Daumesnil () is a station on Line 6 and Line 8 of the Paris Métro in the 12th arrondissement.

History
The station opened on 1 March 1909 with the opening of the original section of Line 6 from Place d'Italie to Nation (although part of Line 5—some dating back to 2 October 1900—was incorporated into Line 6 on 12 October 1942). The Line 8 platforms opened on 5 May 1931 with the extension of the line from Richelieu–Drouot to Porte de Charenton.

It is named after Avenue Daumesnil, which honours General Pierre Yrieix Daumesnil (1776–1832) who lost a leg at the Battle of Wagram. This station is near Place Félix Éboué and its name plates refer to Félix Éboué (1884–1944), who brought Chad over to the Free French Forces in 1940 and as a result was made Governor General of French Equatorial Africa. It was the location of the Barrière de Reuilly, a gate built for the collection of taxation as part of the Wall of the Farmers-General; the gate was built between 1784 and 1788 and demolished in the 19th century.

Nearby is the Promenade Plantée—a 4.5 km long elevated garden along the abandoned railway which led to the former Gare de la Bastille railway station.

Like a third of the stations on the network between 1974 and 1984, the platforms of both lines were modernized in the Andreu-Motte style, in this case red on line 6 and blue for line 8, with the retention of the original bevelled white tiles in both cases.

As part of the RATP Un metro + beau program, the corridors of the station were renovated in turn and opened on 29 June 2014.

According to RATP estimates, the station saw 4,954,004 passengers enter in 2019, which places it in 86th position among metro stations for its attendance. In 2020, with the Covid-19 crisis, its annual traffic fell to 2,723,508 passengers, which ranked it 63rd.

In January 2021, the characteristic Motte masonry benches were removed from the platforms of Line 6, as well as the seats they had been surmounted until then, replaced by Akiko models of the same shade.

The station's traffic gradually recovered in 2021 with 3,634,023 entrants recorded, relegating it to the 70th position of the stations of the network for its attendance that year.

Passenger Services

Access
The station has four entrances:
 Access 1 - Place Félix-Éboué, consisting of a fixed staircase lined with an escalator going up, decorated with a candelabra and a Dervaux-type balustrade, leading to the south of this square to the right of No. 6;
 Access 2 - Rue Claude-Decaen, consisting of a fixed staircase also decorated with a mast and a Dervaux surround, located south-east of the square facing no. 100 Rue Claude-Decaen;
 Access 3 - Avenue Daumesnil, consisting of a fixed staircase lined with an escalator going up, decorated with a Guimard entrance classified as a historic monument (decree of 12 February 2016) and a Dervaux totem, located at the corner formed by Boulevard de Reuilly and Avenue Daumesnil opposite no. 199 of the latter;
 Access 4 - Rue de Reuilly, consisting of a fixed staircase with a Dervaux balustrade, leading to the right of no. 118 of this street.

Station layout

Platforms
The platforms of the two lines are of standard configuration. Two per stopping point, they are separated by the metro tracks located in the centre and the vault is elliptical.

They are furnished in the Andreu-Motte style in both cases. Those of line 6 have two red illuminated canopies, benches, and corridor outlets in flat tiles of the same shade and burgundy Akiko seats (flat red tile benches surmounted by red Motte seats), while those of line 8 have the same components in blue as well as blue Motte seats, flat coloured tiles covering the tunnel exits. This decoration is married with the bevelled white tiles for both lines. On the one hand, it is applied to the wall and tunnel exits on line 6, the vault being coated and painted white, while it covers the walls and the vault on line 8. In addition, the name of the station, inscribed on enamelled plaques, is in Parisine font for line 6 and in capital letters for line 8. The advertising frames are respectively metallic and honey-coloured ceramic with plant motifs in the interwar style of the original CMP.

Bus services
The station is served by lines 29, 46, 64 and 71 of the RATP Bus Network.

Gallery

References

Paris Métro stations in the 12th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1909

Daumesnil station


Catanzaro, glavni grad isto ime pokrajine i talijanske regije Kalabrije od 90.240 stanovnika.

Nadimak grada je Grad dva mora, jer leži točno u sredini Kalabrije, i to na dijelu na kojem je taj poluotok najuži, pa se s njegovih tri brda, vide i Tirensko i Jonsko more.

Zemljopisne karakteristike
Catanzaro leži na jugu Italije, pored zaljeva Squillace, 80 km jugoistočno od Cosenze.

Povijest
Catanzaro je osnovan u 10. stoljeću kao bizantski Katasarion, kojeg je 1059. zauzeo normanski vođa Robert Guiscard.

Zbog njegove izuzetne strateške pozicije grad je često bio meta brojnih osvajača Saracena, Normana, Švicaraca, Anžuvinaca.
Catanzaro je 1528. bio pod četvoromjesečnom francuskom opsadom. Grad je igrao važnu ulogu u Napoleonskim ratovima i Risorgimentu.
Od 1928. grad je sjedište dijeceze, a od 1971. i glavni grad regije Kalabrije.

Catanzaro leži na trusnom području, pa je više puta; 1783., 1905. i 1907. razoren i obnovljen, nakon nekoliko potresa. Pretrpio je i teška razaranja za Drugog svjetskog rata od strane savezničke zrakoplovstva.

Gospodarstvo i promet
Catanzaro je tijekom 17. i 18. stoljeća bio slavan po svojim svilenim tkaninama, danas je centar poljoprivrednog kraja, poznatog po proizvodnji maslinovog ulja i umjetnih gnojiva.

Catanzaro je i željeznički čvor, iz njega se račva pruga za njegovu luku Marina di Catanzaro u Zaljevu Squillace, koja inače vodi prema Reggiu Calabria i Siciliji.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Catanzaro


Slobodno zidarstvo, kao jedna od najstarijih svjetskih bratovština, u Hrvatskoj djeluje od druge polovice 18. stoljeća. Prvu hrvatsku, ali i balkansku, ložu osnovali su 1764. godine u Glini časnici koji su sudjelovali u Sedmogodišnjem ratu. Najzaslužniji za pojavu organiziranoga slobodnog zidarstva u Hrvatskoj bio je grof Ivan Drašković. Prva hrvatska velika loža utemeljena je još 1775. godine. Danas u Hrvatskoj djeluje regularna Velika loža Hrvatske i nekoliko liberalnih, odnosno kontinentalnih, velikih loža.

Povijest

Grof Ivan Drašković je u Glini 1764. godine osnovao prvu ložu na području današnje Hrvatske, "Ratno prijateljstvo". Na poticaj grofa Draškovića poslije je bilo osnovano nekoliko loža: "Savršen savez" u Varaždinu (1772., od 1774. "Sloboda"), "Mudrost" u Zagrebu (1773.), časnička Loža "Nepobjediva ruka vojske" u Otočcu (1777.) te Loža "Hrabrost" u Karlovcu (1780.). Grof Stjepan Niczky osnovao je 1773. godine u Osijeku Ložu "Budnost" te u Križevcima, koja je s varaždinskom i zagrebačkom činila Ložu "Slobodni savez". Starješina i jedan od osnivača lože u Varaždinu "Kod tri zmaja" (1775.) bio je grof Franjo Drašković. Godine 1775. u dvorcu Brezovici glinska, varaždinska, zagrebačka i križevačka loža proglasile su neovisnost nove Provincijalne velike lože "Libertas". Prvi njezin veliki majstor bio je Ivan Drašković, a na skupštini 1777. godine bili su doneseni njezini statuti i rituali, tzv. Draškovićeva opservancija.

Godine 1795. godine carskim dekretom car Franjo II. zabranjeno je slobodno zidarstvo u čitavoj Habsburškoj Monarhiji, a time i u Hrvatskoj. Ipak za Napoleonove vlasti (1806. – 1813.) prve slobodnozidarske lože u Ilirskim pokrajinama osnivali su francuski časnici i činovnici. Tako su bile osnovane lože u Zadru (1806.), Splitu (1806.), Dubrovniku (1808.), Šibeniku (1809.), Rijeci (1809.) i Karlovcu (1809.). Povratkom habsburške vlasti 1813. godine lože su ponovno bile zabranjene.

Nakon Austro-ugarske nagodbe ponovo započinje slobodan rad masonskih loža. Tada je u Sisku bio osnovan masonski klub Vjenčić (1870.) i Loža "Ljubav bližnjega" (1872.), a u Zagrebu "Hrvatska vila" (1892.), prva loža koja se u svojem radu služila hrvatskim jezikom. Godine 1901. bila je osnovana Loža "Sirius" u Rijeci, 1912. godine "Budnost" u Osijeku, a 1913. godine "Maksimilijan Vrhovac" u Zagrebu. U Zagrebu je 1912. godine otvoren Hram lože, a 1913. godine počeo je izlaziti časopis Glasnik, službeno glasilo hrvatskih masona. Do Prvog svjetskog rata sve hrvatske lože bile su u sastavu Velike simboličke lože Ugarske.

Godine 1918. bila je osnovana samostalna hrvatska Velika loža "Ljubav bližnjega", a 1919. godine Velika loža Srba, Hrvata i Slovenaca "Jugoslavija" sa sjedištem u Beogradu. Potonja je obuhvatila i hrvatske lože "Maksimilijan Vrhovac", "Grof Ivan Drašković" (1919.) i "Budnost", ali budući da nije priznala samostalnu hrvatsku veliku ložu, hrvatski slobodni zidari utemeljili su niz novih loža (1919. "Pravednost" u Zagrebu, 1925. "Slobodu" u Dubrovniku, 1925. "Ivanjski krijes" u Karlovcu). Među njima je bila i Loža "Prometej" u Zagrebu (1926.), koja se u svojoj deklaraciji kritički postavila prema političkoj angažiranosti Velike lože Jugoslavije. Članovi Prometeja zajedno s članovima obnovljene Velike lože "Ljubav bližnjega" i Amicitia (osn. 1927.) utemeljili su 1927. godine Veliku simboličku ložu "Libertas", koja je djelovala do 1938. godine. Istodobno je bila osnovana židovska loža Zagreb (1927.), a zatim i židovska loža "Menora" u Osijeku (1934.). Do početka Drugog svjetskog rata bile su utemeljene lože "Pravda" u Splitu te "Pitagora", "Humanitas", "Neptun", "Rudjer Bošković" i "Bratstvo" u Zagrebu.

Godine 1940. rad masonskih loža bio je zabranjen na području cijele Jugoslavije, a uspostavom Nezavisne Države Hrvatske velik broj hrvatskih masona bio je odveden u logore Jasenovac i Stara Gradiška, ali je dio njih bio oslobođen 1942. godine.

Godine 1992. je Velika loža Austrije osnovala Ložu "Ilirija" u Beču sa zadatkom primanja slobodnih zidara iz Hrvatske i Slovenije, a 1994. godine njezino djelovanje bilo je ograničeno samo na Hrvatsku. U 1995. godini osnovane su prve tri masonske lože u Zagrebu, lože "Hrvatska vila", "Grof Ivan Drašković" i "Tri svjetla", a one su dvije godine kasnije, 1997., uspostavile Veliku ložu Hrvatske. Ovu veliku ložu je 1999. godine priznala Ujedinjena velika loža Engleske (UGLE) kao regularnu, a do 2001. godine još 30 velikih loža s pet kontinenata.

Regularna velika loža
Velika loža Hrvatske (VLH) je regularna hrvatska masonska velika loža osnovana 1997. godine u Zagrebu. Ima preko 400 članova u 17 loža u Zagrebu, Varaždinu, Rijeci, Splitu i Osijeku. Ujedinjena velika loža Engleske (UGLE) je 1999. godine priznala ovu veliku ložu kao regularnu. Zagrebački odvjetnik Marijan Hanžeković je bio njezin veliki majstor do svoje smrti.

Kontinentalne i mješovite velike lože
U Hrvatskoj danas djeluje nekoliko velikih loža pripadaju kontinentalnom (liberalanom, adogmatskom) ustroju. Velika loža Hrvatske je jedina regularna velika loža.

Velika nacionalna loža Hrvatske (VNLH) je mješovita velika loža osnovana 2014. godine u Rijeci. Članica je nekoliko međunarodnih masonskih organizacija, između ostalih i CLIPSAS-a i Alijanse masona Europe. Ima preko 160 članova u sedam loža u Rijeci, Zagrebu, Osijeku i Splitu.

Le Droit Humain (LDH) je hrvatski ogranak istoimenog međunarodnog reda za muškarce i žene osnovan 2016. godine u Zagrebu. Ima preko 140 članova u sedam loža u Zagrebu, Splitu, Osijeku i Varaždinu. Prije toga, red je u Zagrebu djelovao i u razdoblju između 1925. i 1940. godine.

Velika regularna loža Hrvatske (VRLH) je osnovana 2017. godine u Zagrebu kao Veliki orijent Hrvatske (VOH). Veliki majstor je zagrebački oftalmolog Nikica Gabrić. Od svibnja 2021. godine nosi novi naziv. Ima sedam loža i članica je ICUGL-a.

Velika loža Croatia (VLC) je kontinentalna velika loža koja je radila od 2017. do 2021. godine. Osnovana pod zaštitom Velikog orijenta Hrvatske iz kojeg istupa krajem 2017. godine kada i mijenja naziv. Njene lože 2021. godine prelaze u Le Droit Humain u Hrvatskoj.

Velika simbolička loža Hrvatske (VSLH) je mješovita velika loža osnovana 2018. godine u Rijeci. Ima preko 100 članova u četiri lože u Rijeci, Zagrebu i Splitu.

U Zagrebu od početka 2021. godine djeluje Svjetska unija "Libertas 5775" uz koju se vežu određene kontroverze. Pod zaštitom ove unije u Hrvatskoj djeluje nekoliko mješovitih velikih loža:
Velika suverena loža Hrvatske "Libertas A.D. 1775" je osnovana u siječnju 2020. godine. Ovu veliku ložu je osnovao dio članova koji je izašo iz Velikog orijenta Hrvatske. U ožujku 2021. godine u Sarajevu ova velika loža je s velikim ložama iz još četiri susjedne zemlje formirala Svjetsku uniju Libertas. Okuplja četiri lože, dvije u Zagrebu te po jedna u Osijeku i Dubrovniku.
Velika regularna loža kralja Dmitra Zvonimira (VRLKDZ) je osnovana u siječnju 2021. godine. Nosi naziv po Dmitru Zvonimiru, hrvatkom vladaru iz 11. stoljeća. Kao i Velika suverena loža Hrvatske, ova velika loža je jedna od osnivačica Svjetske unije Libertas. Okuplja četiri lože, tri u Zagrebu te jednu žensku ložu u Samoboru.
Velika suverena loža Hrvatske "Grof Drašković" (VSLHGD) je osnovana u ožujku 2022. godine u Zagrebu te nosi naziv po grofu Ivanu Draškoviću. Ima tri lože u Zagrebu.

Velika loža "Ponoć" (VLP) jedna je od mlađih mješovitih velikih loža u Hrvatskoj te pod svojom zaštitom ima tri lože u Vojnovcu Kalničkom, kod Kalnika, Koprivničko-križevačka županija. Osnovana je uz pomoć kontroverzne Velike lože "Nikola Tesla" iz Srbije. Tri lože u Vojnovcu Kalničkom su: "Sinovi svjetla", "Agla" i "Glasnici svjetlosti".

Velika suverena loža Dačije (VSLD) jedna je od mlađih mješovitih velikih loža u Hrvatskoj. Nosi naziv po Daciji, povijesnoj pokrajini na području koje danas pripada Rumunjskoj. Članica je Velike masonske alijanse "Tracija" te ima sestrinske velike lože (tj. lože istog naziva) u nekoliko drugih država.

Strane velike lože u Hrvatskoj
Pored hrvatskih velikih loža, u Hrvatskoj djeluju i masonske lože koje su pod zaštitom drugih nacionalnih velikih loža, kao što su:
 Veliki orijent Slovenije (VOS) pod svojom zaštitom u Hrvatskoj ima jednu ložu, i to Ložu "Hermes" koja djeluje u Zagrebu od 2013. godine.
 Veliki orijent Francuske (GOdF) pod svojom zaštitom ima jednu ložu koja se nalazi u Rijeci. Ova loža je u travnju 2019. godine imala 14 članova. U vrijeme Ilirskih pokrajina, Veliki orijent je pod svojom zaštitom imao i lože u Zadru, Dubrovniku, Rijeci i Karlovcu.
 Velika ženska loža Francuske (GLFF) u Hrvatskoj ima jednu ložu pod svojom zaštitom, i to Ložu "Uzorita" koja djeluje u Zagrebu od travnja 2022. godine.

Veliki orijent Slovenije, Veliki orijent Francuske i Velika ženska loža Francuske su svi članovi dvije značajne međunarodne masonske organizacije, i to CLIPSAS (ima posebni savjetodavni status pri Ekonomskom i socijalnom vijeću Ujedinjenih naroda) i Alijansa masona Europe (upisana u Registar transparentnosti Europske komisije).

Pored njih u Hrvatskoj djeluju i:
 Loža "Conte Gondola" iz Zagreba je napustila Veliki orijent Hrvatske i pristupila jednoj rumunjskoj velikoj loži.
 Loža "Dacia" radi pod zaštitom jedne rumunjske obedijencije.
 Jedna loža, pokrenuta preko preko Atlante i Chicaga, koja slijedi Drevni i izvorni obred Memfis-Mizraima iz linije nekadašnjeg velikog hierofanta Michaela Bertiauxa.

Neke masonske lože su bile pod zaštitom drugih nacionalnih velikih loža, kao što su:
 Velika loža Austrije je u rujnu 1996. godine osnovala tri lože u Zagrebu, "Grof Ivan Drašković", "Hrvatska vila" i "Tri svjetla". Ove tri lože su u studenom 1997. godine formirale Veliku ložu Hrvatske.
 Velika loža Italije je osnovala Ložu "Iliria" u Rijeci 2012. godine te Ložu "Sapientia" u Zagrebu 2013. godine. Ove dvije lože s Ložom "Liburnia" iz Trsta formirale su Veliku nacionalnu ložu Hrvatske u veljači 2014. godine u Rijeci.
 Veliki orijent Srbije je početkom 2017. godine pod svojom zaštitom u Zagrebu imao Ložu "Ban Josip Jelačić". Ova loža će kasije te godine formirati Veliki orijent Hrvatske.
 Velika loža "Nikola Tesla" iz Srbije je pod svojom zaštitom u Zagrebu imala Ložu "Kralj Dmitar Zvonimir". Ova loža će u siječnju 2021. godine formirati Veliku regularnu ložu kralja Dmitra Zvonimira.

Poznati masoni

Članovi masonskih loža u hrvatskim gradovima bili su:

18. stoljeće i vrijeme Ilirskih pokrajina

 Andrija Ljudevit Adamić, trgovac i poduzetnik
 Adalbert Adam Barić, pravnik, sveučilišni profesor i spisatelj
 grof Ivan V. Drašković, hrvatski ban
 grof Ivan VIII. Drašković, pukovnik
 grof Janko Drašković, političar
 grof Josip Kazimir Drašković, austrijski general
 Josip Galjuf, zagrebački biskup
 grof Ignjat Gyulay, austrijski podmaršal, hrvatski ban
 barun Franjo Jelačić, general i podmaršal austrijske carske vojske
 Antun Kojović, pjesnik, prozni pisac i dramatik
 Ignjat Martinović, znanstvenik, filozof, književnik
 grof Antun Pejačević, vojni časnik, gospodarstvenik i mecena
 Maksimilijan Vrhovac, zagrebački biskup
 Stefan Stratimirović, pravoslavni episkop, karlovački metropolit
 Nikola Škrlec, pravnik, ekonomist i političar

Austro-Ugarska i Jugoslavija (1870. – 1940.)

 Viktor Aleksander, državni odvjetnik
 Ivo Andrić, književnik
 Ljubo Babić, slikar, povjesničar umjetnosti
 Josip Badalić, književni povjesničar, slavist
 Antun Barac, književni povjesničar, književni kritičar i prevoditelj
 Krešimir Baranović, skladatelj i dirigent
 Julije Benešić, književnik, prevoditelj i jezikoslovac
 Ivan Bojničić, povjesničar i arhivist
 grof Josip Bombelles, diplomat
 Mirko Breyer, bibliofil, knjižar-nakladnik
 Spiridion Brusina, zoolog
 Julije Budisavljević, kirurg
 Srđan Budisavljević, odvjetnik i političar
 Ramiro Bujas, psiholog
 Giovanni de Ciotta, političar
 Bela Čikoš Sesija, slikar i likovni pedagog
 Mirko Deanović, talijanist i romanist, leksikograf
 Vladan Desnica, književnik i prevoditelj
 Miroslav Feldman, književnik, liječnik i pjesnik
 Ignjat Fischer, arhitekt, gradski zastupnik i javni djelatnik
 Fran Folnegović, političar i publicist
 Manko Gagliardi, političar, dužnosnik austro-ugarske policije
 Ignjat Granitz, poduzetnik, industrijalac
 Franjo Hanaman, kemičar i metalurg
 Hinko Hinković, odvjetnik, publicist i političar
 Gustav Krklec, književnik i prevoditelj
 Slavko Kvaternik, časnik, političar i državni dužnosnik
 Marko Kostrenčić, pravnik, povjesničar i političar
 Aleksandar Licht, publicist, pjesnik i prevoditelj
 Rudolf Matz, violončelist, skladatelj, dirigent
 Adolf Mihalić, pravnik
 Mijo Mirković, književnik, ekonomist, sveučilišni profesor i novinar
 Grga Novak, povjesničar i arheolog
 Ante Pavelić, stomatolog, političar
 Ivo Perović, političar
 Ivo Politeo, odvjetnik
 Svetozar Pribićević, političar
 Vladimir Prelog, kemičar
 Ivan Ribar, političar
 Milan Rojc, pravnik i političar
 Frano Supilo, novinar, političar i publicist
 Gjuro Szabo, povjesničar, konzervator i muzeolog
 Branimir Šenoa, slikar, grafičar i povjesničar umjetnosti
 Ferdo Šišić, povjesničar
 Andrija Štampar, liječnik
 Ivan Šubašić, odvjetnik i političar
 Marino Tartaglia, slikar i likovni pedagog
 Ante Tresić Pavičić, književnik i političar
 Ante Trumbić, političar i pravnik
 Antun Tunč Ulrich, arhitekt
 Vladimir Vidrić, književnik
 Pavao Vuk-Pavlović, filozof i pjesnik

Vidi još
 Škotski red u Hrvatskoj
 Popis masonskih velikih loža u Europi

Izvori

Vanjske poveznice

Slobodno zidarstvo u Hrvatskoj

Slobodno zidarstvo u Hrvatskoj


Gynofobi er den irrationelle frygt af kvinder, en form for socialfobi. Gynofobi er ikke at forveksle med misogyni, hadet til kvinder. Selv om nogle kan anvende betingelserne ombytteligt i forhold til det sociale, snarere end patologiske aspekt af negative holdninger til kvinder.

Kilder

Fobier

Gynofobi


Der Arroyo Minas Viejas ist ein Fluss in Uruguay.

Er entspringt im südlichen Teil des Departamentos Lavalleja unweit der Grenze zum Nachbardepartamento Maldonado. Seine Quelle liegt dabei südlich von Minas, westlich der dort verlaufenden Ruta 60 sowie südöstlich des Cerro A Pico mit der Quelle des Arroyo La Plata und nördlich des Cerro Vicho in der Cuchilla Grande. Von dort verläuft er in nördliche Richtung, im Unterlauf stoßen etwa auf Höhe des Cerro de Cuarcita linksseitig der Durazno und rechtsseitig der Arroyo Coronilla hinzu, bevor er anschließend den Paso Minas Viejas passiert. Er mündet schließlich am Paso Arce nahe der Ruta 12 in den Arroyo San Francisco. In der Nähe der Mündung liegt die Ramallo-Mine.

Einzelnachweise

Fluss im Departamento Lavalleja

Arroyo Minas Viejas


NGC 112 este o galaxie care se află în constelația Andromeda. A fost descoperită de către astronomul Lewis Swift în 17 septembrie 1885.

Note

Vezi și
 NGC 110
 NGC 113

Legături externe
 NGC 112 pe WikiSky
 NGC 112 pe spider.seds.org

Galaxii spirale
Obiecte NGC
Constelația Andromeda
Obiecte astronomice descoperite de Lewis Swift
Obiecte astronomice descoperite în 1885

NGC 112


Katı hâl fiziği, yoğun madde fiziğinin geniş bir dalı olup şekli değiştirilemez maddelerle veya katılarla ilgilenir. Katı hâl fiziği teorisinin ve araştırmalarının en önemli konuları kristallerdir. Çünkü bir kristalin atomları genellikle düzenli (periyodik) dizildiğinde matematiksel modeli daha kolay çıkartılabilir. Bu düzenli yapıya da kristalin karakteristiği denir. Katı hâl fiziğinde genellikle kristallerin incelenmesinin diğer bir nedeni de elektrik, magnetik, optik ve mekanik özelliklerinin çeşitli mühendislik alanları için önemli olmasıdır.

Pek çok katı hâl fiziğini teorisinin ana çatısı rölativistik olmayan kuantum mekaniğinin Schrödinger dalga denklemidir. Periyodik bir potansiyeldeki elektronların dalga fonksiyonunu karakterize eden Bloch teorisi, pek çok analiz için önemli bir başlangıç noktasıdır. Bloch teorisi sadece periyodik potansiyellere uygulanabildiğinden sadece yaklaşık sonuçlar verir.

Ayrıca bakınız
 Amorf katı
 Elektronik hareket
 Elektronik yapı
 Kristal yapı
 Mekanik özellikler
 Optik özellikler

Notlar

Nanoteknoloji katıhal fiziğinin inceleme alanlarındandır.

Katı hâl fiziği


Le groupe d'IC 1066 comprend au moins 15 galaxies situées dans la constellation de la Vierge. La distance moyenne entre ce groupe et la Voie lactée est d'.

Membres

Le tableau ci-dessous liste les 15 galaxies qui sont indiquées dans l'article d'Abraham Mahtessian publié en 1998.

Plusieurs galaxies de ce groupe se retrouvent dans trois autres groupes selon d'autres sources, soit le groupe de NGC 5775, le groupe de NGC 5806 et le groupe de NGC 5846.

  NGC 5865 dans la liste de Mahtessian, une erreur d'identification que l'on retrouve ailleurs, comme sur la base de données Simbad.

Le site DeepskyLog permet de trouver aisément les constellations des galaxies mentionnées dans ce tableau ou si elles ne s'y trouvent pas, l'outil du site constellation permet de le faire à l'aide des coordonnées de la galaxie. Sauf indication contraire, les données proviennent du site NASA/IPAC.

Notes et références

Liens externes

Constellation de la Vierge
Amas de la Vierge III

Groupe de galaxies

Groupe d'IC 1066


Pelle Haleløs i Amerikat (Pelle Svanslös i Amerikatt) er en animeret spillefilm fra 1985 instrueret af Stig Lasseby og Jan Gissberg.

Svenske Stemmer
 Erik Lindgren (skådespelare) – Pelle Svanslös
 Ewa Fröling – Maja Gräddnos
 Ernst-Hugo Järegård – elaka Måns
 Carl Billquist – Bill
 Björn Gustafson – Bull
 Stellan Skarsgård – Pelle Swanson
 Mille Schmidt – Filadelfia-Fille
 Agneta Prytz – Gammel-Maja
 Lena-Pia Bernhardsson – Gullan från Arkadien
 Charlie Elvegård – Laban från Observatorielunden
 Åke Lagergren – Murre från Skogstibble
 Nils Eklund – Rickard från Rickomberga
 Jan Sjödin – Fritz
 Gunilla Norling – Frida
 Eddie Axberg – en råtta
 Jan Nygren (skådespelare) – Lodjuret
 Hans Lindgren – Förskolan Som Katten,Byggande Som Katten

Danske stemmer
I den danske version har følgende skuespillere lagt stemmer til filmens figurer:
 Anders Bircow
 Claus Ryskjær
 Ulf Pilgaard
 Thomas Eje
 Birgitte Bruun
 Kirsten Hansen-Møller
 Vera Gebuhr
 Benny Hansen
 Torben Hundahl
 Mimi Heinrich
 Kurt Ravn
 Tom McEwan

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra Sverige
Svenske film fra 1985

Pelle Haleløs i Amerikat


Les Cryptochilidae sont une famille de Ciliés de l'ordre des Philasterida ou des Peniculida.

Habitat
Ce sont des ciliés marins.

Liste des genres
Selon le  :
 Biggaria
 Cryptochilum Maupas, 1883

Selon  :
 Biggaria Aescht, 2001
 Cryptochilium
 Cryptochilum Maupas, 1883
 Tanystomium Berger, 1994

Systématique
Le nom valide complet (avec auteur) de cette famille est Cryptochilidae Berger in Corliss, 1979. Elle est classée dans l'ordre des Philasterida ou des Peniculida.

Liens externes

Notes et références

Philasterida
Famille de ciliés (nom scientifique)

Cryptochilidae


Kalidou Koulibaly (født 20. juni 1991) er en fransk-senegalesisk professionel fodboldspiller, som spiller for Saudi Professional League-klubben Al-Hilal og Senegals landshold.

Klubkarriere

Metz
Koulibaly begyndte sin karriere hos FC Metz, hvor han gjorde sin professionelle debut i 2010. Han imponerede i sine første kampe, og spillede i størstedelen af Metz' kampe i Ligue 2 over de næste 2 sæsoner.

Genk
Koulibaly skiftede i juni 2012 til belgiske KRC Genk. Han etablerede sig med det samme som en fast del af Genks mandskab.

Napoli
Koulibaly skiftede i juli 2014 til Napoli. Koulibaly var med til at vinde hans første trofæ den 22. december 2014, da Napoli vandt Supercoppa italiana. Han etablerede sig over de næste sæsoner som en fast mand på holdet, især efter Maurizio Sarri var blevet træner.

Koulibaly begynte at etablere sig som en af de bedre forsvarspillere i ligaen, og blev i 2018-19 sæsonen kåret som årets forsvarspiller i ligaen. Han er blevet inkluderet på årets hold i Serie A fire gange i sin tid hos Napoli.

Chelsea
Koulibaly skiftede i juli 2022 til Chelsea.

Al-Hilal
Efter en enkelt sæson i England, skiftede Koulibaly i juni 2023 til saudiarabiske Al-Hilal.

Landsholdskarriere

Ungdomslandshold
Koulibaly har spillet for Frankrigs U/20-landshold.

Seniorlandshold
Koulibaly er født i Frankrig til senegalesiske forældre, og kunne derfor spille for begge lande. Han valgte i 2015 at skifte fra Frankrig til Senegal. Han debuterede for Senegals landshold den 5. september 2015.

Koulibaly har været del af Senegals trup til VM 2018 og 2022, samt til Africa Cup of Nations i 2017, 2019 og i 2021, hvor at Senegal vandt tuneringen for første gang i deres historie. Han blev kåret som del af tuneringens hold ved Africa Cup of Nations 2019.

Koulibaly er blevet kåret til årets spiller i Senegal to gange, i 2017 og 2018. Han blev i 2021 kåret af IFFHS som del af årtiets hold i Afrika for 2010erne.

Titler
Genk
 Belgiske Cup: 1 (2012–13)

Napoli

 Coppa Italia: 1 (2019–20)
 Supercoppa Italiana: 1 (2014)

Senegal

 Africa Cup of Nations: 1 (2021)

Individuelle

 CAF Årets hold: 3 (2016 (som udskifter), 2018, 2019)
 Serie A Årets hold: 4 (2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19)
 Senegal Årets spiller: 2 (2017, 2018)
 Serie A Bedste forsvarsspiller: 1 (2018–19)
 CAF Africa Cup of Nations Tuneringens hold: 1 (2019)
 IFFHS CAF Årets hold: 1 (2020)
 IFFHS CAF Årtiets hold: 2011–2020

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Senegal
Fodboldspillere fra Frankrig
Fodboldlandsholdsspillere fra Senegal
Fodboldspillere fra FC Metz
Fodboldspillere fra KRC Genk
Fodboldspillere fra S.S.C. Napoli
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Fodboldspillere fra Chelsea F.C.
Fodboldspillere fra Al-Hilal
Deltagere ved Africa Cup of Nations 2017
Deltagere ved Africa Cup of Nations 2019
Deltagere ved Africa Cup of Nations 2021
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022

Kalidou Koulibaly


Roberto Albergaria de Oliveira (Cachoeira,  — Salvador, ), foi um historiador, antropólogo, comentarista de rádio e professor universitário brasileiro, conhecido em Salvador por suas opiniões anárquicas e polêmicas. Defensor dos direitos individuais, era muitas vezes politicamente incorreto ao expor suas ideias e, por vezes, lançava-as como um desafio a que seus ouvintes e interlocutores raciocinassem sobre o assunto.

Biografia

Albergaria formou-se em história na Universidade Federal da Bahia. Tendo feito doutorado em antropologia pela Universidade Paris VII veio a integrar o corpo docente do Departamento de Antropologia e Etnologia da Faculdade de Filosofia e Ciências Humanas da Universidade Federal da Bahia, onde lecionou por mais de duas décadas.

No final de 1970, ainda estudante e sem antecedentes políticos, foi preso pelo regime militar por integrar o movimento estudantil, após levar a amiga Maria da Glória Midlej à rodoviária que, chegando ao Rio de Janeiro, também foi presa e bastante torturada.

Sua atuação intelectual era dedicada à "pesquisa voltada para a área de antropologia do cotidiano, urbana e histórica, principalmente em temas como mídia, carnaval, sociabilidade, simbolismos e baianidade".

Ficou popular atuando por quinze anos como comentarista dos mais variados assuntos da realidade baiana na Rádio Metrópole, falando sempre de uma forma veemente, quase gritando, como declarou o amigo e diretor da emissora Marcos Meira: "ele não dizia na cara, cuspia" — e frisando sempre: "Cê tá entendendo?!" Neste sentido a jornalista Malu Fontes resumiu: "Ele era um provocador, brincava com o próprio jargão da academia, falava sobre o comportamento e o 'jeitinho baiano', sobre a música que consumimos e sobre redes sociais de uma forma que tanto os seus pares quanto o vendedor de verduras da Feira de São Joaquim entendiam".

Apesar da vida pública, o professor Albergaria sempre foi solitário. Quando de sua morte a empregada declarou que vira um seu irmão apenas uma vez, por volta do ano 2000. O ativista Luiz Mott contou que o colega morou com uma tia em um apartamento num bairro nobre da cidade que, com a morte desta, foi vendido e ele então comprou uma ampla casa na Cidade Baixa onde passou a morar, ficando cada vez mais recluso, a ponto de se negar a receber a visita de amigos como a professora Consuelo Pondé de Sena. Ali mantinha um acervo de mais de seis mil livros e plantava árvores.

Um mês antes de sua morte, lançou provocação sobre a situação política que já então se acirrava nas redes sociais, falando do "brasileiro frouxo" e que "O buraco é bem mais embaixo do que imaginam os insuportáveis coxinhas e petralhas que entopem a internet com as suas patacoadas que eles acham que são militantes", e provocando seus ouvintes: "Agora me esculhambem mesmo que eu mereço. Quem está na chuva é para se queimar. Eu sou da nigrinhagem".

Morte
Albergaria vinha sofrendo de uma doença que o deixara preso a uma cadeira de rodas e chegou a confidenciar a Luiz Mott que havia comprado uma arma para o caso de se tornar incapacitado e com ela tirar a própria vida. Foi encontrado morto em sua residência por Marcos Meira, e foi sepultado no Cemitério do Campo Santo.

O então reitor da UFBa, João Carlos Salles Pires da Silva, conterrâneo e colega de campus declarou, quando de sua morte: "Foi, sem dúvida, um intelectual destacado na nossa sociedade, com posições fortes e polêmicas, mas bem amparadas, que nos levavam a refletir". O governador do estado à época, Rui Costa, emitiu nota em que dizia: "Albergaria fazia as pessoas refletirem sobre a vida e a sociedade, com bom humor e irreverência, suas crônicas e conferências vão deixar saudade". Também a Secretaria de Cultura do estado emitiu uma nota de pesar.

No jornal A Tarde, um comentarista assinalou: "O Albergaria que dizia que o baiano pula Carnaval com a mão na cabeça para não perder o juízo foi para o céu", em texto intitulado "Albergaria, o nosso esculhambador-mor".

Homenagens
Seu acervo bibliográfico "composto por aproximadamente 6.500 livros, 87 periódicos, 56 caixas contendo documentos heterogêneos, relatórios de pesquisas, fotografias, correspondências e anotações, além de uma centena de objetos tridimensionais" foi doado à Biblioteca do campus Sosígenes Costa da Universidade Federal do Sul da Bahia, compondo uma coleção que leva seu nome, sendo parte de um memorial em sua homenagem naquela universidade.

Em 9 de julho de 2016, a Associação Bahiana de Imprensa sediou o sarau "Música, Baianidade e Lugar da Fala" em que foi homenageado o antropólogo. Nesse mesmo ano uma rua do bairro Castelo Branco, na capital baiana, recebeu o nome de rua Professor Roberto Albergaria de Oliveira.

Ligações externas
Albergaria, na Rádio Metrópole

Naturais de Cachoeira (Bahia)
Professores da Universidade Federal da Bahia
Antropólogos do Brasil
Sepultados no Cemitério do Campo Santo
Opositores da ditadura militar no Brasil (1964–1985)

Roberto Albergaria


Pandorina ist eine Algen-Gattung aus der Klasse der Chlorophyceae mit ca. 15 Arten.

Beschreibung
Pandorina bildet annähernd kugelförmige Kolonien aus 8 oder 16, seltener 32 im Zentrum eng anliegenden, zum Vorderende verbreiterten  Einzelzellen. Die Kolonien werden von einer farblosen Gallerte zusammengehalten. Die Zellen sind zweigeißelig, besitzen zwei kontraktile Vakuolen und große, tassenförmige Chloroplasten. Die Augenflecken der vorderen Zellen in der Kolonie sind oft größer als die der hinteren. Die Kolonien werden 20 bis 40, selten bis 250 µm groß, die Zellen erreichen eine Größe von acht bis 17 µm.

Fortpflanzung
Ungeschlechtlich erfolgt die Vermehrung auf folgendem Weg: Jede Zelle einer Kolonie bildet nach drei bis fünf Zellteilungen innerhalb der Gallerte der Mutterkolonie eine Tochterkolonie.

Die geschlechtliche Fortpflanzung erfolgt durch Isogamie oder Anisogamie. Die Gameten fusionieren zu einer Zygote mit dicker, glatter Zellwand, die orangerot gefärbt ist. Die Zygote entlässt nach einer Reduktionsteilung eine oder zwei begeißelte Zellen, die je eine neue Kolonie bilden. Bei Pandorina handelt es sich um einen Haplonten.

Verbreitung
Pandorina lebt planktisch in stehenden und schwach fließenden Gewässern.

Arten (Auswahl)
 Pandorina bengalensis
 Pandorina elegans
 Pandorina morum
 Pandorina pirum
 Pandorina simplex

Quellen
 Karl-Heinz Linne von Berg, Michael Melkonian u. a.: Der Kosmos-Algenführer. Die wichtigsten Süßwasseralgen im Mikroskop. Kosmos, Stuttgart 2004, ISBN 3-440-09719-6.
 Heinz Streble, Dieter Krauter: Das Leben im Wassertropfen. Mikroflora und Mikrofauna des Süßwassers. Ein Bestimmungsbuch. 10. Auflage. Kosmos, Stuttgart 2006, ISBN 3-440-10807-4.

Weblinks

 Pandorina bei algaebase.org
 Bilder von Pandorina morum

Einzelnachweise

Chloroplastiden
Chloroplastida

Pandorina


برج 30 سانت ماري الفأس أو برج سويس ري  ناطحة سحاب تستخدم كمكاتب عامة، تقع في لندن، بالمقاطعة المالية تحديدا. تعود ملكيته إلى شركة «سويس ري» السويسرية العملاقة في مجال إعادة التأمين. المبنى ذو ارتفاع 180 م (40 طابق). بنأه يرمز إلى بداية طفرة جديدة بالإنشاءات شاهقة الارتفاع في لندن، حيث يعد سادس أعلى مبنى في المدينة. وهو من تصميم السير نورمان فوستر. تم إنجازه بين عامي 2001 - 2004 بواسطة شركة «سكانسكا» السويدية. هناك فجوات في كل طابق تخدم كنظام تهوية طبيعية لكل المبنى. تكسو البرج طبقة مزدوجة من الزجاج، حيث ينحصر الهواء في طبقتي الزجاج حيث يتم عزل الفضاء الداخلي للمكاتب.

تاريخ الموقع
تقع البناية الحالية على موقع سابق لبناية أخرى باسم (Baltic Exchange)، ويعتبر الموقع المقر الرئيسي لسوق عالمي خاص بالسفن والمعلومات عن الشحن.وفي 10 أبريل من 1992 حصل انفجار قريب من الموقع مما أدى إلى تعرض المبنى (Baltic Exchange) إلى أضرار بالغة وكذلك عدد من الابنية المجاورة له.

كما ان مدينة لندن كانت تسعى إلى إعادة البناية بشكل يحافظ على تراث المدينة والواجهة التاريخية لشارع (St Mary Axe) لكن بعد الملاحظات العديدة تم الاتفاق بان إعادة ترميم البناية غير مجدي بسبب الأضرار العديدة لذا قررت المدينة ان تبيع الموقع إلى (Trafalgar House) في 1995 وتم بحذر ازالة جميع بقايا المبنى الا انه تم حفظ الجزء الداخلي والواجهة للبناية املا في استعمالها لاحقا.

وقد قدم (Trafalgar House) في 1996 مشروع تصميم (Millennium Tower) لكن بعد طرح المشروع تم في النهاية رفضه لأسباب متعددة منها عدم ملائمة ابعادة أو ارتفاعه للمقياس المتواجد في المنطقة كما توقعو ان يسبب المقترح التصميمي اضطراب لحركة مطار المدينة وهيثرو.

التصميم وأعمال الإنشاءات
اكملت شركة «سكانسكا» بناء المبنى في ديسمبر 2003، وتم افتتاحه في نسيان 2004. يستخدم المبنى طرق عديدة لتوفير الطاقة، حيث يستهلك البرج نصف طاقة أي برج مماثل له. توجد فجوات في كل طابق تعمل كنظام للتهوية الطبيعية بالمبنى. البرج معزول بطبقتين من الزجاج تحصر بينها الهواء محققة عزل فعال للفضاء الداخلي للمكاتب.

وتعمل المناور على سحب الهواء الدافئ من المبنى صيفا، وتدفأته شتاء من خلال نظام التدفئة الشمسي السلبي، هذه المناور أيضا تسمح لأشعة الشمس بالمرور إلى داخل المبنى جاعلة العمل داخل البرج أكثر متعة، بالإضافة لخفض تكاليف الإضاءة.

انظر أيضا
 تكنولوجيا فائقة (عمارة)
 نورمان فوستر
 توري أغبار

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي
مراجع

لندن في 2003
تصميم بيئي
عمارة فائقة التكنولوجيا
عمارة مستقبلية جديدة
لندن
مبان إدارية اكتملت في 2003
مبان ومنشآت اكتملت في 2003
منشآت نورمان فوستر
ناطحات سحاب
ناطحات سحاب في مدينة لندن

برج سويس ري


Tsuzuki may refer to:

Places
Tsuzuki-ku, Yokohama
Tsuzuki District, Kyoto

People with the surname
Ryota Tsuzuki, footballer
Tsuzuki Yoneko, go player

See also
Suzuki (disambiguation)

Japanese-language surnames

Tsuzuki


Gatačko govedo je vrsta domaće goveđe pasmine u Hercegovini. U prošlosti to je u Hercegovini bila pasmina najrasprostranjenija goveđa pasmina uz bušu.

Nastalo je u okolici Gacka križanjem viptalca s domaćom bosanskom bušom. Prvo su krave križane s viptalskim i montaflonskim bikovima, a poslije s oberintalskim bikovima.

Gornja Hercegovina sa središtem u Gacku je glavno područje uzgoja gatačkog goveda. Pasminski sastav goveda oko većih gradova bio je šarolik zbog izmuznog gospodarstva. Na području Gacka, Nevesinja, Bileće, Berkovića i Kalinovika danas se uzgaja oko 8500 grla ove pasmine.

Prosječna godišnja muznost gatačkog goveda dosta se povećala. 1950-ih bila je oko 900 kg, a u boljim uzgojnim prilikama nekih državnih dobara muznost krava znatno je veća te je dosezala 1200 kg, dok je danas 3.600 kg na farmi, a u privatnom uzgoju je grla s više od 4.500 kg mlijeka. Masnoća kravljeg mlijeka u BiH 1950-ih je bila oko 4%. Pojedina grla znatno su iznad prosjeka. Mlijeko ovih krava danas ima s 3,9% masti i 3,4 bjelančevina.

Gatačko govedo karakteristične je sive boje. Prosječan proizvodni vijek je 7-8 godina.
Krave su mase od 470 do 500 kg, visine grebena 125 cm i duljine trupa oko 150 cm. Prirast je od od 0.9 kg kod ženskih do preko 1,2 kod muških jedinki. Težina novooteljene teladi je u prosjeku oko 34 kg.

Gatački skorup ili kajmak je jedan od najpoznatijih proizvoda od mlijeka ovih krava.

Izvori

Pasmine goveda
Stočarstvo u Bosni i Hercegovini

Gatačko govedo


Malte Petzel (* 9. April 1930 in Stettin; † 18. Dezember 1972 in Dortmund) war ein deutscher Schauspieler, Regisseur und Hörspielsprecher.

Leben
Petzel trat bereits mit 17 Jahren als Schauspieler im Coburger Kulturkreis auf und inszenierte musikalische Abende, bevor ihm 1952 von der Genossenschaft Deutscher Bühnen-Angehöriger und dem Deutschen Bühnenverein die Abschlussprüfung abgenommen wurde. Bis 1956 gehörte er dem Ensemble des Coburger Landestheaters an. Weitere Bühnenstationen waren Bamberg und die Vaganten-Bühne in Berlin, für die er auch als Regisseur tätig war und Gastspiele in Ost-Berlin gab. 1961 ging er für drei Jahre als Regie-Assistent von Boleslaw Barlog an das Berliner Schillertheater. Seine letzte Theaterstation waren die Städtischen Bühnen Dortmund.

Daneben übernahm Petzel sporadisch auch Rollen in Film- und Fernsehproduktionen. Er spielte in Georg Tresslers Endstation Liebe mit Horst Buchholz, in der Grethe-Weiser-Komödie Jenny und der Herr im Frack, in Guy Hamiltons Kriegsfilm Luftschlacht um England und in Egon Monks Mehrteiler Bauern, Bonzen und Bomben nach Hans Fallada. In Georg Wilhelm Pabsts Kinoproduktion Es geschah am 20. Juli verkörperte er Berthold Schenk Graf von Stauffenberg, den älteren Bruder des Hitler-Attentäters. Daneben übernahm er Gastrollen in Fernsehserien und -reihen wie Tatort, Das Kriminalgericht und Hamburg Transit.

Außerdem war Malte Petzel umfangreich als Sprecher für Hörspielproduktionen tätig. In vielen Produktionen des Hörspiellabels EUROPA übernahm er zumeist komische Rollen wie beispielsweise den "Sir David Lindsay" Karl Mays.

Malte Petzel starb am 18. Dezember 1972 mit 42 Jahren in Dortmund an Herzversagen.

Filmografie (Auswahl)
 1955: Es geschah am 20. Juli
 1958: Endstation Liebe
 1964: Jenny und der Herr im Frack
 1964: Das Kriminalgericht – Der Fall Nebe
 1969: Luftschlacht um England (Battle of Britain)
 1969: Alma Mater
 1969: Meine Schwiegersöhne und ich (Fernsehserie)
 1970: Hamburg Transit – Ticket nach Rio (Fernsehserie)
 1972: Einmal im Leben – Geschichte eines Eigenheims
 1973: Tatort: Ein ganz gewöhnlicher Mord
 1973: Bauern, Bonzen und Bomben

Hörspiele (Auswahl)
1968: Geschichte vom Jungen, der in den Tiefen des Meeres tauchte – Regie: Siegfried Niemann; SFB
1972: Unter Geiern; Europa
1972: Der Sohn des Bärenjägers; Europa
1972: To-Kei-Chun; Europa
1972: Die Sklavenkarawane; Europa
1972: Kara Ben Halef; Europa, als "Sir David Lindsay"
1972: Durch die Wüste; Europa, als "Sir David Lindsay"
1972: Von Bagdad nach Stanbul; Europa, als "Sir David Lindsay"
1972: Durchs wilde Kurdistan; Europa, als "Sir David Lindsay"
1972: Der Pfadfinder; Europa
1972: In den Schluchten des Balkan; Europa, als "Sir David Lindsay"
1972: Durch das Land der Skipetaren; Europa
1972: Der Schut; Europa, als "Sir David Lindsay"
1972: Moby Dick; Europa
1973: Das Gespensterschiff; Europa

Literatur
 Herbert A. Frenzel, Hans Joachim Moser (Hrsg.): Kürschners biographisches Theater-Handbuch. Schauspiel, Oper, Film, Rundfunk. Deutschland, Österreich, Schweiz. De Gruyter, Berlin 1956, .

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Theaterregisseur
Hörspielsprecher
Deutscher
Geboren 1930
Gestorben 1972
Mann

Malte Petzel


Andreas «Andy» Rihs (* 2. November 1942 in Stuttgart, heimatberechtigt in Meinisberg; † 18. April 2018 in Zürich) war ein Schweizer Unternehmer.

Leben
Rihs übernahm 1966 zusammen mit Beda Diethelm und seinem Bruder Hans-Ueli Rihs von seinem verstorbenen Vater den Hörgerätehersteller Phonak (heute: Sonova) und führte das Unternehmen als Chief Executive Officer (CEO) bis April 2000 und interimistisch von April bis September 2002. Von 1992 bis März 2011 präsidierte er den Verwaltungsrat der Phonak/Sonova Holding.

Wegen schwerwiegender Fehler im Finanzmanagement des Unternehmens Anfang 2011 trat er als Präsident im März 2011 zurück; er blieb aber einfaches Mitglied des Verwaltungsrats. Des Weiteren traten CEO Valentin Chapero und CFO Oliver Walker zurück. Da mehrere Manager im Vorfeld Aktien und Optionen verkauft hatten, darunter Rihs solche im Wert von 37,5 Millionen Franken, wurde eine Strafuntersuchung gegen ihn und acht weitere Personen des Managements wegen mutmasslichen Insiderhandels eröffnet. Die Staatsanwaltschaft Zürich stellte 2012 alle Strafverfahren ein, da es keine Verletzung der Insiderstrafnorm gegeben hatte.

Die Phonak-Gruppe war ab 2000 Sponsor des Phonak Cycling Teams, das 2006 nach wiederholten Dopingskandalen aufgelöst wurde. 2009 kehrte Rihs zurück mit dem BMC Racing Team, das vom damals in seinem Besitz befindlichen Fahrradhersteller BMC unterstützt wird. Rihs war Inhaber verschiedener Gesellschaften, welche insbesondere im Immobilien- und Fahrradbereich tätig sind.

Über die «Sport und Event Holding AG» mit Sitz in Luzern war Rihs mit seinem Bruder Besitzer der Young Boys Bern.

Andy Rihs starb im April 2018 75-jährig an den Folgen einer Leukämie-Erkrankung.

Einzelnachweise

Industrieller
Unternehmer (Schweiz)
Unternehmer (21. Jahrhundert)
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Schweizer
Geboren 1942
Gestorben 2018
Mann

Andy Rihs


Proba de patinaj viteză pe pistă scurtă, 1.500 m masculin de la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud a avut loc pe 10 februarie 2018 la Gangneung Ice Arena.

Program
Orele sunt orele Coreei de Sud (ora României + 7 ore).

Rezultate calificări

 C – calificat pentru semifinale
 AV – a avansat mai departe
 PEN – penalizare

Runda eliminatorie
Proba a avut loc pe 10 februarie.

Semifinale
 CA – calificat pentru Finala A
 CB – calificat pentru Finala B
 AV – a avansat mai departe
 PEN – penalizare

Finale

Finala B

Finala A
Rezultate finale.

Referințe

Patinaj viteză pe pistă scurtă la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Patinaj viteză pe pistă scurtă la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 – 1.500 m (masculin)


سولانا بيتش  هي مدينة من مدن الولايات المتحدة تقع في مقاطعة سان ديغو، كاليفورنيا تم إعطاءها لقب مدينة في 1 يوليو، 1986. يبلغ عدد سكانها 12867 نسمة وذلك حسب إحصائيات سنة 2010. يبلغ ارتفاع المدينة عن سطح البحر قرابة 22 متر. تبلغ مساحتها 9.386 كم².

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لسولانا بيتش في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان سولانا بيتش 12,979 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 5,754 أسرة وعدد العائلات 3,280 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 6,456 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 87.01% من البيض و0.50% من الأمريكيين الأفارقة و0.42% من الأمريكيين الأصليين و3.46% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.14% من سكان جزر المحيط الهادئ و5.59% من الأعراق الأخرى و2.89% من عرقين مختلطين أو أكثر و14.81% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 5,754 أسرة كانت نسبة 22.6% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 47.3% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 6.8% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 2.9% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 43% من غير العائلات. تألفت نسبة 31.5% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 10.4% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.25، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 2.83.

بلغ العمر الوسطي للسكان 41.6 عاماً. وكانت نسبة 17.9% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 6.5% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 30.9% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 27.4% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 17% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 97.4 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 94.8 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 71,774 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 96,652 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 72,028 دولارًا مقابل 41,186 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 48,547 دولارًا. وكانت نسبة 3.4% من العائلات ونسبة 6.7% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 7.7% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 5.2% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان سولانا بيتش 12,867 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 5,650 أسرة وعدد العائلات 3,283 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 6,540 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 85.79% من البيض و0.47% من الأمريكيين الأفارقة و0.48% من الأمريكيين الأصليين و3.99% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.15% من سكان جزر المحيط الهادئ و5.74% من الأعراق الأخرى و3.39% من عرقين مختلطين أو أكثر و15.92% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 5,650 أسرة كانت نسبة 23.4% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 48.3% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 6.4% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 3.4% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 41.9% من غير العائلات. تألفت نسبة 30.9% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 11.5% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.28، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 2.85.

بلغ العمر الوسطي للسكان 43.7 عاماً. وكانت نسبة 18.5% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 5.7% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 27.3% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 29.8% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 18.7% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 49.4% ذكور و50.6% إناث.

وصلات خارجية

مراجع

 Official city of Solana Beach website

أماكن مأهولة أسست في 1986
تأسيسات سنة 1986 في كاليفورنيا
مدن ساحلية في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن مقاطعة سان دييغو (كاليفورنيا)

سولانا بيتش (كاليفورنيا)


În  cultura tradițională chineză, qì sau ch'i (, cunoscut și sub numele de khí în cultura vietnameză, gi în cultura coreeană, ki în cultura japoneză) este un principiu activ în orice lucru viu.. Qi se traduce literal ca "suflare", "aer", sau "gaz", și la figurat ca "energie materială", "forță vitală", sau "flux de energie".. Qi este principiul de bază în medicina tradițională chineză și în artele marțiale din sfera de influență a culturii chinezești. Qi este o energie vitală a cărei curgere trebuie să fie echilibrată pentru a menține sănătatea. Qi nu a fost niciodată observat în mod direct și nu are nicio legătură cu conceptul de energie din științe (energia vitală sau forța vitală este un concept științific abandonat).

Concepte similare acestui qi pot fi găsite în multe alte culturi:prana în hinduism (și în alte părți ale culturii indiene), chi in religia igbo, pneuma în Grecia Antică, mana în cultura din Hawaii, lüng în budismul tibetan, manitou în cultura popoarelor indigene din America, ruah în cultura ebraică și energia vitală în filosofia occidentală. Unele elemente ale conceptului qi pot fi găsite în termenul energie atunci când este utilizat în contextul diverselor forme ezoterice de spiritualitate și în medicina alternativă. Elementele definitorii ale conceptului pot fi, de asemenea, găsite în Vest în cultura populară, de exemplu,"Forța" în Star Wars și în Ciocolata, o religie bazată pe Jedi și chiar în cultura populară din Est ca Dragon Ball și Un Pumn de Om. Noțiuni în Vest ca energeia, elanul vital, sau vitalismul sunt pretinse a fi similare.

În ciuda convingerii larg răspândite, în realitate qi este un concept pseudoștiințific, neverificabil.

Aspecte lingvistice

Semnificații
n. ① Aer; gaz ② miros ③ spirit; vigoare; moralul ④ vital/material pentru energie (în Ch[inese] metafizica) ⑤ ton; atmosfera; atitudine ⑥ furie ⑦ respirație, respirație b.f. ① Vreme 天氣 tiānqì ② [lingvistică] aspirație 送氣 sòngqì v. ① furie ② enervez ③ bătăuș; insultă.

În China antică, qi este  descris ca "forța vitală".

Rolul qi în medicina tradițională chineză
Medicina tradițională chineză (TCM) afirmă că organismul are modele naturale de qi , care circulă prin canale numite meridiane. În TCM (medicina tradițională chineză), simptomele diferitelor boli sunt considerate a fi produsul dezechilibrului qi-ului în mișcarea sa prin meridianele corpului.

Câmpul Qi
Câmpul qi (chu-chong) se referă la crearea unui "câmp de energie" (expresie lipsită de sens) de către un grup de oameni, de obicei, pentru vindecare sau alte scopuri bine intenționate. Un câmp qi este considerat a fi produs de vizualizare și afirmare, și este o componentă importantă a Vindecării Înțelepciunii Qigong (Zhineng Qigong), fondată de Marele Maestru Ming Pang.

Qi este neștiințific
Qi este un concept neștiințific, neverificabil. Institutul Național de Sănătate al SUA a declarat limpede: concepte precum qi "sunt dificil de conciliat cu informațiile  biomedicale contemporane".

Practicile care implică qi

Feng shui
Arta tradițională chineză de geomanție, amplasarea și dispunerea spațiului numit feng shui, se bazează pe calculul balanței de qi, interacțiunile dintre cele cinci elemente, yin și yang, și alți factori. Retenția sau disiparea qi sunt considerate a afecta sănătatea, bogăția, nivelul de energie, norocul și multe alte aspecte ale ocupanților spațiului. Atributele fiecărui element într-un spațiu afectează fluxul de qi prin încetinire, redirecționare sau accelerare, ceea ce influențează nivelul de energie al ocupanților.

Qigong
Qìgōng (气功 sau 氣功) este o practică care implică coordonarea respirației, a circulației și a conștientizării; în mod tradițional este văzută ca o practică de a cultiva și de a echilibra qi-ul. Cu rădăcini în medicina tradițională chineză, în filosofie și în arte marțiale, qigong-ul este acum practicat în întreaga lume în exerciții fizice, în vindecări, în meditație și în arte marțiale.

Arte marțiale
Qi este un concept didactic  în multe arte marțiale chineze, coreene și japoneze. Cele mai notabile arte marțiale bazate pe qi sunt: Baguazhang, Xing Yi Quan, T 'ai Chi Ch' uan, Mantaua de Rugăciune din Sud, Șarpele Kung Fu, Dragonul Kung Fu din Sud, Aikido, Kendo, Aikijujutsu, Luohan Quan și Liu Ba Fa.

Acupunctura si moxibustie

Practici sexuale taoiste

Note

Referințe

Vezi și

Wikipedia:Șarlatanii lunatici

Filozofie chineză
Concepte filozofice
Mitologie
Medicina populară

Qi


Annales Bertiniani er en årbog fra det 9.århundrede. Her skildres Karl den Stores efterkommere i en tid der er præget af Frankerrigets deling. Annalerne er kendt fra et fuldstændigt håndskript der igennem mange århundreder blev opbevaret i klosteret St. Bertin. Årbogens faktiske og berettende stil gør den til en troværdig og værdifuld kilde til vor tids viden om det 9. århundredes Europa.

Manuskript og overlevering

Følgende efter :
 Opbevaret ved Stadtbibliotek St.Omer; Codex Audomariensis 706 (10.århundrede, i Reims). Også opbevaret ved Stadtbibliotek St.Omer; Codex Bruxellensis 6439-6455 (11.århundrede, i St.Bertin/St.Vaast)
 Part af "Chronicon Vedastinum". Opbevaret ved Stadtbibliotek Douai; Codex Duacensis 753 (11.århundrede, i St.Vaast). Kun perioden 830-844
 * Part af "Annales Mettenses posteriores". Codex Cheltenhamensis 1853 ~ Berolin. Meermanianus (12.århundrede). Kun perioden 830-837
 Part af fortsættelsen til Aimoins "Historia Francorum". Opbevaret ved St.Germain-de-Pres; Parisinus 12711 (12.århundrede). Kun perioden 869-882
 * Opbevaret ved Paris Bibliotheque Nationale Melanges Colbert t.46,2 (17.århundrede, i Antwerpen); fol.283-313. Kun perioden 839-863

Den tyske oversættelse
Som bind 6 i serien "Ausgewählte Quellen zur deutschen Geschichte des Mittelalters"
er årbøgerne for St.Bertin, St.Vast og Xanten publiceret med både en nyredigeret latinsk tekst og nybearbejdet tysk oversættelse . Udgavens titel, Quellen zur karolingische Reichsgechichte - zweiter Teil henviser til at kildeteksterne forstås som en fortsættelse af de frankiske rigsannaler. Den latinske tekst har som forlæg Waitz' version fra 1883, korrigeret i sammenhold med manuskripterne (#3) og (#5). Den tyske oversættelse er baseret på J. von Jasmunds oversættelse fra 1857.

Rau har skrevet en del noter, der fortrinsvis supplerer tekstens historiske oplysninger, og specielt også med oplysning om de historiske dokumenter teksten refererer til, mens der er få tekst-kritiske noter. Udgaven er suppleret med et 30-siders navne-register.

Tekstens indhold
I det 9.århundrede har fortællingen om civilisationens fremadskriden nok været sat på en prøve, og den skildring der kan læses i Annales Bertiniani er bemærkelsesværdig på mange måder.

En kort karakteristik

 Det er et stort værk, på henved 100 sider - ikke en selvfølge for datidens kildetekster
 Sprogstilen er berettende - ikke hverken esoterisk eller punktvis abrupt
 Tekstens struktur er ganske enkel, inddelt efter fremadskridende år, men også konsekvent og overskuelig

 Tid og sted
Annalerne skildrer perioden 830-882 og beretter om hændelserne i karolingernes vidtstrakte domæne, fra den frisiske region og Sachsen i nord til Rom og Barcelona i syd.
 Forfatterskab og datering
Ifølge  er annalerne blevet til over tre forløb,
 830-835 : Forfatteren er ukendt
 835-859 : Bisp Prudentius af Troyes
 860-882 : Ærkebiskop Hinckmar af Reims

 Titel
Det er disse tre tekst-forløb der kendes som Annales Bertiniani. Titelen kommer sig af at manuskripterne (#1) - se ovenfor:Manuskript og overlevering - der også udgør en fuldstændig overlevering, blev opbevaret i St.Bertin klosteret.
 Baggrund
Annalerne er tildels en samtidsskildring. Enkelte steder findes referencer til kontemporære dokumenter og i det sidste tekstforløb, tilskrevet ærkebiskop Hinckmar, fuldt citerede dokumenter.

Tekstens temaer
Tekstens temaer er mest åbenbart skildringen af
 Den karolingiske kongefamilie
 Relationen mellem karolingerne og den romerske kirke (; først senere kendt som den romersk-katolske kirke)

Nogle dramatiske elementer
Væsentligt kendetegnende for teksten er den nomenklatur der skildrer de besiddelser som den karolingiske kongefamilie har.
Dels de aristokratiske institutioner, hertugdømmer, grevskaber og markgrevskaber (),
ligeledes gejstlige institutioner som klostre og bispedømmer () - dog er det hyppigst de embeder der hører hertil som omtales: Abbeder og biskopper () -
dels kongsgårdene (), hvor rigsdagene (:Reichstag; ) finder sted.

Ligesom i den tidlige danske beretning - Roskildekrøniken - om de skandinaviske kongefamilier, er de væbnede konflikter iblandt den karolingiske kongefamilie et fast og karaktergivende element i annalen. De ekstra aspekter der er, er dels udefrakommende angreb på karolingiske besiddelser (skandinaver, slaver, saracener), samt de nævnte politisk-administrative fænomener i karolingernes herredømme. Dette sidstnævnte er også med til at forøge antallet af nævneværdige personer: Ikke kun bisper og kongefamiliens medlemmer er navngivet, men også hertuger og grever bliver en del af fortællingen.
Tekstens navnemateriale omfatter hertil navngivne konger fra de omkringliggende regioner - den bemærkelsesværdige undtagelse er daneren Herioldus, der altså ikke omtales som konge. Herioldus identificeres almindeligvis med Harald Klak.

Bisper og ærkebiskopper er, ligesom hertuger og grever, væbnede jordbesiddere, og deltager både i hærtog og rigsdagene. Flere af kirkens synoder omtales, hvor kejseren enkelte gange deltager. Den romerske kirkerets jurisdiktion omfatter ikke kun gejstligheden, men også den kristne trosmenighed og herunder regnes kejser og konge. I Annales Bertiniani skildres dette blandt andet ved den langvarige strid mellem kong Lothar () og pavestolen - kong Lothars ægteskabsskandale - i årene 860-869; en strid der såvel involverer de bisper og ærkebiskopper der tager Lothars parti. Ægteskabsskandalen tjener også som et eksempel på de sammensatte faktorer og den detaljerigdom der en gang imellem dukker op i udredningen af den tids historie - se ex .

Historiske aspekter

De barbariske angreb
"Grusomt, som sådanne tilfælde er, er det vigtigt at være opmærksom på at sådan praksis på ingen måde var usædvanlig i den tid, iblandt frankere såvel som deres naboer." (frit oversat efter )

Den stereotype omtale af barbariske overgreb findes i Annales Bertiniani både i sammenhæng med udefrakommende hærtog og de hærtog der anføres af rigets kejser, konger, hertuger og grever.
De 'virkelige' barbarer - de udefrakommende hærtog - er dog altid beskrevet med etnonymer, heriblandt

Daner og normanner
Redegørelsen, for hvad der er hvad, kan den dag i dag være vanskelig.

Det er bekvemt at sige det handler om skandinaver eller vikinger - begreber der ikke findes i Annales Bertiniani.

I år 911 svor Rollo troskab til den frankiske kejser, og fik en formel råderet over det bretonske område der herefter er kendt som Normandiet. Det er en historisk hændelse der desværre ligger et stykke tid efter annalernes slutning, men til gengæld fortæller annalerne så om de hændelser der ledte hen mod normannernes fyrstedømme.

Økonomisk forvaltning
Varetagelsen af gods og guld er ikke helt udeladt af fortællingen, men selvom det retrospektivt er meget relevant at forstå de politisk-administrative termer som såvel økonomisk-administrative begreber så er det vanskeligt at beskrive teksten som en tematisk anlagt skildring af økonomiske forhold. Udover de allerede nævnte politisk-administrative termer findes i Annales Bertiniani kongegods () og bol ( ; ), samt afgifter og tiende. I nyere moderne tysk forskning - ca. tilbage til begyndelsen af 1800-tallet - skildres den tids økonomiske forvaltning som "Grundherrschaft", og det er også hvad man tematisk forbinder med feudalisme.

Hyppigt omtales den årlige tribut-betaling som kejseren modtager ( ; ), men uden at det er beskrevet nærmere.
Lignende forbliver tekstens omtale af vasaller () og rigets 'mægtige' personer
( ; )
anonyme begreber - en enkelt undtagelse findes under år 874.

Yderligere vidnesbyrd om lensvæsnet findes i teksten som kejserens eller kongens udgivelse af , der hos  oversættes til len () samt mange edsaflæggelser for troskab - for den polemiske diskussion om lensvæsnets tidlige tid, se ex , .

Se også
 Det tysk-romerske kejserdømme og laterankirken

Litteratur

Primærtekster

  (unveränderter reprographische Nachdruck der Ausgabe Darmstadt 1969)

Noter

Litteratur fra middelalderen
Kilder til vikingetidens historie

Annales Bertiniani


Gene Eliza Tierney (født 19. november 1920, død 6. november 1991) var en amerikansk teater,- tv- og filmskuespiller. Hun blev nomineret til en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle, for sin præstation i Lad himlen dømme. Senere i sin kariere skrev hun også en ærlig og afslørende selvbiografi med titlen Self Portrait.

Biografi

Opvækst
Gene Tierney var datter af en succesrig børsmægler. Hun modtog sin uddannelse på eksklusive privatskoler i Connecticut og Schweiz. Da hun fortalte sin far, at hun drømte om at blive en skuespiller, dannede han en familievirksomhed for at lancere sin datter. Hun lavede Broadway-debut i 1939, hvor hun blev opdaget af filmproducenten Darryl F. Zanuck, der underskrev en filmkontrakt med hende. Tierney gjorde filmdebut i 1940 i Frank James vender tilbage.

Karriere
Berømt for hendes høje kindben, grønne øjne og eksotisk skønhed spillede hun ofte bløde og venlige sociale piger. Hun var en af Hollywoods mest populære stjerner i 1940'erne, og en af hendes mest mindeværdige roller er titelrollen i Laura fra 1944.

I 1941 giftede hun sig med designeren Oleg Cassini. De led et personlig tragedie to år senere, da deres datter blev født mentalt retarderet som følge af Tierney var syg med røde hunde under graviditeten. Nogen tid senere hørte Tierney fra en kvindelig beundrer fra Marine Corps, der havde sneget sig ud af sin karantæne, da hun var smittet med røde hunde, at hun havde taget chancen for at møde Tierney på Hollywood Canteen og dermed have smittet hende.

Tierney blev skilt fra Cassini i 1952. Hun begyndte at date Prins Aly Khan (Rita Hayworths eksmand), men hans far Aga Khan var imod ægteskabet og Aly forlod hende. Tierney blev derefter ramt af et nervøst sammenbrud og blev indlagt på hospitalet. Hun blev udskrevet efter halvandet år, men blev indlagt igen i en periode på otte måneder.

I 1960 giftede hun sig med olieproducenten W. Howard Lee (han havde tidligere været gift med skuespilleren Hedy Lamarr); de forblev gift indtil hans død i 1981.

Senere år
I 1979 udkom hendes selvbiografi, Self Portrait. Her afslørede hun at hun havde en affære med John F. Kennedy i løbet af hans tid i den amerikanske flåde.

Død
Hun døde 70 år gammel af emfysem. Hun har en stjerne på Hollywood Walk of Fame for sit arbejde i film på 6125 Hollywood Blvd.

Filmografi (udvalg)

 1940 – Frank James vender tilbage
 1941 – Tobaksvejen
 1941 – Belle Starr
 1941 – De 1000 lasters hus
 1942 – China Girl
 1943 – Himlen må vente
 1944 – Laura
 1945 – Lad himlen dømme
 1946 – Dragonwyck
 1946 – Knivens æg
 1947 – The Ghost and Mrs. Muir
 1948 – Jeg hader dig, elskede
 1949 – Malstrømmen
 1950 – Where the Sidewalk Ends
 1950 – Nat over storbyen
 1951 – Hvedebrødsdage
 1951 – Ved Rivieraen
 1951 – The Secret of Convict Lake
 1951 – Close to My Heart
 1952 – Rejsen mod det ukendte
 1953 – Det begyndte i Moskva
 1954 – I løgnens net
 1954 – Sinuhe, ægypteren
 1954 – General Yangs fange
 1962 – Storm over Washington
 1963 – Skjult begær
 1964 – 3 piger i Madrid
 1980 – Scruples (mini-serie)

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Forfattere fra USA
Amerikanere i 1900-tallet
Personer fra New York City
Hollywood Walk of Fame

Gene Tierney


Circo voador (em inglês "barnstorming" algo como "tempestade no celeiro"), é um tipo de show aéreo com exibições em voo, geralmente envolvendo risco calculado, para entreter o público.

Visão geral
Os circos voadores eram uma forma de entretenimento em que os pilotos realizavam truques - individualmente ou em grupos. Concebido para "impressionar as pessoas com a habilidade dos pilotos e a robustez dos aviões", essa prática tornou-se popular nos Estados Unidos durante os "Loucos Anos Vinte".

Os "barnstormers" (algo como "piloto de circo", em tradução livre nesse contexto) eram pilotos que voavam por todo o país vendendo passeios de avião e realizando acrobacias; Charles Lindbergh começou a voar como "barnstormer". O "barnstorming" foi a primeira grande forma de aviação civil na história da aviação.

História

Origens

Os irmãos Wright e Glenn Curtiss tiveram primeiras equipes de exibição de vôo, com pilotos solo como Lincoln Beachey e Didier Masson também populares antes da Primeira Guerra Mundial, mas esses "circos" não se tornaram um fenômeno formal até a década de 1920. O primeiro "piloto de circo", "formado" por Curtiss em 1909, foi Charles Foster Willard, que também é considerado o primeiro a ser abatido em um avião quando um fazendeiro irritado quebrou sua hélice disparando uma espingarda.

Durante a Primeira Guerra Mundial, os Estados Unidos fabricaram um número significativo de biplanos Curtiss JN-4 "Jenny" para treinar seus aviadores militares e quase todos os aviadores americanos aprenderam a voar usando o avião. Após a guerra, o governo federal dos EUA vendeu o material excedente, incluindo os Jennys, por uma fração de seu valor inicial (eles custaram US$ 5.000 ao governo, mas estavam sendo vendidos por apenas US$ 200). Isso permitiu que muitos militares que já sabiam como pilotar os "JN-4" comprassem seus próprios aviões. O biplano Standard J-1 de aparência semelhante também estava disponível.

Ao mesmo tempo, surgiram inúmeras empresas fabricantes de aeronaves, a maioria falindo após construir apenas um punhado de aviões. Muitos deles eram projetos confiáveis e até avançados, que sofreram com o fato do mercado de aviação não ter se expandido conforme o esperado, e vários deles encontraram seu caminho para os únicos mercados ativos - transporte de correspondência, circos voadores e contrabando. Às vezes, um avião e seu proprietário oscilavam entre as três atividades conforme a oportunidade se apresentava.

Combinados com a falta de "Regulamentos Federais de Aviação" na época, esses fatores permitiram que os circos voadores florescessem.

Crescimento e apogeu
Esses "circos" foram realizados não apenas por ex-militares, mas também por mulheres, e outras minorias. Por exemplo, em 18 de julho de 1915, Katherine Stinson se tornou a primeira mulher no mundo a executar um loop. Bessie Coleman, uma mulher afro-americana, "não apenas emocionou o público com suas habilidades como vendedora ambulante, mas também se tornou um modelo para mulheres e afro-americanos. Sua própria presença no ar ameaçava os estereótipos contemporâneos prevalecentes. Ela também lutou contra a segregação quando podia, usando sua influência como celebridade".

"Mais do que qualquer outro evento, o voo histórico de Lindbergh em 1927 conscientizou os americanos sobre o potencial da aviação comercial e seguiu-se um boom na atividade da aviação durante 1928 e 1929". Na verdade, Charles Lindbergh se envolveu em circos voadores em seus primeiros anos; Errold Bahl o contratou como assistente e, como um golpe promocional, Lindbergh "se ofereceu para subir na asa e acenar para a multidão abaixo", ato que ficou conhecido como "wing-walking".

Regulamentação e declínio
O jornalismo sensacionalista e a prosperidade econômica que marcou a Era do Jazz nos Estados Unidos permitiram que os "pilotos de circo" divulgassem a aviação e, por fim, contribuíram para a regulamentação e o controle. Em 1925, o governo dos EUA começou a regulamentar a aviação, quando aprovou o "Contract Air Mail Act", que permitia aos "U.S. Post Office" contratar empresas aéreas privadas para entregar correspondência com pagamentos feitos com base no peso da correspondência. No ano seguinte, o presidente Calvin Coolidge assinou o "Air Commerce Act", que transferiu a gestão de rotas aéreas para um novo ramo do Departamento de Comércio, que também era responsável pelo "licenciamento de aviões e pilotos, estabelecendo normas de segurança e de atuação em geral".

Os circos voadores "pareciam ter sido criados na bravata, como um grande incentivo para disputas pessoais individuais". Em 1927, a competição entre os "pilotos de circo" resultou na execução de truques cada vez mais perigosos, e uma série de acidentes altamente divulgados levou a novos regulamentos de segurança, o que levou ao fim dos circos voadores. Estimulado por uma necessidade percebida de proteger o público e em resposta à pressão política por pilotos locais chateados com "pilotos de circo" roubando seus clientes, o governo federal promulgou leis para regular um setor de aviação civil incipiente.

As leis incluíam padrões de segurança e especificações que eram virtualmente impossíveis para os "pilotos de circo" cumprirem, além de restrições sobre quão baixo em altitude certos truques podiam ser executados (tornando mais difícil para os espectadores ver o que estava acontecendo). Os militares também pararam de vender os "Jennys" no final da década de 1920. Isso tornava muito difícil para os "pilotos de circo" ganharem a vida. Clyde Pangborn, que era piloto da equipe de aviação de dois homens que foi a primeira a cruzar o Oceano Pacífico sem escalas em 1931, encerrou sua carreira de "piloto de circo" em 1931. Alguns pilotos, no entanto, continuaram a vagar pelo país fazendo "voos de diversão" até o outono de 1941.

Exibições

Planejamento
A "temporada de circos voadores" ia do início da primavera até depois da colheita e das feiras de condado no outono. A maioria dos programas de circos voadores começou com um piloto, ou equipe de pilotos voando sobre uma pequena cidade rural para atrair a atenção local. Eles então pousariam em uma fazenda local (daí o termo "barnstorming") e negociariam o uso de um campo como uma pista temporária para a realização de um show aéreo e oferecer viagens de avião. Após obter uma base de operação, o piloto ou grupo de pilotos "zunia" pela vila e lançava os "flyers" sobre o futuro evento. Em algumas cidades, a chegada de um çirco voador ou uma "trupe aérea" levava a uma paralisação em toda a cidade, já que a maioria das pessoas compareciam ao show.

Acrobacias
Os circos voadores realizavam uma variedade de acrobacias, com alguns se especializando como pilotos de acrobacias ou trapezistas. Os pilotos de acrobacias realizaram uma variedade de manobras acrobáticas, incluindo giros, mergulhos, loops e rolagens. Enquanto isso, os trapezistas realizavam façanhas de "wing walking", acrobacias de pára-quedismo, transferências de avião no ar, ou até mesmo jogar tênis, tiro ao alvo e dançar nas asas do avião. Outras acrobacias incluíram mergulhos de nariz e voar através de celeiros, o que às vezes levava os pilotos a colidir com seus aviões.

O negócio
Os "pilotos de circo" ofereciam voos de avião por uma pequena taxa. Charles Lindbergh, por exemplo, cobrou cinco dólares por uma viagem de 15 minutos em seu avião. Por mais excitante e glamoroso que fosse, não era uma maneira fácil de ganhar uma vida estável. Para pagar as contas, os "pilotos de circo" - incluindo Charles Lindbergh - tiveram que trabalhar como instrutores de vôo, trabalhadores braçais e, às vezes, até mesmo como atendentes de postos de gasolina. Os "pilotos de circo" frequentemente trocavam viagens de avião por hospedagem e alimentação, tanto por hospedagem comercial quanto em casas particulares.

Circos voadores
Embora os "pilotos de circo" muitas vezes trabalhassem sozinhos ou em equipes muito pequenas, alguns também montaram grandes "circos voadores" com vários aviões e acrobatas. Esses atos empregavam promotores para agendar programas em cidades com antecedência. Eles foram os maiores e mais organizados de todos os circos voadores. Alguns dos mais famosos foram "The Five Blackbirds" (um grupo de vôo afro-americano), "The Flying Aces Air Circus", "The 13 Black Cats", "Mabel Cody's Flying Circus", "Inman Brothers Flying Circus" e o "Gates Flying Circus", ao qual Clyde Pangborn pertenceu até 1928.

Relevância
Em um nível individual, os circos voadores "forneciam uma maneira empolgante e desafiadora de ganhar a vida, bem como uma válvula de escape para sua criatividade e exibicionismo" para muitos pilotos e acrobatas. Por exemplo, permitiu a Charles Lindbergh ganhar uma "vida paralela", e ele sempre falou com carinho dos "velhos tempos da aviação" e da liberdade de movimento. Foi durante uma turnê de circo voador em Minnesota e Wisconsin em 1923 que levou à sua "decisão de buscar mais instrução formal com o Serviço Aéreo do Exército dos EUA".

O Esquadrão Cadete 23 da Academia da Força Aérea dos Estados Unidos é conhecido como "Barnstormers".

Pilotos notáveis

Na cultura popular

Livros
 William Faulkner's 1935 novel Pylon tells the story of a group of barnstormers
 Nevil Shute's 1951 novel Round the Bend gives a detailed account of the activities of Alan Cobham's National Aviation Day.  Archive sources show that Shute, in research for writing the book, wrote to Cobham to check details.
 Many of Richard Bach's novels feature modern barnstormers as protagonists, or otherwise incorporate barnstorming
 Philip Jose Farmer's 1982 book A Barnstormer in Oz featured a barnstorming pilot named Hank Stover
 In the Peanuts comic strip, Snoopy's alter ego, the World War I Flying Ace, states that he may do a little barnstorming after the war
 The novel "The Flying Circus" by Susan Crandall follows the exploits of a trio of individuals who come together to create their own barnstorming troupe.

Cinema e TV
 The Tarnished Angels (1957) – melodrama by Douglas Sirk based on the Faulkner novel about barnstorming
 Those Magnificent Men in Their Flying Machines (1965) – comedy about the "pioneer era" (1903-1914) of air racing and barnstorming in Europe
 Ace Eli and Rodger of the Skies (1973) – movie by Steven Spielberg starring Cliff Robertson as a Jenny pilot who barnstorms with his young son
 The Great Waldo Pepper (1975)
 Nothing by Chance (1975) – documentary by Hugh Downs about the biplanes that barnstormed across America in the 1920s
 Days of Heaven (1978) – movie by Terrence Mallick in which a barnstorming troupe visits a farm and performs
 The Gypsy Moths (1969) – American drama film directed by John Frankenheimer starring Burt Lancaster and Deborah Kerr, based on the novel of the same name by James William Drought
 Nitro Circus MTV show features Travis Pastrana, Jolene Van Vugt, and Erik Roner wing-walking on a biplane without chutes or harnesses
 The Fall Guy (1981-1986)- An action/adventure television series originally airing on ABC. The show was about a stuntman who moonlights as a bounty hunter using his skills as a stuntman to catch the bad guys. A scene in the intro shows of a biplane running through a farm field and crashing/"barnstorming" into the side of a barn.

Video games
 Em 1982 a Activision produziu o jogo Barnstorming para o Atari 2600
 RollerCoaster Tycoon 2, o "Barnstorming Roller Coaster" possuia carros que eram réplicas de biplanos
 RollerCoaster Tycoon 3's Wild! Expansion Pack, uma corrida "Barn Stormer" pode ser criada
 Kentucky Route Zero, a pequena cidade em torno de 5 dogwood drive foi fundada e habitada por uma trupe de "pilotos de circo".

Musica
 "The Immelmann Turn", de Al Stewart, uma música ambientada na era dos circos voadores da década de 1920 que se refere a uma manobra acrobática de mesmo nome

Ver também
 Show aéreo
 Historic Aircraft Restoration Museum

Exibições de voo
História da aviação
Artes cénicas

Circo Voador (aviação)


El Instituto O'Higginiano de Chile es una Corporación de derecho privado sin fines de lucro. Tiene como misión promover por todos los medios a su alcance y, en especial, mediante la investigación, extensión, docencia y publicidad, el conocimiento de la vida, valores y obras del libertador Bernardo O'Higgins, capitán general del ejército de Chile.

Historia
El 5 de enero de 1818, O'Higgins creó la Sociedad de Amigos de Chile con el objeto de fomentar el progreso del país en materias, tales como la industria, comercio, minería, educación y, en general, de todo aquello que motivara su progreso. En los estatutos que se redactaron, estableció que el título de socio solo se debería al mérito y patriotismo de los sujetos y no a su clase social, grado o empleo. El decreto que ordenaba su creación llevaba la firma del director supremo y de su ministro Antonio José de Irisarri. Esta iniciativa tuvo vida efímera, pues pocos años después de la abdicación de O'Higgins, ocurrida el 23 de enero de 1823, cesó de funcionar.

Transcurrieron posteriormente casi cien años desde su desaparición, cuando el 20 de agosto de 1942 en la ciudad de Rancagua –Santa Cruz de Triana durante la Colonia– la idea del libertador volvió a echar raíces, organizándose ahora como Instituto O'Higginiano, sucesor de la sociedad desaparecida. Los estatutos y declaración de principios de aquel acontecimiento sirvieron de base para que en 1953 se fundase en Santiago el nuevo Instituto O'Higginiano, que actualmente se conoce bajo el nombre de Instituto O'Higginiano de Chile. Aquel fundado en 1942, cambió su nombre por el de Instituto O'Higginiano de Rancagua.

El 20 de agosto de 1953, con la presencia de numerosas personalidades, se dio forma al primer Consejo Directivo y se designaron, así mismo, sus miembros fundadores. Su presentación a la Nación se verificó en una sesión solemne realizada en el salón de honor del Congreso Nacional de Chile el 20 de agosto de 1954, asistiendo al acto el presidente de la República Carlos Ibáñez del Campo, quién aceptó la distinción de presidente honorario. La presencia en el acto de los ministros de Estado, del Cuerpo Diplomático, de las autoridades civiles, militares y eclesiásticas, correspondió al alto significado cívico-patriótico del acontecimiento.

Personalidad jurídica y trámites legales
A petición del Instituto O'Higginiano, el gobierno despachó el 17 de diciembre de 1986 el proyecto de Ley que modifica el texto de la N.º 14.609 del 30 de agosto de 1961 que dio existencia legal al Instituto, la cual consagra en términos inequívocos la misión y tuición que ha de ejercer.

Ministerio de Justicia
LEY NUM. 18.487
MODIFICA LA LEY Nº 14.609, QUE CONCEDE PERSONALIDAD JURíDICA AL INSTITUTO O'HIGGINIANO DE CHILE Y SEÑALA SUS OBJETIVOS
Modifíquese la ley N.º 14.609, en la forma que se indica:
Artículo 1º Concédese personalidad jurídica al Instituto O'Higginiano, que se regirá por la presente Ley y por los reglamentos generales o particulares que dicte para el desarrollo de sus actividades nacionales o locales, los cuales deberán ser sometidos a la aprobación del Presidente de la República, por intermedio del Ministerio de Justicia.
1.- Reemplázase, en el artículo 1º la expresión "Instituto O'Higginiano", por "Instituto O'Higginiano de Chile";
2.- Agrégase en el artículo 1º, el siguiente nuevo inciso:
"El Presidente de la República será el Presidente Honorario del Instituto O'Higginiano de Chile.";
3.- Reemplázase el artículo 2º, por el siguiente:
"Artículo 2º.- Los objetivos del Instituto O'Higginiano de Chile son los siguientes:
a) Promover por todos los medios a su alcance, y, en especial, mediante la investigación, extensión, docencia y publicidad, el conocimiento de la vida, valores y obras del Libertador General don Bernardo O'Higgins Riquelme, Capitán General del Ejército de Chile;
b) Coadyuvar a toda iniciativa o empresa que tienda a acrecentar la unidad nacional, sobre la base de la exaltación de los valores cívicos y morales, de solidaridad y de progreso espiritual del país;
c) Promover y propiciar la participación de los establecimientos de educación básica, media y superior en los objetivos que persigue el Instituto;
d) Colaborar en el fiel cumplimiento de las disposiciones del decreto ley N.º 1.146, de 1975.
Para el cumplimiento de sus objetivos, la corporación podrá instituir filiales, como asimismo, estimular la organización de entidades congéneres de carácter privado.", y
4.- Sustitúyese el artículo 3º por el siguiente:
"Artículo 3º.- El domicilio del Instituto será la ciudad de Santiago, Región Metropolitana de Santiago.".
Por cuanto he tenido a bien aprobar la precedente ley, la sancionó y la firmó en señal de promulgación. Llévese a efecto como Ley de la República.
Regístrese en la Contraloría General de la República, publíquese en el Diario Oficial e insértese en la Recopilación Oficial de dicha Contraloría.
Lo que transcribo para su conocimiento. Daniel Munizaga Munita, Subsecretario de Justicia Subrogante.

Primer Consejo Directivo de 1953
- Presidente: Humberto Aguirre Doolan, senador de la República.
- Vicepresidente: César Guzmán Castro.
- Vicepresidente: Eduardo Bónitto, embajador de Colombia en Chile.
- Secretario Gral.: Pedro Contreras Valderrama, profesor de Estado.
- Subsecretario: Neftalí Molina Riquelme.
- Censor: Eugenio Orrego Vicuña, historiador.
- Tesorería: María Brunet Cáraves.

Honorable Consejo
Ramón Espinoza, diputado de la República.
Alejandro Flores, actor.
Luis Martín Mardones, diputado de la República.
Ramón Salinas, Coronel, director de la Escuela Militar.

Socios Fundadores
Juana Aguirre Luco de Aguirre, ex primera dama de la Nación.
Fernando Alessandri Rodríguez, presidente del Senado de Chile.
Claudio Arrau, músico.
Alfonso Asenjo Gómez, médico y catedrático.
Eduardo Barrios, escritor.
Diego Barros Ortíz, general, subsecretario de Aviación.
Julio Barrenechea, escritor y diplomático.
Humberto Bianchi Tupper, presidente de la Corte Suprema.
Armando Brown Menéndez, historiador.
Marta Brunet, escritora.
Enrique Campos Menéndez, diputado de la República.
Ramón Cañas Montalva, general de la República.
Ulises Correa, senador.
Carlos Dávila, escritor.
Florencio Durán Bernales, senador de la Rública.
Teodoro Eugenín, Obispo, vicario general castrense de Chile.
Jaime Eyzaguirre, abogado, catedrático e historiador.
Enrique Franco Hidalgo, general, presidente Colecta Nacional O'Higgins.
Guillermo Feliú Cruz, catedrático e historiador.
Juan Gómez Millas, rector Universidad de Chile.
Exequiel González Madariaga, senador e historiador.
Eugenio González, senador y catedrático
Guillermo Izquierdo Araya, senador, catedrático e historiador.
Alfonso Lagos Villar, periodista, director de La Discusión de Chillán.
Francisco Le Dantec, periodista de El Mercurio de Valparaíso.
Raúl Marín Balmaceda, senador de la República.
Claudio Matte Pérez, abogado y filántropo.
Enrique Molina Garmendia, rector fundador de la Universidad de Concepción.
Gabriela Mistral, poetisa, Premio Nobel de Literatura.
Marcial Mora Miranda, senador de la República.
Jorge Meléndez Escobar, diputado de la República.
Roberto Meza Fuentes, embajador de Chile en Ecuador.
Carmen Moreno, actriz.
Abdón Parra, General, ministro de Defensa Nacional.
Guillermo Pérez de Arce, director de El Mercurio de Santiago.
Juan Agustín Rodríguez, almirante, escritor.
Emilio Rodríguez Mendoza, diplomático, escritor y periodista.
Alejandro Serani Burgos, catedrático y gran maestro de la Gran Logia de Chile.
Alfredo Silva Santiago, arzobispo, rector y gran canciller de la Pontificia Universidad Católica de Chile.
Serafín Soto, diputado de la República.
Juan Urzúa Madrid, dirigente gremial.
Enrique Vergara Robles, presidente de Conmemoración Histórica.
Benjamín Videla, general del ejército.
Samuel Villalobos, presidente Archivo Nacional O'Higgins.

Posteriormente fueron designados los siguientes

 Aurelio Celedón, general del Aire.
 Egidio Rivera Orrego, abogado, ensayista, fundador del Instituto Histórico Francisco de Miranda y de su Academia de Estudios O'Higginianos.
 Luis Valencia Avaria, historiador.
 Carlos Valdovinos Valdovinos, diputado de la República, ensayista.

Revista Libertador O'Higgins
El 12 de junio de 1985 se cumplió el viejo anhelo de contar con una revista para apoyar la gran causa, se tuvo la gran satisfacción de presentar oficialmente a los O'Higginianos el primer número de la Revista Libertador O'Higgins, publicada a fines del año anterior bajo la dirección del entonces consejero don Miguel Caviedes Llanillos con un tiraje de 1000 ejemplares, los que además de a los miembros de número, se distribuyeron al presiente de la República, ministros de Estado y subsecretarios, autoriddes civiles y militares, planteles educacionales, filiales del Instituto y representaciones diplomáticas de Chile en el exterior. Desde entonces, hasta el año 2009, se editó como revista oficial del Instituto de manera continuada, veinte y cuatro ediciones.
El año 2010 enfrentados a la necesidad de conmemorar adecuadamente el Bicentenario de la Independencia, se decidió concentrar los esfuerzos en la preparación de un número conmemorativo que incluyera una selección de los trabajos publicados, en el cual estén considerados los contenidos que abarcan desde sus orígenes, estudios, confirmación de sus ideas libertarias, legitimación, amistades, batallas, visión americanista, ideólogo independentista, parlamentario, organizador de la República y la Constitución, vocación marítima, pensamiento político y geopolítico, proyección histórica, visión antártica magallánica, etc.

Filiales o congéneres del Instituto O'Higginiano de Chile
En la actualidad prosigue la labor de difusión de la causa del Libertador, no solo la que realizan las filiales del Instituto O'Higginiano de Chile a lo largo del país, sino en numerosos países amigos, como por ejemplo los Institutos O'Higginianos de Cundinamarca en Colombia, de Argentina, de Perú, de Israel.
La labor desarrollada en los últimos años, relativa al levantamiento de monumentos en los cuales el Instituto ha coordinado e impulsado su materialización con diferentes autoridades y entidades, se detallan a  continuación:

En el extranjero:

 Brasil un monumento en Río de Janeiro.
 Estados Unidos un busto en Houston.
 Ecuador un monumento ecuestre en Quito, un busto en la Academia de Guerra Ecuatoriana, un busto en la Escuela Chile en Quito.
 Guatemala una estatua de pie en la capital Guatemala.
 Italia un busto en Roma.
 Perú un monumento en la comuna de San Isidro, un busto en la Casa O'Higgins, un busto en el parque O'Higgins en el distrito de La Molina, un busto en el Palacio de Gobierno del Perú.
 República Dominicana un busto en Santo Domingo.
 España un monumento ecuestre en Madrid.
 Egipto un busto en El Cairo.
 Líbano un busto en la embajada de Chile en Beirut.
 Turquía una placa en Ankara.
 Rusia un busto en la Universidad de la Amistad de los Pueblos en Moscú.
 Inglaterra una placa en Richmond.
 Irlanda una placa con dos medallones, al libertador y al virrey del Perú Ambrosio O'Higgins.

En Chile
 un busto en la nueva comuna de Padre Las Casas (Temuco).
 un busto en la Hacienda las Canteras en la comuna de Quilleco.
 un monumento ecuestre en la plaza de Armas de Los Ángeles.
 un busto en Melipilla.
 un busto en la comuna de Lago Ranco.
 una placa en el Monumento de la Victoria de Chacabuco.
 un busto en la Academia de Guerra del Ejército de Chile.
 un busto en el Instituto Nacional.
 un busto en la Municipalidad de Macul.

Esta lista refleja que el quehacer del Instituto O'Higginiano, logrando motivar a tantos chilenos en el país y en el extranjero, asumiendo así, una labor complementaria del Estado, de carácter cultural y difusión histórica.

Referencias
 Revista Libertador O'Higgins Año II/Nº2.
 Proyecto Reconstrucción de la Casa de O'Higgins y Centro Cultural en la Hacienda las Canteras.

Enlace
 https://web.archive.org/web/20130729084328/http://www.ohigginianosrancagua.cl/

Organizaciones no gubernamentales de Chile
Epónimos de Bernardo O'Higgins
Instituciones y organismos con sede en Santiago de Chile

Instituto O'Higginiano de Chile


Als mittelassyrische Gesetze bezeichnet man eine Sammlung von Rechtssprüchen aus dem 12. Jahrhundert v. Chr., die auf mehreren fragmentarischen, in Aššur gefundenen Tontafeln niedergeschrieben wurden und zu den wichtigsten Quellen für die Erforschung der Keilschriftrechte zählt.

Die Tafeln wurden bei den Ausgrabungen der Deutschen Orient-Gesellschaft zwischen 1903 und 1914 entdeckt und erstmals 1920 gemeinsam mit anderen Texten von Otto Schröder publiziert. Die erste umfassende Bearbeitung wurde 1935 vorgelegt und führte eine Nummerierung der Tafeln mit den Großbuchstaben A–J ein, die durch weitere Funde inzwischen bis O erweitert wurde. Gemeinsam mit dem berühmteren Codex Ḫammurapi waren die mittelassyrischen Gesetze Gegenstand vergleichsweise umfangreicher wissenschaftlicher Untersuchungen, so dass heute zahlreiche Übersetzungen derselben ins Deutsche, Englische, Französische, Polnische, Italienische, Norwegische und Russische existieren.

Die Sammlung wurde im 12. Jahrhundert v. Chr. in der Regierungszeit des Ninurta-apil-ekur (1181–1169 v. Chr.) kompiliert, spiegelt zumindest teilweise jedoch auch älteres mittelassyrisches Recht wider. Der Erhaltungszustand der Tafeln variiert stark, am besten sind die Tafeln A und B erhalten. Erhalten sind:
 Tafel A (auch Frauenspiegel): 60 Rechtssätze zum Frauen- und Eherecht
 Tafel B: 18 Rechtssätze zum Liegenschaftsrecht
 Tafeln C/G: 11 Rechtssätze zum Sklavenrecht neben Schuldknechtschaft, Diebstahl und Verwahrung
 Tafel E: 2 Rechtssätze zu Untreue
 Tafel M: 3 Rechtssätze zum Seehandelsrecht
 Tafel N: 2 Rechtssätze zur Falschanklage
 Tafel O: 2 Rechtssätze zum Erbrecht
Aufgrund ihres Kompilationscharakters wurde die Rechtsnatur der mittelassyrischen Gesetze, wie auch für die babylonischen Codices, kontrovers diskutiert. Bereits Paul Koschaker stellte die These auf, dass es sich dabei um ein Rechtsbuch handeln könne. Dagegen wandten sich Godfrey R. Driver und John C. Miles mit ihrer Publizierung, deren Umschrift heute als veraltet angesehen wird, die wie später auch Guillaume Cardascia einen staatlichen Gesetzgeber am Werk sahen, der zumindest im Fall von Tafel A das Frauenrecht novellieren wollte. Beim Vergleich mit überlieferten Rechtsurkunden zeigt sich, dass zumindest ein Teil der mittelassyrischen Gesetze damals geltendes Recht wiedergeben.

Diskutiert wurde zudem auch das Verhältnis der mittelassyrischen Gesetze zum Codex Ḫammurapi. Zum einen wurde festgestellt, dass keine Vorschriften aus der altbabylonischen Rechtssammlung in den mittelassyrischen Gesetzen wiederholt wurde, dass aber zumindest eine Tendenz bestanden haben könnte, zu dieser abweichende Änderungen und Ergänzungen einzuführen. Zum anderen erreicht das literarische Niveau der mittelassyrischen Gesetze wegen ihrer mangelnden Deutlichkeit nicht die Stufe des Codex Hammurapi.

Literatur
 Rykle Borger: Akkadische Rechtsbücher. Die mittelassyrischen Gesetze. In: Texte aus der Umwelt des Alten Testaments 1: Rechtsbücher. Mohn, Gütersloh 1982, S. 80–92.
 Richard Haase: Die keilschriftlichen Rechtssammlungen in deutscher Fassung. Harrassowitz, Wiesbaden 1979. ISBN 3-447-02034-2, S. 92 ff. (Tafel A, B, C, + G, F, M, N und O).
 Rykle Borger: Handbuch der Keilschriftliteratur, I-III, Berlin/New York 1967–1975.

Weblinks
 Auszugsweise Übersetzung der mittelassyrischen Gesetze (englisch)

Einzelnachweise

Assyrien
Altorientalische Rechtsgeschichte
Historisches Dokument
Antike Rechtsquelle
Rechtsquelle (12. Jahrhundert v. Chr.)

Mittelassyrische Gesetze


Isabelle Galmiche, née le , est une copilote de rallye française. Elle navigue en 2022 le nonuple champion du monde Sébastien Loeb. Elle est la première femme copilote victorieuse d'une épreuve du championnat du monde des rallyes (WRC) depuis la victoire de Fabrizia Pons au rallye de Monte-Carlo 1997.

Biographie
Isabelle Galmiche a grandi à Ternuay, en Haute-Saône, où elle a été la cinquième d'une fratrie de six enfants. C'est d'ailleurs en allant voir avec son frère des spéciales du rallye de la Luronne qu'elle s'est passionnée pour le rallye.

Depuis 1997, elle est professeure de mathématiques dans le centre de formation d'apprentis (CFA) du Pays de Montbéliard à Bethoncourt dans le Doubs. Elle y donne des cours individuels à des adultes en reconversion professionnelle.

Carrière en rallye
Isabelle Galmiche fait ses débuts comme copilote en 1995 aux côtés de son compagnon Laurent Viana lors du rallye de Haute-Saône. Le duo s'engage ensuite dans le Challenge Citroën avec l'équipe PH Sport et fréquente la paire Sébastien Loeb et Daniel Elena. Elle intègre par la suite l'équipe d'ouvreurs de l'Alsacien en assistant Patrick Magaud et est sa copilote de réserve en cas d'éventuel forfait du copilote monégasque.

Par la suite, elle a navigué avec différents pilotes et a pris part à six manches du championnat du monde des rallyes entre 2007 et 2017, débutant au rallye du Portugal 2007 au côté de Dominique Rebout, alors beau-frère de Sébastien Loeb. Elle a aussi disputé avec Bertrand Pierrat le rallye Monte-Carlo en 2009, qui était à l'époque au calendrier de l'Intercontinental Rally Challenge.

À partir de 2012, elle accompagne Sébastien Loeb en séances d'essais de manière occasionnelle. En 2019, lorsque Loeb quitte Citroën pour rejoindre Hyundai, la professeure est appelée de temps à autre pour suppléer Daniel Elena lors d'essais privés avec la Hyundai i20 WRC.

Fin 2021, le nonuple champion du monde décide qu'elle sera sa copilote en remplacement de Daniel Elena en vue d'une pige lors du rallye Monte-Carlo 2022. À cette occasion, elle arbore sur son casque l'héroïne suédoise au caractère déterminé et volontaire Fifi Brindacier, afin de représenter son esprit combatif ; elle coiffe également ses couettes. Après quatre jours d'épreuve, elle remporte le rallye au côté de l'Alsacien, devenant ainsi la première femme à gagner une manche de championnat du monde (WRC) depuis Fabrizia Pons en 1997. Cet accomplissement fait l'objet d'une importante couverture médiatique, de la France jusqu'aux États-Unis. Leur seconde apparition en mondial se fait au Portugal mais se solde par un abandon.

Résultats en rallye

Résultats détaillés en championnat du monde des rallyes

Notes et références

Annexes

Liens externes

  Isabelle Galmiche sur ewrc-results.com

Copilote de rallye français
Naissance en novembre 1971

Isabelle Galmiche


El Ministerio de Cultura y Patrimonio de Ecuador es la cartera de Estado encargada de la política cultural del Ecuador. Fue creado por el presidente Rafael Correa el 15 de enero de 2007, con el propósito de que se encargue de las funciones que antes correspondían a la Subsecretaría de Cultura adscrita al entonces Ministerio de Educación y Cultura de Ecuador. En mayo de 2013, cambió su nombre de "Ministerio de Cultura" al de "Ministerio de Cultura y Patrimonio"

Listado de ministros

Véase también
 Ministerio de Educación de Ecuador
 Ministros de Educación de Ecuador

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial

Cultura
Cultura de Ecuador
Ecuador


Baia de Arieș () es una ciudad de Rumania en el distrito de Alba.

Geografía

Se encuentra a una altitud de 486  a 445 km de la capital, Bucarest.

Demografía
Según estimación 2012 contaba con una población de 4 987 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades del distrito de Alba

Baia de Arieș


كاتدرائية نوتردام، أي كاتدرائية السيدة العذراء، اسم لعدد من الكاتدرائيات في البلدان الناطقة بالفرنسية.

بلجيكا
 كاتدرائية نوتردام في أنتويرب
 كاتدرائية نوتردام في تورناي

فرنسا
 كاتدرائية نوتردام في باريس
 كاتدرائية نوتردام في ريمس
 كاتدرائية نوتردام في ليل

الجزائر
 كاتدرائية نوتردام / السيدة الأفريقية في مدينة الجزائر

كاتدرائية نوتردام (توضيح)


Probele sportive de patinaj artistic la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 s-au desfășurat în perioada 9-25 februarie 2018 la Pyeongchang, Coreea de Sud, la Arena de gheață Gangneung.

Sumar medalii

Clasament pe țări

Probe sportive

 Patinatori care au concurat doar la programul scurt / dans.
 Patinatori care au concurat doar la programul liber / dans.

Note

Legături externe
Patinaj artistic

Sporturi la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018
2018

Patinaj artistic la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018


ياكوفليف ياك-1 طائرة مقاتلة أُنتجت في أوائل عام 1940 في الاتحاد السوفياتي خلال الحرب العالمية الثانية.

المشغل

 القوات الجوية السوفيتية

 القوات الجوية الفرنسية الحرة

 القوة الجوية للجيش البولندي

المواصفات

خصائص عامة
 طاقم الطائرة:واحد
 الطول:8.5 م
 الجناح:10.0 م
 الارتفاع: م (قدم)
 مساحة الجناح:17.2 م²
 الوزن الفارغ:2,394 كغم
 الوزن المحمل:2,883 كغم
 أقصى وزن للإقلاع:كغم (رطل)
 المحرك:1× كليموف م-105

الأداء
 السرعة القصوى:592 كم
 النطاق:700 كم
 أعلى خدمة:10,050 م
 معدل التسلق:15.4 م
 حمولة الجناح:168 كجم
 الطاقة/الكتلة:0.31 واط/كجم

مراجع

انظر أيضا
 ياكوفليف ياك-2
 ياكوفليف ياك-3
 ياكوفليف ياك-58
 ياكوفليف ياك-112

طائرات مقاتلة سوفيتية في الحرب العالمية الثانية
طائرات بمحرك واحد جرار
طائرات ذات أجنحة سفلية
طائرات مقاتلة سوفيتية 1940–1949
طائرات ياكوفليف
طائرات حلقت للمرة الأولى سنة 1940

ياكوفليف ياك-1


قنديل أم هاشم هي رواية للكاتب الروائي يحيي حقي (1905 - 1992) تم إنتاجها سينمائياً في 4 نوفمبر 1968م بسيناريو لصبري موسي وإخراج كمال عطية و بطولة شكري سرحان.

القصة
إسماعيل طالب، يعيش في حى السيدة زينب مع أمه وأبيه، ثم يسافر لاستكمال دراسة الطب في ألمانيا ، حيث يحتك بالحضارة الأوروبية وهناك يتعرف على فتاة ألمانية تعلمه كيف تكون الحياة ، ثم يعود إسماعيل ويعمل طبيبًا للعيون ويفتح عيادة في نفس الحى، السيدة زينب، يكتشف أن سبب زيادة مدة المرض عند مرضاه هو استخدامهم قطرات من زيت قنديل المسجد وعندما يكتشف أيضًا أن خطيبته تعالج بنفس الأسلوب يحطم قنديل المسجد، وينفض عنه مرضاه وأهله لاعتقادهم أنه يهاجم ويتحدى معتقداتهم الدينية. ولا يجد بدًا من عقد مصالحة بين العلم والمعتقدات فيعود لعلاج ابنة عمه فاطمة مستخدمًا الإيمان والعلم معًا. ويكتشف إسماعيل أنه من الأهمية اكتساب حب الناس وأسرته.

وصلات خارجية
 قاعدة بيانات الأفلام العربية

أفضل مائة رواية عربية
روايات 1968
روايات مصرية حولت إلى أفلام
مؤلفات يحيى حقي
روايات تجري أحداثها في القاهرة
روايات عن أطباء

قنديل أم هاشم (رواية)


එඩ්මන්ඩ් ද ලිවේරා ලංකා මාධ්‍යවේදියෙකි. ඔහු ද ටයිම්ස් ඔෆ් සිලෝන් පුවත්පතේ කර්තෘ වූ අතර ගල්කිස්ස එස්. තෝමස් විද්‍යාලයේ විද්‍යාලීය ගීතයේ නිර්මාපකයා විය.

ඔහු අධ්‍යාපනය ලැබුවේ කොළඹ ඇකඩමියේ ය.

යොමු කිරීම්

Year of death missing
Year of birth missing

එඩ්මන්ඩ් ද ලිවේරා