerordenen og i 2000 blev hun tildelt storkorset af St. Olavs Orden.

Noter

Eksterne henvisninger

Dronninger af Jordan
Palæstinensere
Storkors af Sankt Olavs Orden
Riddere af Serafimerordenen
Personer fra Kuwait City
Personer fra Tulkarm

Rania af Jordan


Onthophagus lojanus é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 1939 por Balthasar.

Referências

Ligações externas

lojanus
Coleópteros descritos em 1939

Onthophagus lojanus


Armand Olier (né le 6 mai 1851 à Marzials, en Aveyron et mort le 17 septembre 1911 à Maofaga aux Tonga) est un prêtre catholique français et évêque, vicaire apostolique d'Océanie centrale.

Biographie
Armand Olier entre au noviciat de la Société de Marie en 1876. L'année suivante, il prononce ses vœux, puis après avoir enseigné pendant un an, il est envoyé en Irlande en 1878. En 1880, il part pour les Tonga. il est procureur du vicariat apostolique d'Océanie centrale, puis provicaire. En 1900, il obtient la responsabilité de Provincial-Visiteur de toutes les missions maristes d'Océanie.

Il est nommé évêque en 1903, coadjuteur du vicaire apostolique de l'Océanie centrale pour seconder l'évêque Jean-Amand Lamaze. Il est sacré évêque de Tipasa à cette occasion. Trois ans plus tard, en 1906, à la mort de Lamaze, Armand Olier devient vicaire apostolique.

Il meurt le 17 septembre 1911 à Maofaga aux Tonga. .

Références

Liens externes

Évêque catholique en France
Vicaire apostolique
Mariste
Naissance en mai 1851
Décès en septembre 1911
Décès à 60 ans

Armand Olier


Francisco Ramírez Vas fue un médico español nacido en Santoña (Cantabria) en 1818 y fallecido en abril de 1880.

Estudió en Madrid y, obtenido el título, ejerció su profesión en Olivenza (Badajoz) por espacio de muchos años, primero como particular y después como titular y director del Hospital de la Caridad. Fue, además, subdelegado de Medicina y Cirugía de aquel partido judicial. Dotado de sentimientos muy humanitarios, cuando la invasión del cólera de 1855 renunció a su sueldo para contribuir al sostenimiento de un hospital, de cuya asistencia también se encargó él sin percibir retribución alguna.

Perteneció a diferentes sociedades científicas españolas y extranjeras, fundó y dirigió El Estandarte Médico, colaboró en El Siglo Médico y en otros periódicos y publicó varios trabajos, especialmente un Tratado de higiene.

Referencias

Médicos de España del siglo XIX
Nacidos en Santoña

Francisco Ramírez Vas


Las Primarias del Partido Republicano de 2012 en Utah fueron el 26 de junio de 2012. Las Primarias del Partido Republicano fueron unas Primarias, con 40 delegados para elegir al candidato del partido Republicano para las elecciones presidenciales de Estados Unidos de 2012.  En el estado de Utah estaban en disputa 40 delegados en la que Mitt Romney ganó por un amplio margen.

Elecciones

Resultados

Véase también
 Primarias presidenciales del Partido Republicano de 2012

Referencias

Enlaces externos
 Destino 2012 en Univision (en español)
 Calendario de las Primarias en Utah (en inglés)
 Primarias y Primarias en CNN (en inglés)
 Candidatos a las Primarias (en inglés)

2012
Utah


An Stipa mandavillei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Helmut E. Freitag. An Stipa mandavillei in nahilalakip ha genus nga Stipa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stipa

Stipa mandavillei


Gulfstream G200, cunoscut anterior sub denumirea de Galaxy IAI, este un avion cu reacție cu două motoare, conceput pentru transportul grupurilor mici (). Acesta a fost proiectat inițial de Israel Aerospace Industries (IAI) și a fost produs pentru Gulfstream Aerospace din 1999 până în 2011.

Avioane bireactoare

Gulfstream G200


An Homalopetalum pumilum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Oakes Ames, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Louis Dressler. An Homalopetalum pumilum in nahilalakip ha genus nga Homalopetalum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Homalopetalum

Homalopetalum pumilum


Dixus es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Dixus capito (Audinet-Servile, 1821)
 Dixus dypeatus P. Rossi, 1790
 Dixus eremita Dejean, 1825
 Dixus infans (Abeille, 1909)
 Dixus interruptus (Fabricius, 1775)
 Dixus klapperchi (Jedlicka, 1964)
 Dixus moloch (Piochard de la Brulerie, 1873)
 Dixus obsurus Dejean, 1825

Referencias

Enlaces externos

 Dixus en ION
 Nomenclator Zoologicus

Ditomina

Dixus