Abilitarea (sau habilitarea) definește calificarea pentru a desfășura activități autonome în învățământul universitar și este cheia pentru accesul la o carieră academică în multe țări europene. În ciuda tuturor schimbărilor implementate în sistemele europene de învățământ superior în timpul procesului Bologna, abilitarea rămâne cel mai înalt nivel de calificare academică. Titlul este eliberat prin examen universitar și reprezintă un concept de bază al carierelor științifice în aceste țări.

Gradul este conferit în baza unei teze de abilitate bazată pe cercetare independentă, prezentată în fața unei comisii academice, într-un proces similar cu cel al unei teze de doctorat. În unele țări, o diplomă de abilitare este o calificare formală necesară pentru a preda și examina în mod independent într-un domeniu dat la nivel universitar.

Istorie și etimologie
Termenul de abilitare este derivat din  (latină medievală), însemnând "să se potrivească", "a se potrivi", la rândul său provenit din latinescul habilis (potrivit, priceput, îndemânatic). Gradul  a fost dezvoltat în Germania secolului al XVII-lea (circa 1652). Inițial, abilitarea a fost sinonimă cu calificarea doctorală. Termenul a devenit sinonim cu calificarea post-doctorală în Germania în secolul al XIX-lea, "când doctoratul nu mai părea suficient pentru a garanta transferul de cunoștințe către generația următoare". Ulterior, a devenit normal pentru sistemul universitar german să se scrie două teze de doctorat: teza inaugurală (, la finalizarea unui curs de studiu) și teza de habilitate (), care deschidea calea către cariera de profesor universitar.

Răspândire
Abilitarea există în țări precum:

 Brazilia (livre-docência )
 Franța (Habilitation à diriger des recherches , "acreditare pentru supravegherea cercetării", abreviată HDR)
 Elveția (Priv.-Doz. și/sau dr. habil.)
 Germania (Priv.-Doz. și/sau dr. habil.)
 Polonia (dr hab., Doktor habilitowany)
 Austria (fost Univ.-Doz., în prezent Priv.-Doz.)
 Egipt (العالمية Ālimiyya/Al-Azhar)
 Danemarca (dr. med./scient./phil.)
 Italia (Abilitazione scientifica nazionale, din 2012)
 Bulgaria (Docent)
 Portugalia (Agregação)
 Romania (abilitare)
 Republica Moldova (doctor habilitat)
 Republica Cehă (doc., docent)
 Finlanda (Dosentti /Docent)
 Slovacia (Docent)
 Suedia (Docent)
 Ungaria, Letonia (Dr. habil.)
 Grecia (υφηγεσία, υφηγετής)
 Armenia, Azerbaijan, Lituania (habilitat, în prezent abolit și nu mai este acordat, dar cei care au obținut diploma anterior o vor folosi pe viață)
 Kârgâzstan, Kazahstan, Uzbekistan, Ucraina, Belarus și Rusia (Doktor nauk)

Proces
O teza de abilitare poate fi cumulativă (bazată pe cercetări anterioare, fie că este vorba de articole sau monografii) sau monografică, adică o teză specifică nepublicată, care tinde să fie foarte lungă. În timp ce abilitările cumulative sunt predominante în anumite domenii (precum medicina), acestea au fost – până acum aproape un secol în urmă – de neconceput în altele (cum ar fi dreptul).

Abilitarea trebuie realizată independent, fără îndrumarea unui coordonator. În științe este necesară publicarea a numeroase articole de cercetare (uneori zece sau mai multe) în timpul unei perioade de abilitare de patru până la zece ani. În științele umaniste, publicarea unei cărți importante poate constitui o condiție prealabilă pentru susținere. În țări cu tradiție solidă, este posibilă obținerea unei catedre fără abilitare doar în cazul în care comisia de examinare atestă faptul că un anumit candidat posedă calificări echivalente cu cele ale unei abilitări, iar forurile superioare (senatul universității și ministerul educației) aprobă acest lucru. Cu toate acestea, sistemul este aplicat diferit și se fac adesea excepții în anumite domenii.

Abilitarea este acordată după o susținere publică, care are loc după ce teza a fost acceptată. Obținerea abilitării conferă deținătorului venia legendi (în limba latină: "permisiunea de a citi", adică de a preda). În unele domenii precum dreptul, filozofia, teologia și sociologia, venia și – prin urmare – habilitarea, sunt conferite numai pentru anumite sub-domenii (cum ar fi dreptul penal, dreptul civil filosofia științei etc.); în altele, acest drept acoperă tot domeniul.

Deși intervalul de timp pentru obținerea abilitării diferă în funcție de țară sau domeniul considerat, de obicei durează mai mult după obțienrea doctoratului decât obținera titlului tenure în SUA. De exemplu, în Polonia, termenul legal pentru obținerea unei abilitări (în mod tradițional, deși nu obligatoriu, dacă s-a publicat o carte) este de opt ani.  Teoretic, dacă un profesor asistent nu reușește să obțină habilitare în acest interval, el ar trebui transferat pe o poziție de lector, cu o încărcare de predare superioară și fără obligații de cercetare; la limită, acesta poate să fie demis.  În practică însă, aceste termene de abilitare sunt prelungite pentru majoritatea cercetătorilor dacă nu o fac la timp, dar există dovezi că pot termina în viitorul apropiat.

Austria
În Austria, procedura este în prezent reglementată de legislația națională (Actul Universitar Austriac UG2002 §103 ). Procesul de absolvire include pe lângă subcomisia Senatului (inclusiv reprezentanții studenților pentru o audiere privind capacitățile de predare ale candidatului) și un evaluator extern. Obținerea abilitării permite cadrelor universitare să facă cercetări și să supervizeze doctoranzi, masteranzi etc. în numele acestei universități. Deoarece este o diplomă academică, acest lucru este valabil chiar dacă persoana nu este înscrisă (sau nu mai este înscrisă) la această instituție – Habilitation ad personam. Numirea ca profesor plin se obține cu o comisie internațională de constatare și include o venia docendi (UG2002 §98 (12)) care este limitată la momentul numirii (UG2002 §98 (13)) - Habilitation ad positionem.

În timp ce abilitarea asigură drepturile cercetării și supravegherii independente, este la latitudinea statutului universităților să acorde aceste drepturi profesori asociați fără habilitare. În prezent, majoritatea universităților austriece fac acest lucru numai pentru programele de masterat, dar nu și pentru cele de doctorat.

Brazilia
Livre-docência este un titlu acordat posesorilor de diplome de doctorat la prezentarea unei teze cumulative, urmată de o examinare viva voce. Acesta a dispărut din cele mai multe instituții de învățământ superior brazilian, dar este totuși obligatoriu pentru a fi admis drept profesor (profesor titular) în unele instutuții.

Franța
Gradul Docteur d'État (doctor de stat, abreviat "DrE") sau Doctorat d'État (doctorat de stat), numit Doctorat ès lettres  înainte de 1950, a fost acordat anterior de anumite universități din Franța și a avut un scop oarecum similar. În urma prezentării a două teze (teza primară, thèse principale și teza secundară, thèse complémentaire) la Facultatea de Litere de la Universitatea din Paris, candidatului doctoral i se acorda titlul Docteur d'État .

În 1984, Docteur d'État a fost înlocuit de . Obținerea abilitării franceze este o cerință generală pentru supravegherea doctoranzilor și obținerea funcției de profesor. Această cerință nu se aplică celor ce dețin titlul Directeur de Recherche, asimilat celui de profesor de către Conseil National des Universités (CNU).  În funcție de domeniu, necesită o cercetare consecventă pentru o perioadă între 3 și 10 ani și un număr substanțial de publicații semnificative. Contribuțiile administrative sau organizarea cursurilor pot rareori compensa un dosar de cercetare mai puțin substanțial, în principal deoarece evaluarea este efectuată majoritar de către referenți externi, adesea străini.

Germania
Pentru a ocupa funcția de profesor universitar în cadrul sistemului german, este necesar să fi obținut abilitarea sau "realizări echivalente abilitării", care pot fi demonstrate prin conducerea unui grup de cercetare sau prin alte realizări în cercetare și predare. Abilitarea este astfel o calificare la un nivel mai înalt decât doctoratul german. De obicei se obține după câțiva ani de cercetări independente, fie "intern" (în timpul lucrului într-o  universitate din postura de   – asistent științific sau  – lector) sau "extern" ca practicant (cum ar fi profesor de liceu, avocat etc.).

Numai acei candidați care primesc cel mai înalt sau cel de-al doilea grad pentru teza de doctorat sunt încurajați să continuie cu abilitarea. Începând cu anul 2006, în unele state federale din Germania, s-au introdus noi restricții prin legile federale privind gradul obținut pentru teza de doctorat, care permite doar candidaților excelenți să intre în procesul de abilitare.

După finalizarea tezei de habilitare ( Habilitationsschrift) și a tuturor celorlalte cerințe, candidatul (numit Habilitand în limba germană) "s-a abilitat pe sine" și primește diploma "Dr. habil." (cu specificații precum "Dr. rer. nat. habil.").  Depinde de stat sau de universitate dacă habilitatea contează de jure ca un doctorat suplimentar, separat de cel original (caz în care titlul ar fi "Dr. rer. nat.  Dr. rer. nat. habil.").

O procedură distinctă, dar o formalitate necesară după terminarea habilitării, o reprezintă primirea oficială a venia legendi, "permisiunea de a preda", sau ius docendi, "dreptul de a preda" un anumit subiect academic la universități pentru toată viața. O persoană aflată în posesia venia legendi, dar care nu este profesor, se numește Privatdozent /Privatdozentin, abreviat PD sau Priv.-Doz. Statutul de Privatdozent necesită o anumită activitate de predare (în general neremunerată), pentru păstrarea titlului (Titellehre).

Trebuie reținut faptul că distincția "Dr. habil." nu este utilizată aproape niciodată alături de "Privatdozent" și rareori cu "Profesor" (fapt implicit).

Italia
În sistemul juridic italian, "abilitările" sunt diferite tipuri de acte și autorizații.

În domeniul profesiilor liberale, protejate de către un organism profesional (arhitecți, avocați, ingineri, medici, farmaciști, jurnaliști etc.), există examenul de stat, denumit în mod corespunzător "examen de stat pentru calificarea pentru exercitarea profesiilor" care permite studenților deja absolvenți sau celor care au titlurile necesare să se înscrie în listele de profesioniști. Multe examene de stat includ printre cerințe deținerea unei calificări specifice. De exemplu, pentru a participa la examenul de abilitare pentru profesia de arhitect sau inginer, trebuie să fi absolvit deja o universitate. Cu toate acestea, pentru a practica efectiv profesia, este necesară înregistrarea la asociația profesională relevantă și – dacă profesia este exercitată în mod independent – este necesar un număr TVA. Aceste examene sunt – de obicei – organizate de ordinele profesionale, în colaborare cu universitățile din zonă.

În alte cazuri, în special în cazul profesiilor din domeniul sănătății sau de îngrijire a copilului – care nu sunt protejate de un ordin profesional – gradul în sine este un titlu de calificare.

În cele din urmă, unele abilitări – din moment ce activitățile lor nu se pot desfășura în mod autonom – trebuie să fie incluse într-o structură adecvată pentru a se desfășura în mod eficient profesia în cauză. Acesta este – de exemplu – cazul educației: odată ce examenul de calificare a fost aprobat, trebuie să fie câștigată o competiție publică pentru recrutarea într-o școală secundară. Așa-numita reformă Gelmini a sistemului universitar (Legea italiană 240/2010) a stabilit calificarea științifică națională pentru rolul de profesor asociat și profesor obișnuit. Aceasta înseamnă că, drept condiție prealabilă pentru a fi selectată de un comitet universitar pentru a îndeplini aceste roluri, este necesar să fi obținut calificarea științifică pentru tipul respectiv de predare.

Portugalia
În sistemul juridic portughez, există două tipuri de grad de abilitare. Primul este acordat în mod obișnuit profesorilor universitari și este numit "agregação", în timp ce al doilea este numit "habilitação" și este folosit mai mult de cercetători doctorali care lucrează în institute din afara universităților. În mod legal, ele sunt echivalente și sunt necesare pentru ca un profesor (agregação) sau un cercetător (habilitação) să ajungă la vârful carierei lor specifice (Profesor plin sau Coordonator de cercetare).  Ambele grade își propun să evalueze dacă un candidat a obținut rezultate semnificative în ceea ce privește activitatea științifică, inclusiv activități în supravegherea postuniversitară.

România
Acordarea atestatului de abilitare în România a fost reglementată în 2011 și prevedea că acesta este acordat de către Ministerul Educației, Cercetării, Tineretului și Sportului la propunerea universităților. În urma unor modificări succesive, criteriile (inițial comparabile cu cele din vest) au fost relaxate, iar titlul este acordat direct de către universități.

Ordinul Nr. 5229/2020 din 17 august 2020 emis de ministrul educației și cercetării prevede că: Acordarea atestatului de abilitare este propusă de Consiliul Național de Atestare a Titlurilor, Diplomelor și Certificatelor Universitare (denumit în continuare CNATDCU) și este aprobată prin ordin al ministrului educației și cercetării, în conformitate cu prevederile art. 300 din Legea educației naționale nr. 1/2011, cu modificările și completările ulterioare, și cu prevederile Hotărârii Guvernului nr. 681/2011 privind aprobarea Codului studiilor universitare de doctorat, cu modificările și completările ulterioare.

Grade echivalente
Titlul Doktor nauk din Rusia și alte țări fost comuniste este echivalent abilitării. Forma cumulativă a abilitării poate fi comparată cu doctoratul superior, cum ar fi D.Sc. (Doctor of Science), Litt. D. (Doctor of Letters), LL. D. (Doctor of Laws) și DD (Doctor of Divinity) din Marea Britanie, Irlanda și în unele țări Commonwealth, care sunt acordate pe baza unei cariere a lucrărilor publicate. Cu toate acestea, doctoratele superioare din aceste țări nu sunt adesea recunoscute de statele germane ca fiind echivalente abilitării.

În plus, poziția sau titlul de profesor asociat (sau superior) la o universitate din Uniunea Europeană este tradus în mod sistematic sau comparat cu titluri precum Universitätsprofessor (Germania), førsteamanuensis (Norvegia) sau Doktor hab. (Polonia) de către instituții precum Direcția Generală pentru Cercetare a Comisiei Europene și implică de obicei că titularul unui astfel de titlu are o diplomă echivalentă cu cea de abilitare.

Note

Lecturi suplimentare

  A short description of PhD and Habilitation at the Free University of Berlin, Germany
  Education in Austria at the European Education Directory
  Germany tries to break its Habilitation Habit article in the science magazin of the AAAS
  Habilitation procedure at the Technical University of Munich, Germany
  Higher Education in Hungary at the Encyclopædia Britannica
 Abilitaarea în România

Grade și titluri academice
Învățământ superior

Abilitare


සියලුම x අගයයන් සඳහා මෙම ශ්‍රේණිය අන්තරවලදී (a − r, a + r) අභිසාරී වේ නම් සහ ඓක්‍යය f(x) ට සමාන වේ නම්, එම f(x) ශ්‍රිතය අන්තරවලදී (a − r, a + r) විශ්ලේෂී වේ යැයි කියනු ලැබේ. මෙය ඕනෑම r අගයක් සඳහා සත්‍ය වේ නම් එම ශ්‍රිතයට අඛණ්ඩ ශ්‍රිතයක් යැයි කියනු ලැබේ. එම ශ්‍රේණිය අභිසාරී වේ දැයි පරීක්ෂා කිරීමට, ඇතැමෙක් සාමාන්‍යයෙන් ටේලර්ගේ නියමයේ ඉතිරි පද වෙනුවෙන් තක්සේරු කිරීම් භාවිතා කරයි. ශ්‍රිතයක් අර්ථ දැක්වෙන්නේ (විශ්ලේෂී වන්නේ) එය බල ශ්‍රේණියක් ලෙස ඉදිරිපත් කළ හැකි නම් පමණි. එම බල ශ්‍රේණියේ සංගුණක, ඉහත දක්වා ඇති ටේලර් සූත්‍රයේ දී ඇති ඒවා වීම අනිවාර්ය වේ.

එවැනි බල ශ්‍රේණියක නිරූපණයේ වැදගත්කම අඩු තරමින් සිව් ආකාර වේ. පළමු වැන්න, බල ශ්‍රේණියක අවකලනය හා අනුකලනය පදයෙන් පදය ඉදිරිපත් කළ හැකි වන අතර මෙතැන් පටන් එය විශේෂයෙන් පහසු වේ. දෙවැන්න, පවතින සංකීර්ණ විශ්ලේෂණයේ සම්පූර්ණ යාන්ත්‍රණය නිර්මාණය කළ හැකි, සංකීර්ණ මට්ටමක් තුළ දී විවෘත ප්‍රාන්තයක අර්ථ දක්වා ඇති , පූර්ණරූපී ශ්‍රිතයක් බවට , විශ්ලේෂී ශ්‍රිතයක් අද්විතීය ලෙස විහිදුවාලිය හැකිය. තෙවැන්න, සම්පූර්ණ වශයෙන්ම වාගේ ශ්‍රිත අගයයන් ගණනය කිරීමට (ලුප්ත) ශ්‍රේණිය භාවිතා කළ හැක. (බොහෝ විට, බහු පදය චෙබයිෂි ආකෘතිය බවට අලුතෙන් සකස් කර එය ක්ලෙන්ෂෝ ගණිත ක්‍රමය භාවිතයෙන් ගණනය කිරීම මගිනි) සිව්වැන්න , බොහෝ විට බල ශ්‍රේණි නිරූපණයක දී වීජ ගණිතමය ක්‍රියාවලින් වඩාත් පහසුවෙන් සිදු කරගත හැකිය. උදාහරණයක් ලෙස, ඉයුලර් සමීකරණයේ සරලතම සාධනය, සයින්, කොස් හා රේකීය ශ්‍රිතවලට ටේලර් ශ්‍රේණි ව්‍යාප්ත වීම භාවිතා කරයි. මෙය හරාත්මක විශ්ලේෂණය වැනි ක්ෂේත්‍රවල මූලික වැදගත්කමේ ප්‍රතිඵලයකි. ටේලර් ශ්‍රේණිය අභිසාරී වෙයි. නමුත්, f(x) ට සමාන නොවන, අපරිමිත ලෙස අවකලනය කළ හැකි f(x) ශ්‍රිතවලට උදාහරණ ඇත. උදාහරණයක් මගින් සවිස්තරාත්මකව අර්ථ දක්වා ඇති ශ්‍රිතය, x ≠ 0 සහ f(0) = 0 නම් විශ්ලේෂී නොවන සරල ශ්‍රිතයකට උදාහරණයකි. x = 0 දී එහි සියලුම ව්‍යුත්පන්නයන් ශුන්‍ය වේ. x ≠ 0 වන සෑම අගයකටම ශ්‍රිතය ශූන්‍ය නොවුවත්, f(x) හි ටේලර් ශ්‍රේණිය , ශුන්‍යයේදී සෑම තැනකම ශුන්‍ය වේ. මෙම විශේෂ ව්‍යාධි විද්‍යාව, සංකීර්ණ විශ්ලේෂණයේ දී ටේලර් ශ්‍රේණිය හිංසාවට ලක් කරන්නේ නැත. එහි දී ටේලර් ශ්‍රේණියක අභිසාරී වන ප්‍රදේශය සෑම විටම සංකීර්ණ මට්ටමක ඇති තැටියකි.( හැකිනම්, ශුන්‍ය අරයක් ඇති) තව ද ටේලර් ශ්‍රේණිය අභිසාරී වන තැන දී එය ශ්‍රිතයේ අගයට අභිසාරී වේ. තාත්වික සංඛ්‍යා (z) , අතාත්වික අක්ෂයක් ඔස්සේ ශුන්‍ය කරා ළඟා වෙන්නාක් මෙන් e−1/z² ශුන්‍ය කරා ළඟා නොවන බව සලකන්න. මේ නිසා, මෙම ශ්‍රිතය සංකීර්ණ මට්ටමේ ඇති ශ්‍රිතයක් මෙන් සන්තතික නොවේ. තාත්වික සීමාවක දී අර්ථ දක්වා ඇති, අපරිමිත ලෙස අවකලනය කළ හැකි, ශ්‍රිතයක ටේලර් ශ්‍රේණිය තුළ , තාත්වික සහ සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවල සෑම අනුක්‍රමයකටම සංගුණක ලෙස පෙනී සිටීමට හැකි වූ තැන් පටන්, ටේලර් ශ්‍රේණියක අභිසාරීතාවයේ අරය ශුන්‍ය විය හැකිය. එහි ටේලර් ශ්‍රේණියක සෑම තැනකදීම ශුන්‍ය අභිසාරීතාවයේ අරයක් ඇති, තාත්වික සීමාවක දී අර්ථ දක්වා ඇති අපරිමිත ලෙස අවකලනය කළ හැකි ශ්‍රිත පවා ඇත.

ඇතැම් ශ්‍රිත, ඒවාට අපරිමිත අගයක් ඇති ස්ථානයක් පවතින නිසා ටේලර් ශ්‍රේණි ලෙස ලිවිය නොහැක. මෙවැනි තත්ත්වවලදී, විවිධ x අගයයන්වල සෘණ බලයන්ට ද අයෙක් ඉඩ ලබා දේ නම්, යමෙකුට බොහෝ විට තවමත් ශ්‍රේණි ව්‍යාප්තිය සම්පූර්ණ කරගත හැක. ලෝරන්ට් ශ්‍රේණිය බලන්න. උදාහරණයක් ලෙස ලෝරන්ට් ශ්‍රේණියක් ලෙස ලිවිය හැක. අවකල සමීකරණවලට විසඳුම් වන ටේලර් ශ්‍රේණි සොයා ගැනීමේ දී , පාර්කර් සොචෙයිල්ඩ් ක්‍රමය නූතන දියුණුවකි. මෙම ගණිත ක්‍රමය පිකාඩ් පුනඃකරණයේ විහිදුවීමකි.

සටහන්

{|

ට්‍රේලර් ශ්‍රේණිය


Atentatele teroriste de la Paris din noiembrie 2015 au fost o serie de atacuri armate, atentate cu bombă și o luare de ostatici, care au avut loc în capitala Franței în seara zilei de 13 noiembrie 2015 și în primele ore ale zilei următoare, în arondismentele 10 și 11 și în apropierea stadionului Stade de France, situat în Saint-Denis. Atentatele au început la ora 22:16, ora României și au fost revendicate de Statul Islamic. Au avut loc cel puțin trei explozii și șase atacuri armate.

Statul francez a declarat starea de urgență și a reintrodus controalele de frontieră (deși președintele declarase inițial că granițele au fost închise complet). Cetățenii au fost sfătuiți să nu iasă din case, pentru propria lor siguranță.

Locul atentatelor

Stadionul Stade de France
La stadionul Stade de France din orașul Saint-Denis au avut loc trei explozii în urma cărora au decedat cinci persoane. Exploziile au avut loc la orele 22:16, 22:30 și 22:53. Prima explozie a fost detonată la poarta J a stadionului, ucigând trei suporteri, în timpul primei reprize a meciului amical de fotbal dintre reprezentativele Franței și Germaniei. Președintele Franței, François Hollande, prezent la meci, a fost evacuat la pauza meciului, și s-a întâlnit cu minsitrul francez de interne, Bernard Cazeneuve, pentru a coordona răspunsul la starea de urgență. Celelalte două explozii s-au auzit în timpul transmisiei televizate a meciului, dar jucătorii și spectatorii n-au fost informați despre ceea ce se întâmplă decât după finalul meciului.

O parte a publicului spectator n-a fost lăsat să evacueze stadionul și au așteptat pe gazon, până când forțele de securitate au asigurat evacuarea stadionului în condiții de siguranță.

Colțul străzilor Bichat și Alibert (arondismentul 10)
Primele împușcături au avut loc în jurul orei 22:20 asupra persoanele aflate în zona cafe-barului Le Carillon. Apoi, atacatorii au transversat strada și au deschis focul asupra restaurantului Le Petit Cambodge ucigând 11 persoane. Una dintre mașinile cu care au plecat de locul atentatului a fost cu numere de înregistrare din Belgia. Victimile atentatului au fost ajutate de doctori și asistente de la spitalul Saint-Louis din apropiere.

Strada Fontaine-au-Roi  (arondismentul 11)
În jurul orei 22:30, o persoană înarmată, conducând un scuter, a deschis focul asupra terasei restaurantului italian La Casa Nostra și a ucis 5 persoane și a rănit grav alte 8 persoane.

Strada Charonne (arondismentul 11)

Două persoane înarmate au deschis focul asupra restaurantului La Belle Equipe, aflat la colțul străzilor Charonne și Faidherbe, și au ucis 19 persoane și au rănit grav 14 persoane.

Bulevardul Voltaire  (arondismentul 11)
La ora 22:40, un sinucigaș cu bombă a intrat în cafeneaua Comptoir Voltaire, din apropierea teatrului Bataclan, a plasat comanda, iar apoi a detonat bomba, rănind 15 persoane.

Teatrul Bataclan  (arondismentul 11)

În timp ce avea loc un concert al grupului american de hard rock Eagles of Death Metal, au fost uciși peste 100 de spectatori, dintre cei aproximativ 1500 de spectatori prezenți. Poliția franceză a intervenit după miezul nopții în cazul luării de ostatici, ucigând un terorist, ceilalti trei teroriști detonându-și încărcăturile explozive.

Victime

Ministerul Afacerilor Externe din România a anunțat sâmbătă, 14 noiembrie, că doi cetățeni români, Lăcrămioara Pop și Ciprian Calciu, care se aflau la o terasă în Paris, au fost împușcați mortal dintr-o mașină în care se aflau teroriști. Informația a fost confirmată de autoritățile franceze. De asemenea, doi cetățeni români au fost răniți.

Referințe

Legături externe
 Atentate teroriste la Paris: Bilanțul oficial este de cel puțin 140 de morți. Aproximativ 100 de persoane ar fi fost ucise în urma luării de ostatici din sala de concerte Bataclan. Teroriștii au fost neutralizați, 14 noiembrie 2015, Mihai Drăghici, mediafax.ro
  Attentats à Paris : Qui étaient les victimes ?

2015 în Franța
Atentate din 2015
Arondismentul 10 din Paris
Arondismentul 11 din Paris
Evenimente în Paris
Terorism în Franța
Atentate în Franța
Terorism islamic


Otomatik Tanıma ve Veri Toplama ya da kısaca OT/VT kavramı, (İngilizce: Automatic Identification and Data Capture, kısaca AI/DC), insan müdahalesi olmadan nesnelerin otomatik olarak tespit edilmesi, onlar hakkında veri toplanması ve bu verilerin bilgisayar sistemlerine doğrudan giriş yapılması anlamına gelir. Otomatik tanıma amaçlı bilinen teknolojiler arasında barkodlar, radyo frekansı ile tanılama, biyometri, manyetik şeritli kartlar, optik karakter tanıma, akıllı kartlar ve ses tanıma yer almaktadır.

OT/VT, barkodun icadı ile ortaya çıkmıştır. Barkod ile beraber bilgisayarlar nesneleri, üzerlerindeki etiketleri okuyarak tanır hale gelmişlerdir.

Ayrıca bakınız
Türkiye'de OT/VT çözümleri

Kişisel dijital yardımcılar

Otomatik tanıma ve veri toplama


Maximilian 2. Emanuel blev født den 11. juli 1662 i München og døde der den 26. februar 1726, var kurfyrste af Bayern og søn af kurfyrst Ferdinand Maria og Adelheid af Savojen.

Kurfyrste
Maximilian Emanuel efterfulgte sin far som kurfyrste af Bayern i 1679. Han deltog i 1683 i kampen mod tyrkerne udenfor Wien, udmærkede sig i de  efterfølgende år under slagene ved Gran, Buda, Mohács og Belgrad. I 1690 blev han kejserlig generalissimus ved Rhinen og kæmpede hver af de følgende somre indtil freden i Rijswijk (1697) ved Rhinen, i Italien eller i De spanske Nederlande, hvor han fra 1691 var statholder. I 1698 blev hans søn med Maria Antonia af Østrig, kurprins Josef Ferdinand, ved testamente indsat som arving af hele det spanske monarki, men den unge prins' død den 6. februar 1699 ødelagde hans lysende udsigter. Imidlertid havde Maximilian Emanuel i 1694 giftet sig med den polske kong Jan Sobieskis datter Teresia Kunigunda.

Spanske arvefølgekrig
Ved den spanske arvefølgekrigs udbrud i 1701 stillede han sig sammen med sin bror fyrstebiskoppen Josef Klemens af Köln på Frankrig - og ikke kejserens - side lokket af løfter om kongelig status og evt. hjælp til at blive kejser når Leopold engang døde. Under krigen beklædte han med hæder vigtige poster, men blev i 1704, som følge af de fransk-bayerske styrkers nederlag ved Blenheim, fordrevet fra sit land og i 1706 blev han sammen med sin bror dømt fredløs af den nye kejser, Josef I. Først ved freden i Baden (1714) blev fredsløsheden ophævet, hvorefter Maximilian Emanuel i 1715 kom tilbage til Bayern. Han efterfulgtes af sin ældste søn af andet ægteskab, Karl Albert.

Kilder

Huset Wittelsbach
Personer fra München
Kurfyrster fra Tyskland
Statholdere af Sydlige Nederlande

Maximilian 2. Emanuel af Bayern


Burger or Burgers may refer to:

Food and drink

Foods
 Hamburger, a food consisting of one or more cooked beef patties, placed inside a sliced bread roll or bun roll.
 Cheeseburger, a hamburger with added cheese(s)
 Ground beef, minced beef used to make hamburgers
 Patty, a portion of ground meat, often round, used to make burgers
 Rice burger, uses compressed rice cakes instead of hamburger buns
 Veggie burger, a burger made with plant-based meat substitute
 Afghani burger, an Afghan fast food wrap consisting of a piece of Afghan bread rolled around french fries, along with chutney and other condiments, vegetables, and often sausages or other meat.

Drinks
 Burger (grape), a Californian wine grape
 Gouais blanc, a French wine grape that is also known as Burger
 Elbling, a German wine grape that is also known as Burger

People
 Burger (surname)
 Burgers (surname)
 Bürger, a surname
 Berger, a surname
 Burger Lambrechts (born 1973), South African shot putter

Arts and media
 Die Burger, a South African newspaper
 Hamilton Burger, a fictional district attorney
 "Burger", a song by Tyler, the Creator from the album Goblin
 Burgers (album), a 1972 album by the American band Hot Tuna

Other uses
 Burger Boat Company, a Wisconsin-based company
 Burger Branch, a stream in Tennessee
 Burger Point, a cap in Alaska
 R.E. Burger Power Station, a former coal-fired power plant in Ohio

See also

 Berger (disambiguation)
 Hamburg steak, a type of beef patty used in a hamburger (burger patty)
 Birger
 Burgher (disambiguation)
 Cheeseburger (disambiguation)

Burger


John Bradley Gambling (April 9, 1897 – November 21, 1974) was an American radio personality. He was a member of the Gambling family, 3 generations of whom—John B., John A. and John R.—were hosts of WOR Radio's (New York City, 710 AM) morning show Rambling with Gambling (now known as The John Gambling Show) over the course of over 75 years (1925–2000 and 2008–present).

Early years
As an adolescent in Cambridge, England, Gambling studied horticulture, planning to make a career in that field. Later, he joined the merchant marine and "became chief operator on the big passenger ships."

Radio
John B. was the host from 1925 to 1959, when he retired in favor of his son, John A. Gambling. With his Musical Clock, his all-in-fun setting-up exercises, cheerio music, wheezy gags, weather information and news scraps, John B. Gambling was a WOR fixture. Once he was a British seaman on a World War I mine sweeper.

John Gambling had a band, and provided live music, including the "March of the Seven Dwarfs," every morning at 7 am sharp.

Gambling bought a home in Teaneck, New Jersey in 1929.

References

American radio personalities
Radio pioneers
1897 births
1974 deaths
Mass media people from Teaneck, New Jersey

John B. Gambling


المتحف الوطني للتاريخ الطبيعي  هو متحف للتاريخ الطبيعي تحد إدارة مؤسسة سميثسونيان، يقع في المول الوطني في واشنطن العاصمة. المتحف مفتوح 364 يوما بالسنة والدخول إليه مجاني.

يحتوي المتحف على ما يزيد عن 125 مليون عينة من النباتات والحيوانات والمستحاثات والمعادن والصخور والنيازك والآثار الثقاقية. يعتبر هذا التحف الثاني من حيث الشعبية من متاحف سميثسونيان، وهو الأكبر من هذا النوع في العالم، كما يضم نحو 185 عالم طبيعة محترف، وهو أكبر عدد من العلماءالمختصين في دراسة التاريخ الطبيعي والثقافي في العالم.

يقع المتحف الوطني للتاريخ الطبيعي في منتزه ناشونال مول.

تاريخ
أسس المتحف عام 1910 وتم تصميم مبناه من قبل هورنبلوور ومارشال.
صمم المبنى على الطراز المعماري النيوكللاسيكي، وكان الأول في الجهة الشمالية للمول الوطني، على شارع كونستيتيوشن، وكان جزءا من خطة ماكميلان لتطوير واشنطن. في عام 2000، تبرع كينيث بيرينج للمتحف ب80 مليون دولار وفي 1997 20 مليونا لتحديثه.

بالإضافة إلى العروض، يحتوي المتحف على مجموعات مرجعية، كالمعشب الوطني (National Herbarium).

في عام 2005، عرضت جوهرة «فراشة السلام» لأول مرة في الولايات المتحدة.
وفي عام 2008، افتتح عرض للتراب وخواصه المحافظة على الحياة على مساحة 460 .

أقسام

قاعة الجيولوجيا والأحجار الكريمة والمعادن
مجموعة الأحجار الكريمة والمعادن هي من أهم المجموعات في العالم. تضم المجموعة بعضا من أشهر الجواهر والمعادن، ك«ماسة الأمل» الشهيرة وياقوتة «نجمة آسيا».
تضم المجموعة حاليا أكثر من 15 ألف حجر، و350 ألف معدن، و300 عينة صخرية.
بالإضافة، تحتوي مجموعة سميثسونيان الوطنية للأحجار الكريمة والمعادن على حوالي 35 ألف حجر نيزكي، وهي من أكبر المجموعات في العالم.

ماسة الأمل هي من أكثر المعروضات شعبية، وزنها 45.52 قيراطا (9.104 غراما)،  وتشتهر باللعنة المفترضة التي تحل بأصحابها. أضطر معظم أصحاب الماسة السابقين إلى بيعها نتيجة ضائقة ماليى. أما «نجمة آسيا»، فهي من أكبر أحجار الياقوت في العالم، وتزن 330 قيراطا (66 غراما)، وتم استخراجها من سري لانكا.

جزء من المجموعة معروض في قاعة جانيت آننبرغ هوكر للجيولوجيا، والأحجار والمعادن، أحد معارض المتحف العديدة. من أهم المتبرعين واشنطن روبلينج، الرجل الذي بنى جسر بروكلين، وقد تبرع ب16,000 عينة للمجموعة، وفريدريك كانفيلد الذي تبرع ب9,000، والدكتور آيزاك ليا، الذي تبرع بالمجموعة الأساسية من 1312 حجر ومعدن.

قاعة الديناصورات
يحتوي المتحف على أكثر من 570 ألف زاحف مفهرس من أرجاء العالم. تضاعف حجم المجموعة الوطنية للبرمائيات والزواحف ب200% خلال الأعوام الأربعين السابقة (190 ألف عينة في 1970 لأكثر من 570 ألف في عام 2008).
أما قاعة الديناصورات، فتضم هياكل عظمية متحجرة ونماذج مسكوبة، من ضمنها مواجهة تيرانوصور مع تريسراتبس، وعرض التريسراتبس يظهر أول هيكل ديناصور دقيق في حركة افتراضية، حققت عبر استخدام تقنيات مسحية ورقمية.
تضم المجموعة 46 «عينة كاملة ومهمة» من الديناصورات.
هناك جولة افتراضية على الموقع الإلكتروني للمتحف.

قاعة الثديات
يضم المتحف أكبر مجموعة من عينات الفقريات في العالم - أكبر بمرتين تقريبا من ثاني أكبر محموعة - وفيها مجموعات مهمة تاريخيا من القرنين التاسع عشر والعشرين.
أول من ابتدأ المجموعة هو عالم الحوانات كلينتون هارت مريام ووزارة الزراعة الأمريكية (لاحقا وزارة الداخلية)، التي وسعتها بين عامي 1890 و1930

غيرها
يضم المتحف صالة آي ماكس لعرض أفلام روائية ووثائقية. بالإضافة، هناك حديقة أوركين للحشرات، التي تتيح للزوار رؤية ولمس حشرات حية، وفيها غرفة الاستكشاف، وهي غرفة نشاطات عملية ملائمة للعائلة والطلاب، وتقع على الطابق الأول.
يحتوي المتحف أيضا على عرض لحضارة وتراث السيخ اسمه «السيخ: ميراث من البنجاب.» يقع هذا العرض بين قاعة الثديات وعرض البيسبول على الطابق الأول. أما على الطابق السفلي، فهناك عرض للطيور يضم جميع الطيور المهاجرة والأصلية في منطقة واشنطن.

معرض صور

في الثقافة الشعبية
 تتحدث حلقة من حلقات المسلسل ساوث بارك عن خطة لسرقة ماسة الأمل.
 في لعبة الفيديو فال آوت، يسكن الغيلان (البشر المتحورون بسبب الحرب النووية) في المتحف.

مصادر

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي للمتحف الوطني للتاريخ الطبيعي
 المتحف الوطني للتاريخ الطبيعي - مجموعة الأحجار الكريمة والمعادن
 مجموعات أبحاث المتحف الوطني للتاريخ الطبيعي

السجل الوطني للأماكن التاريخية في واشنطن العاصمة
المول الوطني
تاريخ الولايات المتحدة الطبيعي
تأسيسات سنة 1910 في الولايات المتحدة
شمال غربي واشنطن العاصمة
علم الأحياء القديمة في واشنطن العاصمة
قباب
متاحف تاريخ طبيعي
متاحف أسست في 1910
متاحف ديناصور في الولايات المتحدة
مؤسسة سميثسونيان
ناشونال مول

المتحف الوطني للتاريخ الطبيعي (واشنطن)


Ryðhumla (fræðiheiti: Bombus pascuorum) er tegund af humlum, útbreidd um Evrópu og Norður-Asíu.

Hún er áþekk rauðhumlu nema að afturendinn er ryðrauður eins og frambolurinn, en ekki hvítur eins og hjá rauðhumlu. Eins og garðhumla, þá er hún með langa tungu.

Hún fannst fyrst 2010 á Íslandi, en er talin hafa komið fyrr.

Myndir

Tilvísanir

Hunangsflugur
Skordýr á Íslandi

Ryðhumla


Bruno Zieger (né le  à Erfurt, mort le  dans la même ville) est un coureur cycliste allemand.

Biographie
Bruno Zieger commence au sein de "Fortuna Erfurt" et aborde peu à peu toutes les disciplines du cyclisme sur piste. Pendant un certain temps, il est professionnel puis revient chez les amateurs. Plus tard il devient un spécialiste du demi-fond. Dans cette discipline, il est champion d'Allemagne de l'Est trois fois de suite en 1955, 1956 et 1957, son entraîneur est Horst Aurich. Il remporte six autres titres dans d'autres disciplines, dont quatre en solitaire aux championnats en 1949 (en tandem, vitesse, contre-la-montre et poursuite par équipes). En 1950, il est champion d'Allemagne de l'Est de course à l'américaine avec Georg Stoltze.

Au Tour de RDA en 1952, il termine troisième au classement général après avoir remporté l'étape Magdebourg-Erfurt longue de  avec une avance de dix minutes. Il remporte deux autres étapes et mène son capitaine d'équipe Erich Schulz à la victoire. En 1949, il remporte le contre-la-montre par équipe de  avec le BSG KWU Erfurt. Dans cette discipline, il remporte aussi le titre au championnat du monde étudiant en 1951 (avec Lothar Meister I, Edgar Schatz, Georg Stoltze, Detlef Zabel et Karl Hesse).

À la fin des années 1940 et au début des années 1950, Zieger, qui avait repris le demi-fond avec comme entraîneur Erich Metze, qui meurt dans un accident sur le vélodrome d'Andreasried à Erfurt en 1952, est professionnel. En 1955, le cyclisme professionnel est aboli en RDA et Zieger redevient en . Il remporte la Goldenes Rad d'Erfurt en 1956, ainsi que la Goldenes Rad de Berlin. En 1957, il prend part au Critérium mondial du demi-fond (précurseur des championnats du monde recréés en 1958 pour les amateurs) à Leipzig et finit derrière le vainqueur, l'Italien Virginio Pizzali.

Zieger fait dans sa jeunesse un apprentissage de peintre-tapissier. Même après la fin de sa carrière, Zieger reste impliqué dans le cyclisme et est directeur du vélodrome d'Andreasried pendant plus de trois décennies.

Il est le père de la chanteuse Petra Zieger.

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste est-allemand
Coureur cycliste sur piste
Naissance en juillet 1925
Naissance à Erfurt
Décès en janvier 2009
Décès à 83 ans
Décès à Erfurt

Bruno Zieger


The Boundary Committee for England was a statutory committee of the Electoral Commission, an independent body set up by the UK Parliament. The committee's aim was to conduct thorough, consultative and robust reviews of local government areas in England, and for its recommendations to be evidence-based, accurate and accepted. The Boundary Committee was abolished in 2010, with its functions assumed by a new Local Government Boundary Commission for England.

The committee's responsibilities related solely to local government boundaries: responsibility for parliamentary boundaries lies with the Boundary Commission for England, a non-departmental public body of the Ministry of Justice.

History/establishment

On 1 April 2002 responsibility for electoral reviews in England transferred to the Electoral Commission. On the same day the Boundary Committee for England became a statutory committee of the commission. The committee undertook electoral reviews and made recommendations to the commission as to whether electoral changes should be made in respect of the area under review. The commission then decided whether to implement the committee's recommendations. The decision of the commission would be taken at a commission meeting comprising the Electoral Commissioners as members.

The Boundary Committee for England replaced the Local Government Commission for England, which was the body responsible for reviewing the structure of local government in England from 1992 to 2002. The equivalent bodies operating in other parts of the United Kingdom are the Local Government Boundary Commission for Wales, the Local Government Boundary Commission for Scotland and the Local Government Boundary Commission for Northern Ireland.

The protocol on the relationship between the Boundary Committee for England and the Electoral Commission sets out the roles and responsibilities of each body in terms of securing fair boundary arrangements for local elections in England.

Responsibilities and objectives

The Boundary Committee for England was responsible for three types of review: electoral reviews; administrative boundary reviews; and structural reviews.

Electoral reviews

An electoral review considered whether the boundaries of wards or divisions within a local authority need to be altered to take account of changes in electorate. The Electoral Commission would direct the committee to undertake electoral reviews and was then responsible for implementing them.

The committee also looked at the number of councillors, the number of wards or divisions and whether the wards or divisions should be represented by a single councillor, or jointly by two or three councillors.

Administrative boundary reviews

At the request of the Department for Communities and Local Government or of a local authority, or at the Boundary Committee for England's instigation, the committee could undertake administrative boundary reviews, which reviewed the external boundaries of a local authority.

Structural reviews

A structural review was used to establish whether one or more single, all-purpose councils, known as unitary authorities, should be established in an area instead of the district and county councils of the existing two-tier system.

Organisation

Chair and committee members

Max Caller CBE was appointed chair of the Boundary Committee for England in 2007. He also serves as an Electoral Commissioner.

Boundary Committee members:

Jane Earl
Joan Jones CBE
Professor Colin Mellors
Dr Peter Knight CBE DL

The Director of the Boundary Committee for England was Archie Gall

LDEDC Act – changes to Boundary Committee structure
The Local Democracy, Economic Development and Construction Act 2009, which received royal assent on 12 November 2009, provided for the establishment of the Local Government Boundary Commission for England (LGBCE), and for the transfer to it of all the boundary-related functions of the Electoral Commission and the Boundary Committee for England.  This reflects the recommendations of the Committee on Standards on Public Life (CSPL), which were supported by the Electoral Commission and the Boundary Committee. This transfer took place in April 2010.

References

External links
Boundary Committee for England
Electoral Commission
Boundary Commission (responsible for Parliamentary boundaries)
Ministry of Justice
UK Parliament
Department for Communities and Local Government

2002 establishments in England
History of local government in England
Defunct public bodies of the United Kingdom
2010 disestablishments in England

Boundary Committee for England


Danway bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Danway (Alabama)
 Danway (Illinois)

Danway


Anguélinski  es un jútor del raión de Kalíninskaya del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado a orillas del distributario Anguélinski del delta del Kubán, 20 km al oeste de Kalíninskaya y 74 km al noroeste de Krasnodar, la capital del krai.  Tenía 316 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Novonikoláyevskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es una traducción parcial de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Ангелинский
 Mapa topográfico en maps vlasenko.net''

Localidades del raión de Kalíninskaya del krai de Krasnodar

Anguélinski


El Pendón de San Fernando  es una de las banderas históricas de España, con la que Fernando III tomó la ciudad de Sevilla en 1248. Actualmente se conserva en la Catedral de dicha ciudad.

Historia
En virtud de la Concordia de Benavente firmada a la muerte de Alfonso IX en 1230, se unen en la persona de Fernando III de Castilla las coronas de Castilla y de León. Por entonces, el avance de sus tropas frente a los musulmanes había alcanzado la Alta Andalucía, siendo ya cristianas las plazas de Andújar, Martos y Baeza, y se disponía a penetrar con sus tropas a lo largo del Valle del Guadalquivir.

En esta histórica bandera se unen por primera vez los símbolos heráldicos de Castilla y de León: sobre un paño carmesí con tres castillos de oro, se sitúa un cuartel de plata con el león púrpura mirando a siniestra y no en la forma que posteriormente será la habitual (mirando a diestra).

Esta disposición de los cuarteles, tres de Castilla y uno de León, se consideraba un paso previo al definitivo Pendón de Castilla y León, donde el campo queda cuartelado en cuatro espacios, figurando en el primero y el cuarto el castillo, y en el segundo y el tercero el león. Sin embargo, en el estudio realizado por el Instituto Andaluz de Patrimonio Histórico con motivo de su restauración, se asevera que ya en este pendón se representaban los cuatro cuarteles dos a dos, y que por añadidos y remiendos quedó configurado en su disposición actual.

En cualquier caso estamos en el origen del escudo cuartelado, usado a partir de entonces para representar en un mismo blasón dos o más posesiones, y también en el origen del escudo de España, puesto que en los cuarteles inferiores se irán añadiendo posteriormente los otros reinos anexionados.

El histórico pendón fue usado en el largo asedio y posterior conquista de Sevilla, conservándose desde entonces en la catedral. Tras la canonización de San Fernando en 1671 adquiere condición de reliquia, junto con otras pertenencias del monarca que se conservan en dicha catedral, como su espada Lobera o las espuelas.

Por manda de Alfonso X el Sabio, la conquista de Sevilla se celebra cada 23 de noviembre con procesión y misa con sermón en la catedral, a la que asiste el Asistente o Alcalde de la Ciudad y el Concejo o Ayuntamiento. En dicha procesión son portados con máximo honor tanto el histórico pendón como la espada, junto con una reliquia de San Clemente debido a ser el santo titular del día en que tuvo lugar la toma de la ciudad.

También es tradición que sea portado por el Gobernador Militar de la plaza durante la procesión del Corpus Christi de Sevilla, precediendo a la efigie de San Fernando.

Fuera de estas ocasiones particulares en la que es tradición usarla, este modelo de bandera carece de uso en la actualidad. Su evolución directa a los cuatro cuarteles es la actual bandera de Castilla y León.

La pieza original

El Pendón de San Fernando original es el resultado de múltiples añadidos y remiendos, aunque el origen de los tejidos parece ser francés: se trata de un tafetán en fibra de seda con añadidos de recorte y bordados localizados en el león y en la parte inferior de las almenas y merlones de los castillos, en los que predomina la técnica de falsa cadeneta y cordoncillo.

El mal estado en que se encontraba obligó al Cabildo Catedral a ejecutar una réplica para ser portada en las dos procesiones anuales en lugar de la pieza histórica, lo que se viene haciendo desde los años noventa del siglo XX.

En 1999 se hace cargo de su restauración el Instituto Andaluz de Patrimonio Histórico. El estado de conservación de la obra, a su llegada a las instalaciones del taller de textiles del Centro de Intervención, era muy deficiente presentando alteraciones importantes que ponían en grave peligro su integridad física.

El gran número de intervenciones detectadas ocasionaban graves daños además de un cambio considerable en la forma original de la obra.

El tejido se encontraba en general muy frágil debido a la pérdida de la resistencia mecánica y falta de elasticidad de las fibras, las cuales en algunas zonas aparecían tan quebradizas que habían producido roturas considerables en el tejido.

Las deformaciones se producían fundamentalmente mediante la formación de marcados y peligrosos pliegues, provocados por unas inadecuadas condiciones de almacenamiento y las numerosas intervenciones realizadas con hilos muy fuertes y no apropiados para este tipo de tratamiento, los cuales habían originado desequilibrios y tensiones en los tejidos originales.

Las alteraciones restantes detectadas en la obra, tales como lagunas, roturas, desgarros, desgastes, fragilidad, manchas y suciedad, se acentuaban con un porcentaje más alto en el cuartel del león, concretamente en el fondo blanco.

Las operaciones de tratamiento han sido de carácter fundamentalmente conservativo, sin reposición de materiales ni cambios de los mismos, empleando procedimientos reversibles y materiales que garanticen su estabilidad dentro de la obra.

Tras la restauración ha quedado expuesto en una vitrina horizontal, con las condiciones de humedad, temperatura, aislamiento y seguridad necesarias para su conservación, junto a la capilla del Bautismo de la Catedral de Sevilla.

Curiosidades

Un error frecuente es denominar "Pendón de San Fernando" al Pendón de la ciudad de Sevilla, en el que se representa la efigie de San Fernando sobre fondo carmesí y que fue bandera de Sevilla hasta la sustitución por la actual en 1995.

Como bandera histórica de España, cuenta con los máximos honores militares.

Mientras que en la procesión del Corpus Christi es portado por el Gobernador Militar, en la "Procesión de la Espada" que se celebra cada 23 de noviembre es llevado por el concejal más joven de la Corporación Municipal. En ambos casos, como se ha dicho, se usa en la actualidad una réplica.

Tras la canonización de San Fernando en 1671, el Cabildo Catedral reclamó para sí el derecho a portar tanto el pendón como la espada en la procesión del 23 de noviembre, al haber adquirido ambas piezas la categoría de reliquias sagradas. Se entabló un pleito con la autoridad civil que se resolvió a favor de ésta.

En el acto de entrega de la espada y el pendón por parte del deán al alcalde de la ciudad, previo a la procesión, este hace un juramento solemne de devolverlos al terminar la misa.

Sin embargo, durante los años de la II República el gobierno municipal renunciaba a asistir a la conmemoración, siendo eclesiásticos los que llevaron tanto la espada como el pendón durante esos años.

Véase también

 Lobera (espada)
 Pendón de Baeza
 Catedral de Sevilla
 Reconquista

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Catedral de Sevilla
 Instituto Andaluz de Patrimonio Histórico
 Ayuntamiento de Sevilla

Banderas de Andalucía
Banderas históricas de España
Corona de Castilla
Historia de Sevilla
Historia medieval de España
Pendones
Reconquista

Pendón de San Fernando


Horácio Lafer (São Paulo, 3 de mayo de 1900 — París, 29 de junio de 1965), diplomático, político y empresario brasileño.

Biografía
Hijo de judíos lituanos, durante el gobierno de Washington Luís fue el representante de Brasil en la Sociedad de las Naciones. En 1934 fue elegido diputado federal.

En 1951, durante el último gobierno de Getúlio Vargas, fue ministro de Hacienda y después, en 1959, durante el gobierno de Juscelino Kubitschek, se le nombró ministro de Relaciones Exteriores.

Fue uno de los fundadores de la Fiesp/Ciesp.

Es tío de Celso Lafer.

Con sus primos, los Klabin, fue director y cofundador de Klabin Papel e Celulose.

Bibliografía
Biografía de Horácio Lafer no sítio da Fundação Getúlio Vargas (FGV)

Referencias

Enlaces externos

Empresarios de Brasil
Diplomáticos de Brasil
Diputados federales de São Paulo
Ministros de Hacienda de Brasil
Ministros de Relaciones Exteriores de Brasil
Judíos de Brasil
Nacidos en São Paulo
Fallecidos en París
Familia Lafer-Klabin

Horácio Lafer


foi uma unidade de forças especiais transportada por via aérea do Exército Imperial Japonês formada por pára-quedistas do Exército, em novembro de 1944 como uma última tentativa de reduzir e atrasar os bombardeios aliados nas ilhas japonesas. A unidade das Forças Especiais Giretsu foi comandada pelo Tenente-General Michio Sugahara.

História
Depois que bombardeiros estratégicos B-29 Superfortress da USAAF iniciaram ataques a Tóquio a partir de bases nas Ilhas Marianas, a 1ª Brigada Incursora do Teishin Shudan foi ordenada a formar uma unidade comando para uma missão de "operações especiais" para atacar e destruir os bombardeiros no Aeródromo  de Aslito em Saipan. O Capitão Michiro Okuyama, comandante da companhia de engenharia da Brigada, e treinado em sabotagem e demolição, foi selecionado como líder da missão, e ele selecionou mais 126 homens de sua própria equipe (1º Teishin-Dan do 1º Regimento, 4ª Companhia) para formar a primeira Unidade Aerotransportada Giretsu. Foi inicialmente organizado com uma companhia de comandos e cinco pelotões e um esquadrão independente, com base na academia aérea do exército em Saitama. A unidade do grupo também incluiu oito oficiais de inteligência e dois rádio-operadores da Escola Nakano.

Táticas
As operações do Giretsu deveriam ser realizadas à noite, começando com ataques aéreos de bombardeiros. Depois disso, as unidades comando seriam inseridas no aeródromo alvo por pouso forçado de seus transportes. O fato de não haver previsão de extração da força de ataque, juntamente com a rejeição da rendição na doutrina militar japonesa da época, significava que as operações terrestres do Giretsu eram efetivamente ataques suicidas.

Operações
O ataque contra as Ilhas Marianas estava programado para 24 de dezembro de 1944, mas foi cancelado depois que os ataques aéreos americanos danificaram os campos de pouso de reabastecimento planejados em Iwo Jima. Depois que o ataque das Marianas foi cancelado, foram feitos planos para atacar aeródromos em Iwo Jima capturados pelo Corpo de Fuzileiros Navais dos Estados Unidos em março, mas também foram cancelados quando a guarnição de Iwo Jima caiu.

Em 1º de abril, as forças americanas desembarcaram em Okinawa, e caças americanos baseados na costa oeste de Okinawa interceptaram e derrubaram muitas aeronaves kamikaze que atacavam a frota americana. Em meados de abril, o Sexto Exército Aéreo solicitou o destacamento das Forças Especiais Giretsu para neutralizar esses aeródromos, no que foi designada "Operação Gi-gou". Em 18 de maio, isso foi autorizado.

Na noite de 24 de maio de 1945, 12 Ki-21-IIbs do Daisan Dokuritsu Hikōtai ("3º Esquadrão Independente": 32 tripulantes comandados pelo Capitão Chuichi Suwabe) foram despachados para um ataque, cada um com 14 comandos. Oito foram designados para atacar Yontan e quatro para Kadena. Quatro aeronaves abortaram a missão com problemas no motor e mais três foram abatidas; no entanto, cinco conseguiram aterrissar no aeródromo de Yontan durante a confusão causada por um ataque diversionário de cerca de 50 bombardeiros e caças da aviação do exército e naval.

Apenas um avião pousou com sucesso. Cerca de 10 incursores sobreviventes, armados com submetralhadoras e vários explosivos, causaram estragos nos suprimentos e aeronaves próximas, mataram dois militares americanos, destruíram  de combustível e nove aeronaves, e danificaram mais 29 aviões antes de serem quase aniquilados pelos defensores. Um membro do grupo de ataque sobreviveu e conseguiu atravessar o campo de batalha, chegando ao Quartel-General do Trigésimo Segundo Exército (Okinawa) por volta de 12 de junho.

Um segundo ataque em larga escala a bases nas Marianas com a intenção específica de destruir bombardeiros B-29 Superfortress foi novamente planejado com 60 transportes e 900 comandos para as noites de 19 a 23 de agosto de 1945 (Operação Ken-gou). Em 15 de agosto, o Japão se rendeu e a operação foi cancelada.

Uniformes e equipamentos
O pessoal Giretsu usava uniformes especiais de camuflagem feitos à mão e carregava equipamentos especiais. A maioria estava armada com submetralhadoras Tipo 100, fuzis Tipo 99, metralhadoras leves Tipo 99 e baionetas Tipo 30, morteiros portáteis Tipo 89, granadas tipo 99 e minas tipo 99, bem como pistolas Tipo 94 Nambu de 8 mm.

Notas

Referências

Ligações externas

 Nippon News, No. 252. in the official website of NHK."Giretsu Kuteibutai".

Unidades e formações aerotransportadas
Unidades do Exército Imperial Japonês
História militar do Japão durante a Segunda Guerra Mundial
!Artigos com texto em japonês

Giretsu Kuteitai


Espargos er hovedbyen på øen Sal i Kap Verde.

Amílcar Cabral International Airport er beliggende få kilometer vest for byen.

Eksterne henvisninger

Byer på Kap Verde

Espargos


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Podbranč enthält die vier nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Podbranč im Okres Senica.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Podbranc


Gustaf Fredrik Gyllenborg, né le  à  et mort le  à Stockholm, est un poète suédois.

Biographie

Conseiller de la chancellerie royale, membre de l'Académie de Stockholm (1786-1808), on lui doit des satires, des odes, des fables, des poèmes didactiques et un poème épique sur le Passage des Belt par Charles XI.

Notes et références

Liens externes

Poète suédois du XVIIIe siècle
Poète suédois du XIXe siècle
Naissance en novembre 1731
Décès en mars 1808
Décès à Stockholm
Membre de l'Académie suédoise
Décès à 76 ans

Gustaf Fredrik Gyllenborg


The Serpent foi um filme de drama mudo americano de 1916 dirigido por Raoul Walsh e estrelado por Theda Bara. O filme é baseado no conto "The Wolf's Claw", de Philip Bartholomae, e seu cenário foi escrito por Raoul A. Walsh. Produzido e distribuído pela Fox Film Corporation, The Serpent foi filmado em Chimney Rock, Carolina do Norte e no Fox Studio em Fort Lee, New Jersey.

Elenco

 Theda Bara como Vania Lazar
 James A. Marcus como Ivan Lazar
 Lillian Hathaway como Martsa Lazar
 Charles Craig como Grão-Duque Valanoff
 Carl Harbaugh como Príncipe Valanoff
 George Walsh como Andrey Sobi
 Nan Carter como Ema Lachno
 Marcel Morhange como Gregoire
 Bernard Nedell

Status de preservação

O filme atualmente é considerado perdido.

Filmes dos Estados Unidos de 1916
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes mudos dos Estados Unidos
Filmes em preto e branco
Filmes perdidos
Filmes em língua inglesa

The Serpent (1916)


Osdorf (tysk) eller Ostorp (dansk) er en kommune og en by i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Dänischer Wohld i den nordøstlige del af Kreis Rendsborg-Egernførde. Kreis Rendsborg-Egernførde ligger i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten. Kommunen ligger på halvøen Jernved i det sydøstlige Sydslesvig.

Geografi
Osdorf ligger omkring 22 km øst for Egernførde i landlige omgivelser. Mod sydvest løber Bundesstraße 76 fra Egernførde mod Kiel.

Ud over Osdorf ligger landsbyerne Austerlitz, Borghorsterhütten og Stubbendorf i kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Rendsborg-Egernførde

Osdorf


An Sasa elegantissima in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gen-Iti Koidzumi. An Sasa elegantissima in nahilalakip ha genus nga Sasa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sasa

Sasa elegantissima


An Mesosetum pittieri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock. An Mesosetum pittieri in nahilalakip ha genus nga Mesosetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mesosetum

Mesosetum pittieri


Le château Pichtchalovski (ou Pischalauski ; en ,  ; en , Pichtchalovski zamok) est un château fort de la ville de Minsk, la capitale de la Biélorussie. Le château est aussi parfois appelé la « Bastille biélorusse ».

Monument
Le château a été construit entre 1821 et 1825 par l'architecte  pour servir de prison. Le château a été le lieu d'emprisonnement de l'écrivain biélorusse Iakoub Kolas de 1908 à 1911.

En 2008, l'une des tours du château s'est effondrée.

Utilisation moderne
Le lieu accueille le SIZO , l'un des centres de détention du ministère de l'intérieur biélorusse. Officieusement appelée « prison Volodar » ou « Bastille biélorusse », c'est la seule prison du pays à accueillir les prisonniers condamnés à mort. L'exécution des prisonniers se déroule dans la prison. Il s'agit aussi d'un centre de détention provisoire pour les militants politiques.

Prisonniers célèbres

 Józef Piłsudski (1900)
 Iakoub Kolas (1908-1911)
 Macha Brouskina (du 14 au )
 Volodia Chtcherbatsevitch (du 14 au )
 Kirill Trus (du 14 au )

Notes et références

Articles connexes

 Prison d'Okrestina
 Peine de mort en Biélorussie
 Code pénal (Biélorussie)
 Manifestations de 2020-2021 en Biélorussie

Prison en Biélorussie
Justice en Biélorussie
Château en Biélorussie
Édifice construit en 1825
Lieu d'exécution

Château Pichtchalovski


(n. 5 decembrie 1976, Tokyo) este o actriță japoneză și fotomodel. Ea a jucat în mai multe seriale TV și filme. A deținut rolul principal în filmul de groază din anul 2004 Tokyo Psycho.

Referințe

Nașteri în 1976
Nașteri pe 5 decembrie
Japonezi în viață
Actrițe japoneze

Sachiko Kokubu


روكي جونيور (Roque Júnior) ، من مواليد 31 أغسطس 1976 في البرازيل ، بدأ مسيرته الكروية مع نادي سان جزسي ، ثم انتقل إلى نادي بالميراس. وفي عام 2000 انتقل إلى نادي إيه سي ميلان ، وقد ساعد الفريق على الفوز بدوري أبطال أوروبا في عام 2003 ، وقد لعب مع منتخب البرازيل لكرة القدم وكان ضمن الفريق الذهبي الفائز بكأس العالم لكرة القدم 2002 وكأس القارات 2005.

لعب من 2004 إلى 2007 في نادي باير ليفركوزن الألماني ولعب بعدها أربع مباريات مع نادي دويسبورغ الألماني قبل أن ينتقل إلى الريان القطري في 2008 ولعب معهم ثلاث مباريات.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ميناس جرايس
رياضيون برازيليون مغتربون في ألمانيا
رياضيون برازيليون مغتربون في إنجلترا
رياضيون برازيليون مغتربون في إيطاليا
رياضيون من ميناس جيرايس
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري البرازيلي الدرجة الأولى
لاعبو المنتخبات الفائزة بكأس العالم
لاعبو إم إس فاو دويسبورغ
لاعبو إيه سي ميلان
لاعبو بالميراس
لاعبو باير ليفركوزن
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو دوري نجوم قطر
لاعبو سيينا
لاعبو كأس العالم 2002
لاعبو كأس القارات 2005
لاعبو كرة القدم البرازيليون
لاعبو كرة قدم برازيليون
لاعبو كرة قدم رجالية برازيليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون برازيليون
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم من ميناس جيرايس
لاعبو ليدز يونايتد
لاعبو منتخب البرازيل لكرة القدم
لاعبو نادي الريان
لاعبو نادي إيتوانو
لاعبون فازوا بدوري أبطال أوروبا
لاعبون فائزون بكأس القارات
مدافعو كرة قدم رجالية
مدربو كرة قدم برازيليون
مدربو نادي إيتوانو
مواليد 1976

روكي جونيور


En teología cristiana, un atributo divino es una cualidad o característica atribuida a Dios. Dada la condición especial de Dios, en que "sus atributos coinciden con su ser". Es común que sean los atributos llamados perfecciones divinas.

Clasificación
Con el objetivo de facilitar el estudio, se acostumbra clasificar a los atributos divinos en dos grupos: atributos comunicables e incomunicables, o también como "atributos exclusivos de Dios" y "atributos no-exclusivos de Dios".

 Atributos comunicables son aquellos en que son encontradas semejanzas o analogías en la criatura, especialmente no ser humano (estos atributos pueden ser comunicados a la criatura).

 Atributos incomunicables son aquellos que enfatizan la distinción absoluta entre Dios o la criatura (no pueden ser comunicados a la criatura). Generalmente, se habla de ellos por vía negativa, afirmando aquello que Dios no es - esta descripción es conocida como teología negativa o apofática.

Ejemplos de atributos
A modo de ejemplo, se puede observar la siguiente lista de atributos (a partir de autores como Charles Hodge, Louis Berkhof, Wayne Grudem y Bruce Milne):

 Atributos incomunicables
Aseidad;
Inmutabilidad;
Infinitud;
Eternidad
Inmensidad
Simplicidad divina
Omnipotencia;
Omnipresencia;
Omnisciencia;

Omnibenevolencia

Señor
 Atributos comunicables
Conocimiento;
Bondad;
Amor;
Santidad;
Justicia;
Misericordia;
Verdad;
Soberanía;
Voluntad;
Ira;
Humildad;
Recompensador.

Acerca de los atributos de Dios
Definimos el conocimiento de Dios como aquella perfección por la cual Él, de manera singular, conoce a Sí mismo y todas las cosas existentes y posibles, las que son y las que podrían ser.

Sentimos que la manera es la extensión de este conocimiento son incomprensibles para nosotros. El conocimiento de Dios es diferente al nuestro, no es sucesivo, no es adquirido gradualmente sino intuitivamente. Esto no es parcial ni imperfecto, es relativo como el nuestro, pero inmediato y perfecto, que corresponde a la verdad de las cosas.

Los pasajes bíblicos que enseñan la omnisciencia de Dios son: Salmos 139.1 al 6, salmos 147.5. y 1º Juan 3.20.

El objetivo de la omnisciencia de Dios
Dios conoce todo el universo creado - materia y espíritu - en su inmensidad inconcebible, complejidad, minuciosidad de sus partes, sutileza del pensamiento, la volición (voluntad). Conoce tanto lo posible como lo real, existente, como si estuviera leyendo la Santa Biblia, Isaías 48.18; el futuro como el presente está en su presencia, Salmos 139. 2-4, Salmos 147.3 y 4.

Este último aspecto de la omnisciencia de Dios, como presciencia, especialmente en lo que dice respecto a las acciones libres de los hombres, nos presenta un problema dificilísimo, insoluble al hombre. ¿Cómo puede Dios conocer con certeza las acciones libres de los hombres antes de que ellos nazcan, cuando esas son determinadas únicamente por ellos? Esta dificultad ha llevado a muchos a negar la presciencia de Dios. Pero la Biblia dice claramente que Él las conoce, Isaías 42.9, Isaías 46.10. Algunos tienen eso en el otro extremo y niegan el libre albedrío del hombre. Pero la verdad, aunque incomprensible, está en el término medio. Conviene recordar que a presencia de un acto lo torna cierto, pero no lo obliga. Faraón fue libre y responsable por el endurecimiento de su corazón. Dios las conoce, esto es, las leyes, y por eso sabe de antemano lo que haremos. Sin embargo, esto aún no resuelve el misterio.

Omnipotencia de Dios
La omnipotencia de Dios es aquella perfección divina por la cual Dios puede, por el mero ejercicio de su voluntad, realizar todo cuanto Él resuelve llevar a efecto, Salmos 115.3. La cuestión no es lo que Dios puede hacer, sino lo que Él quiere hacer.

Hay dos cosas más que deben ser notadas:
 Dios no usa todo su poder - Él podría hacer más de lo que hace, si quisiese, o hacer, si quisiera. Él tiene poder sobre su propio poder.
 La omnipotencia de Dios no excluye, sino que toma como auto-limitación de este poder que permite. Así es que tenemos el libre albedrío del hombre.

Vivacidad
El Dios bíblico se nos presenta como Dios vivo. Docenas de incidencias equivalente a la expresión ´´Dios vivo´´ o ´´así como Yo vivo´´ aparecen en la Biblia, como mensaje directo de Dios o por mensaje indirecto de los profetas o los apóstoles.

Materialidad
Es consecuencia de la vivacidad.

Teísmo abierto

Es la teología que niega la omnipresencia, la omnipotencia y la omnisciencia de Dios. Sus partidarios presentan otra definición donde afirman una revaluación del concepto de la omnisciencia de Dios, y la cual se afirma que Dios no conoce el futuro por completo, y puede cambiar de opinión según las circunstancias.

También dicen algunos defensores, que el término "Todopoderoso" no puede ser extraído del contexto bíblico, ya que, según ellos, la traducción original de la palabra del cual es traducida esta expresión se perdió con el transcurrir de los siglos.

Referencias

 BERKHOF, L. Summary of Christian Doctrine. Wm. B. Eerdmans Publishing Company, 1939.
 BERKHOF, L. Teología Sistemática. Campinas: LPC, 1995.
 GRUDEM, Wayne. Teología Sistemática. São Paulo: Vida nova, 2006.
 HODGE, Charles. Systematic Theology, vol. 1. Grand Rapids: Christian Classics Ethereal Library, 2005.
 MILNE, Bruce. Os Atributos ou Perfeições de Deus. Em MILNE, Bruce. Know the Truth. Inter-Varsity Press, Inglaterra, 1982.
 STEVENSON, John. What is God Like?

Monoteísmo
Teontología

Atributo divino


La coupe du Liechtenstein de football est la  de la Coupe nationale de football, la seule compétition nationale du pays en l'absence de championnat.

La finale est disputée au Rheinpark Stadion de Vaduz le  entre le FC Vaduz, tenant du titre, et le FC Balzers.

Les 7 équipes premières du pays ainsi que plusieurs équipes réserves de ces clubs, soit au total, 16 formations prennent part à la compétition.

Le FC Vaduz conserve le trophée en battant le FC Balzers, 3 buts à 2. Il s'agit du  de l'histoire du club dans la compétition. Grâce à ce succès, le club assure sa participation à la prochaine édition de la Coupe UEFA.

tour

|}

Quarts de finale

|}

Demi-finales

|}

Finale

 Le FC Vaduz se qualifie pour la Coupe UEFA 1999-2000.

Voir aussi

Liens internes
Coupe du Liechtenstein de football

Liens externes
 Page de résultats sur RSSSF

Coupe du Liechtenstein de football
Liechtenstein
1998 au Liechtenstein
1999 au Liechtenstein

Coupe du Liechtenstein de football 1998-1999


Toynbee Hall is a charitable institution that works to address the causes and impacts of poverty in the East End of London and elsewhere. Established in 1884, it is based in Commercial Street, Spitalfields, and was the first university-affiliated institution of the worldwide settlement movement—a reformist social agenda that strove to get the rich and poor to live more closely together in an interdependent community. It was founded by Henrietta and Samuel Barnett in the economically depressed East End, and was named in memory of their friend and fellow reformer, Oxford historian Arnold Toynbee, who had died the previous year.

Toynbee Hall continues to strive to bridge the gap between people of all social and financial backgrounds, with a focus on working towards a future without poverty.

History
Shortly after their marriage in 1873, Samuel Barnett and his wife, Henrietta, moved to the Whitechapel district of the East End of London. Barnett was vicar of St Jude's church, where he saw poverty at first hand. Late-Victorian Whitechapel was known for its overcrowded living spaces and high criminal activity. In the area of Whitechapel alone, the mortality rate for children under the age of five was around 60% mostly due to the tight living conditions. Charles Booth, another social reformer, mapped London according to eight different social classes, finding that around 70% of people living in the East End were in the lowest three classes.

Whitechapel was also a place where many different immigrants settled. The Great Famine of Ireland in the 19th century led to many Irish settling in Whitechapel. Also, many Jewish immigrants settled in Whitechapel after fleeing from persecution in Western Europe at the time.

The Barnetts used their roles in the parish to improve the Whitechapel area. They built a church library, introduced art exhibits, brought university lecturers in, and took their parishioners on excursions to the homes of the wealthy and to universities. The Barnetts also tried to encourage officials to improve sanitation and housing and to build more playgrounds and washhouses. However, the attempts the Barnetts made with the parish had little effect on the East End community as a whole. The parish did not reach everyone that lived in the East End. Many of the people did not involve themselves with the established church. In an effort to improve the wellbeing of the community, Barnett had the idea of sharing knowledge and culture. His proposal was to have university students come as volunteers to share their knowledge: the students would be able to help the poor, and at the same time witness poverty at first hand, and potentially develop solutions for it.

In 1883, Barnett gave a lecture at St John's College, Oxford to gain support for his idea. Barnett was able to gather enough support and a committee called the "University Settlement of East London" was set up by Oxford. With these ideas and the support of universities, Barnett founded Toynbee Hall, the first settlement house in the world. Named after another social reformer, Arnold Toynbee, Toynbee Hall first opened its doors on Christmas Eve in 1884. Samuel Barnett was named as the first warden of the hall and Oxford and Cambridge university students came to work at the hall.

By 1910 more settlement houses were founded in England in the areas of Manchester, Glasgow, Edinburgh, Dundee, Birmingham, Liverpool, and elsewhere in London; as well as in Holland, France, Germany, Sweden, Denmark, Finland, Austria, and the United States. In 1911 the leaders of the social settlement movement founded the National Federation of Settlements. One of the best known settlement houses that was inspired after a visit to Toynbee Hall is Hull House in Chicago, founded by Jane Addams and Ellen Gates Starr in 1889.

Over time Toynbee Hall implemented many different educational community programmes. At its opening, Toynbee Hall introduced University Extension Society lectures. These lectures were taught by university professors. At the programme's peak, in the 1890s, classes were taught in over 134 topics including; literature, zoology, ethics, philosophy, etc. In order to further promote education, 36 societies or clubs were created in different areas, such as, music, art, history, and science. One of these societies was founded in 1889 and was called the "Toynbee Travellers". This group was created after a group of Toynbee Hall residents travelled to Belgium in 1887. Toynbee Hall also began hosting Smoking Room Debates in which community members and invited speakers would come to debate issues of the day. This tradition continued for over twenty years. In 1899, the Poor Man's Lawyer service was introduced. This programme gives free legal services to those who can not afford it, and continues to the present day.

The settlement movement

The international settlement movement began at Toynbee Hall, where a community centre was formed that attracted university students who wished to live or "settle" among the underprivileged in London's economically depressed East End. They came, according to Samuel Barnett, "to learn, as much as to teach, to receive as much as to give". As at most settlement houses, its social workers—students from Oxford and Cambridge Universities, among others—resided at Toynbee Hall and sought thereby to get to know their neighbors and their needs on a more intimate, personal level.

Toynbee Hall rejected the concept of a community centre as a location for Christian proselytisingas seen in the efforts of the Salvation Army. This principle is reflected in the decision to name it after the social reformer, Arnold Toynbee, who had died in 1883, aged 30. As Henrietta Barnett explained, the name would be "free from every possible savor of a mission."

From the beginning, it was non-sectarian and welcomed people of all faiths, despite having been founded by a Church of England cleric. It saw its purpose as more educational than charitable, in a missionary sense. Gertrude Himmelfarb lists some of the activities offered by Toynbee Hall in a typical month: "evening classes on arithmetic, writing, drawing, citizenship, chemistry, nursing, and music (...); afternoon classes for girls on dressmaking, writing and composition, geography, bookkeeping, needlework, hygiene, reading and recitation, French, singing, cooking, and swimming; and evening sessions devoted to the discussion of legal principles and current social issues".

By 1900 there were over 100 settlements in the United States and across the UK, and in 1911 the leaders of the social settlement movement founded the National Federation of Settlements.

Current activity
Today, Toynbee Hall provides a range of programmes and activities, broadly broken down into: youth, the elderly, financial inclusion, debt, advice, free legal advice and community engagement.

Each year over 400 volunteers help to deliver the charity's services.

In 2006 Toynbee Hall launched Capitalise, a pan-London free debt advice service to support 20,000 people a year with their money worries. In April 2019 this service was rebranded as Debt Free London.

In 2007 the Toynbee Studios opened in part of the building offering dance and media studios and a theatre.

Buildings
Toynbee Hall, the original building that houses the organisation of the same name, is located in Commercial Street, Spitalfields, in the London Borough of Tower Hamlets. It was designed by Elijah Hoole in a Tudor-Gothic style, and was formally opened in January 1885. It was built on the site of a disused industrial school, and adjacent to the church of St Jude (built in 1845–46, but demolished in 1927). It was designated a Grade II listed building in 1973. The front of the building bears a Greater London Council blue plaque, erected in 1984, commemorating Jimmy Mallon, warden 1919–54.

Since its foundation, the charity has expanded from the original building into a number of extensions and other neighbouring buildings.

People

Wardens
1884–1906 Samuel Barnett
1906–11 Thomas Edmund Harvey
1914-17 John St George Currie Heath
1919–54 James Joseph Mallon
1954–63 Arthur Eustace Morgan
1963–64 Jack Catchpool
1964–72 Walter Birmingham
1977–87 Donald Piers Chesworth
1987–92 Alan Lee Williams OBE
1992–98 Alan Prescott
1998–2008 Revd Professor Luke Geoghegan
2008–17 Graham Fisher
2017–22 James Minton
2023– Rebecca Sycamore

Chair of trustees
 1884–96 Philip Lyttelton Gell, first chairman
 Charles Alfred Elliott
 1911–25 Alfred Milner
 1933–45 Cosmo Lang
 1966 Lord Blakenham
 1982–5 John Profumo
 1985–90 Sir Harold Atcherley
 1990–2002 Roger Harrison
 2002–2009 Christopher Coombe
 2009–2015 Ben Rowland
 2015–2022 Julian Corner
 2022– Steven Burns

Notable associated people
Toynbee residents included R. H. Tawney and Clement Attlee.
William Beveridge began his career by working as Sub-Warden at Toynbee Hall from 1903 to 1905.
Visitors to Toynbee Hall included Lenin and Guglielmo Marconi. The latter made the first public presentation of his wireless invention in Toynbee Hall on December 12, 1896.
Lionel Ellis (1885–1970), the military historian, was an Associate Warden of Toynbee Hall after the Second World War. Between the two World Wars, he had been General Secretary of the National Council of Social Service and then Secretary of the National Fitness Council.
John Profumo dedicated much of his time to the Hall from the 1960s onwards after the Profumo affair forced him out of politics.
Social reformers from the United States, such as Jane Addams and Gaylord Starin White, visited Toynbee Hall, which inspired their work to establish Hull House in Chicago and Union Settlement in New York City, respectively.
Sir Nicolas Bratza, was a volunteer at Toynbee Hall's Free Legal Advice Centre in the 1970s. He went on to become the President of the European Court of Human Rights from November 2011 to October 2012. In 2014, Sir Nicolas became an Ambassador for Toynbee Hall.
 Marie-Jeanne Bassot visited Hull House, which inspired her establishment of la Résidence sociale in Levallois-Perret (France).

Associated organisations
Charles Robert Ashbee created his Guild of Handicraft whilst a resident at Toynbee Hall in the late 1880s.
The Whitechapel Art Gallery (founded 1901) grew out of annual free art exhibitions organised by Henrietta Barnett.
The Workers Educational Association (WEA) was founded here in 1903.
Child Poverty Action Group was founded at a meeting held at Toynbee Hall in 1965.
Stepney Children's Fund

References

Further reading
 (on the opening of the new Toynbee Studios)

External links

 Toynbee Art Club Website for the club that was established in 1886 by C. R. Ashbee during his residence at Toynbee Hall.
 LinkAge Plus Toynbee Hall page on LinkAge Plus site.

1884 establishments in England
Social welfare charities based in the United Kingdom
Cultural and educational buildings in London
Education in the London Borough of Tower Hamlets
Grade II listed buildings in the London Borough of Tower Hamlets
History of education in the United Kingdom
History of the London Borough of Tower Hamlets
Organisations based in London
Settlement houses in the United Kingdom
Spitalfields
Commercial Street, London

Toynbee Hall


Luís dos Reis (født 1. februar 1962) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldtrænere fra Brasilien

Luís dos Reis


Cabo Torokina es un promontorio en el extremo norte de la bahía emperatriz Augusta, a lo largo de la parte central de la costa sureste de Bougainville, en Papúa Nueva Guinea.

Este cabo forma el extremo sur de la zona de aterrizaje en el que el primer cuerpo anfibio, realizó una invasión el 1 de noviembre de 1943 durante la Operación Flor de Cerezo. La pequeña isla de Puruata está situada justo frente a la costa al oeste de Cabo Torokina. El cabo y la isla forman una playa al norte que posee un fuerte oleaje.

Véase también
Cabo Gloucester
Cabo Hoskins

Referencias

Enlaces externos
Mapa de localización

Cabos de Papúa Nueva Guinea

Cabo Torokina


Ferdinand 1. (;  – 9. oktober 1802) var hertug af det lille hertugdømme Parma i Norditalien fra 1765 til 1801.

Ferdinand tilhørte Huset Bourbon-Parma og var den eneste søn af hertug Filip 1. af Parma og Louise Élisabeth af Frankrig. Han overtog regeringen i Hertugdømmet Parma ved sin fars død i 1765. I 1801 blev han tvunget til at afstå hertugdømmet til Frankrig ved Traktaten i Aranjuez. Ferdinands søn Ludvig modtog i stedet Storhertugdømmet Toscana, der blev til Kongeriget Etrurien. Den hidtidige storhertug fra Huset Habsburg, Ferdinand 3. blev kompenseret med Fyrstærkebispedømmet Salzburgs sækulariserede territorium.

Ferdinand var gift med ærkehertuginde Maria Amalia af Østrig, datter af Maria Theresia af Østrig og den Tysk-romerske kejser Frans 1. Stefan, med hvem han fik syv børn. I 1802, kort efter sin mands død, blev hun bortvist fra Parma og rejste til Prag, hvor hun døde i 1804.

Anetavle

Se også
Hertugdømmet Parma

Referencer

Eksterne henvisninger

Hertuger af Parma
Huset Bourbon-Parma

Ferdinand 1. af Parma


Kazvin Eyaleti (Farsça: استان قزوین Ostān-e Qazvīn; okunuşu: Gazvīn), İran'ın 31 eyaletinden birisidir.

1995 yılına kadar Tahran Eyaleti sınırları içinde kalan Kazvin, 1995 yılında Tahran'dan ayrılmış, Zencan Eyaleti'ndeki Takistan ile de birleşerek ayrı bir ostan olmuştur. 1.543 köyü vardır. Nüfus sayımına göre nüfusun %63'ü kentlerde, kalanı ise kırsal kesimde yaşar.eyalet'in nüfus'unun çoğu Azeriler olarak, ondan sonra Tatiler ve Farslar da yaşamaktadılar. Kazvin ve Takistan
eyaletin iki büyük şehridir.

Hasan Sabbah'ın Alamut Kalesi bu eyaletin sınırları içindedir.

Kaynakça

Kazvin (eyalet)


was a town located in Yame District, Fukuoka Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 4,063 and a density of 68.49 persons per km². The total area was 59.32 km².

On October 1, 2006, Jōyō was merged into the expanded city of Yame.

External links
 Jōyō official website in Japanese

Dissolved municipalities of Fukuoka Prefecture
Populated places disestablished in 2006
2006 disestablishments in Japan

Jōyō, Fukuoka


15008 Delahodde este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15008 Delahodde este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Caussols, în cadrul proiectului ODAS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,56 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 5,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

15008 Delahodde


Sciaphila, rod mikoheterotrofnih biljaka iz porodice Triuridaceae. Rod je rasprostranjen po tropskim i suptropskim područjima u Africi, Kini, Japanu, indijskom potkontinentu, jugoistočnoj Aziji, Latinskoj Americi (od južnog Meksika do Brazila) i na različitim pacifičkim otocima.

Priznato je tridesetak vrsta, a posljednja otkrivena vrsta ovog roda je S. sugimotoi, otkrivena je na japansakom suptropskom otoku Ishigaki u prefekturi Okinawa.

Vrste

 Sciaphila africana
 Sciaphila alba
 Sciaphila albescens
 Sciaphila aneitensis
 Sciaphila arcuata
 Sciaphila arfakiana
 Sciaphila betung-kerihunensis
 Sciaphila brevistyla
 Sciaphila consimilis
 Sciaphila corallophyton
 Sciaphila corniculata
 Sciaphila corymbosa
 Sciaphila densiflora
 Sciaphila inouei
 Sciaphila janthina
 Sciaphila jianfenglingensis
 Sciaphila khasiana
 Sciaphila ledermannii
 Sciaphila micranthera
 Sciaphila multiflora
 Sciaphila nana
 Sciaphila oligantha
 Sciaphila papillosa
 Sciaphila picta
 Sciaphila polygyna
 Sciaphila purpurea
 Sciaphila quadribullifera
 Sciaphila ramosa
 Sciaphila rubra
 Sciaphila schwackeana
 Sciaphila secundiflora
 Sciaphila stellata
 Sciaphila sugimotoi
 Sciaphila tenella
 Sciaphila thaidanica
 Sciaphila wariana
 Sciaphila winkleri
 Sciaphila yakushimensis

Izvori

Pandanolike

Sciaphila


O Campeonato Amapaense Feminino de 2021 foi a décima quarta edição deste evento esportivo, principal torneio estadual de futebol feminino organizado pela Federação Amapaense de Futebol (FAF).

O campeonato começou a ser disputado no dia 17 de novembro e terminou em 22 de dezembro. Nesta edição, o Ypiranga sagrou-se campeão pela primeira vez, vencendo a decisão contra o Oratório na cobrança de pênaltis.

Formato e participantes
O regulamento do Campeonato Amapaense Feminino consistiu em duas fases: na primeira, as quatro agremiações participantes se enfrentaram em pontos corridos em turno e returno. Após as seis rodadas, os dois primeiros colocados se classificaram para a decisão. Esta foi disputada em partidas de ida e volta. Todos os jogos foram realizados no Milton de Souza Corrêa, em Macapá. Os quatro participantes foram:

Resultados

Primeira fase

Final
Jogo de ida

Jogo de volta

Ligações externas
 Site oficial da Federação Amapaense de Futebol

Campeonato Amapaense de Futebol Feminino
Futebol de 2021 no Amapá

Campeonato Amapaense de Futebol Feminino de 2021


Mauro Ivaldi (* 1942 in Mailand) ist ein italienischer Filmregisseur und Drehbuchautor.

Ivaldi ist der Ehemann der Sängerin und Schauspielerin Carmen Villani und drehte zwischen 1973 und 1978 fünf Filme mit ihr in der Hauptrolle; zum letzten, L'anello matrimoniale, schrieb er auch das Drehbuch. Nach einigen anderen, meist mit erotischem Inhalt, und weiteren Arbeiten mit seiner Frau, nun für das spanische Fernsehen, verließ er 1983 die Branche.

Filmografie (Auswahl)
 Regie
 1974: Brigitte, Laura, Ursula, Monica, Raquel, Litz, Florinda, Barbara, Claudia, e Sofia le chiamo tutte… anima mia
 1978: L'anello matrimoniale

 Drehbuch
 1980: Hemmungslose Erotik (Contes pervers)
 1982: Zwei Kuckuckseier im Gruselnest (Polvos mágicos)

Weblinks

 Ivaldi bei mymovies

Einzelnachweise

Filmregisseur
Drehbuchautor
Italiener
Geboren 1942
Mann

Mauro Ivaldi


Olaylar
 Halley kuyruklu yıldızı, Dünya'nın yakınından geçti (önceki: 1066 ; sonraki : 1222).

Doğumlar
 7 Mart - İbn-i Şeddad, Arap yazar ve devlet adamı (ö. 1235)
 tarihi bilinmeyen
 II. Amalrik, Kudüs kralı, Kıbrıs kralı (ö. 1205)
 Antakyalı Maria, Bizans İmparatoru I. Manuil'un karısı (ö. 1182)
 İbn-i Cübeyr, Endülüs asıllı şair ve yazar (ö. 1217)
 Manuil Komnenos, I. Andronikos'un oğlu (ö. 1185)
 Necmüddin Kübra, Kübreviyye tarikatı şeyhi (ö. 1221)
 Ömer Sühreverdî, İslam filozofu (ö. 1234)

Ölümler

1145


Beba-Me é o segundo álbum ao vivo da cantora e compositora brasileira Elza Soares, lançado em outubro de 2007 pela gravadora Biscoito Fino.

Antecedentes
Após lançar Vivo Feliz (2003), Elza Soares ficou anos sem gravar um novo álbum, embora tenha continuado a fazer shows. Em 2007, a cantora foi hospitalizada com uma diverticulite. Durante a recuperação, Elza partiu para a gravação de um álbum ao vivo.

Gravação
O álbum foi gravado em março de 2007 no Sesc Vila Mariana, São Paulo, com repertório selecionado juntamente com José Miguel Wisnik, Wadim Nikitim, Nando Duarte e José Gonzaga. Na gravação, Elza Soares estava com uma bolsa de colostomia, com uma cinta que foi enrolada em sua cintura com a ajuda de Anderson Lugão, então namorado da cantora. Em entrevista a Folha de Londrina, a cantora disse:

O repertório reuniu músicas já gravadas por Elza desde Se Acaso Você Chegasse (1960) até Vivo Feliz (2003). Apesar da predominância de samba, o projeto também tem influência de outros gêneros, como o rap.

Lançamento
Beba-Me foi lançado em agosto de 2007 pela gravadora Biscoito Fino nos formatos CD e DVD. O projeto foi o primeiro da carreira de Elza a ser lançado em DVD. Em 2020, foi lançada uma edição de luxo digital do projeto, com uma nova capa e a inclusão de todas as faixas gravadas no show e até então disponíveis apenas na versão em vídeo.

Faixas
Edição de luxo (2020)

"Meu Guri"
"Dura na Queda"
"Estatutos da Gafieira"
"Cartão de Visita"
"Pra que Discutir com Madame"
"O Neguinho e a senhorita"
"Exagero"
"Dor de Cotovelo"
"Volta Por cima/Fadas"
"Flores Horizontais"
"Pranto Livre"
"Palmas no Portão"
"Lata D'Água"
"A Carne"
"Teleco-teco"
"Teleco-teco 2"
"Contas"
"Se Acaso Você Chegasse"
"Beija-me (Beba-me)"
"Rap da Felicidade"
"Malandro"
"Salve a Mocidade"

Álbuns ao vivo de 2007
Álbuns de Elza Soares
Álbuns da Biscoito Fino
Álbuns em língua portuguesa

Beba-Me


Belnahua is one of the Slate Islands, in the Firth of Lorn in Scotland, known for its deserted slate quarries. The bedrock that underpins its human history is part of the Scarba Conglomerate Formation and its value has been on record since the 16th century. Likely uninhabited before commercial quarrying commenced, under the control of  the Stevenson family during the 19th century the population expanded to over 150 before the island was abandoned again in 1914.

Living on a remote island in the 19th century came with significant hardships and the lives of the quarry workers have been described in unflattering terms by modern commentators, one describing them as in effect "slaves". Today, the ruined buildings and abandoned machinery lie amidst the water filled quarries and are home only to wildlife. There are very strong tidal streams in the area and this a potentially hazardous location for shipping. In 1936 the cargo vessel Helēna Faulbaums was wrecked on the island, with the loss of 15 lives.

Geography
Belnahua is in the council area of Argyll and Bute and lies  west of Luing and  east of Dùn Chonnuill in the Garvellachs. The island is roughly  in extent. About  southeast is the islet of Fladda, the lighthouse on which is a "well-known sea-mark in the Sound of Luing".

The island has been considerably denuded by quarrying – a process sometimes described as having broken its back. Deep water-filled cuttings and the ruined slate workers cottages remain as a testament to this industry. There was a jetty to the east of the island, but it was worn away within the last quarter of the twentieth century.

Belnahua exists amongst sea lanes that have numerous islands and skerries that "swarm like bees on a branch" amongst the "most treacherous seas and complicated channels of the west coast" of Scotland, including the Gulf of Corryvreckan some  to the south. The island is part of the Scarba, Lunga and the Garvellachs National Scenic Area.

Geology
The bedrock of Belnahua is in large part a Neoproterozoic age slate, graphitic pelite referred to the Jura Slate Member of the Scarba Conglomerate Formation. The Jura Slates are also found along the east coasts of Scarba and of Jura to the south. Like the Easdale Slates found across the Sound of Luing these slates belong to the Easdale Subgroup of the Dalradian Argyll Group. Three NNW-SSE aligned tracts of metalimestone, assigned to the Ardrishaig Phyllite Formation, are identified in the southern half of Belnahua. A doleritic igneous dyke cuts through the centre of the island and is identified as part of the Mull Dyke Swarm of early Palaeogene age, associated with the central volcanic complex which developed in Mull. In common with other shoreline zones in the region, the relatively flat surface of the island is as a result of marine planation when relative sea levels were higher, the steep sides of the knoll in the west having formed as sea cliffs.

History

Early times
In the 7th century the Cenél Loairn kindred controlled what is today known as Lorn in the kingdom of Dalriada. From about the mid-9th century Belnahua would then have become part of the Norse Kingdom of the Isles. The first written reference to the island appears in the 1549 Description of the Western Isles of Scotland by Donald Monro. He wrote of "Belnachua" or "Belnachna"; "Narrest the Wolfiis iyle layes ane iyllane, callit in Erische Leid-Ellan-Belnachna, quharin ther is fair skailzie aneuche". In modern English this brief entry reads as "Nearest the Wolf's Iyle lies an island called in the Scottish Gaelic language "Ellan-Belnachna", where there is good sufficiency of slate". Not all of the islands that Monro mentions have been identified and the location of "Wolf's Iyle" or "Ellan Madie" is uncertain.

Slate quarrying

According to the Old Statistical Account, quarrying began on Belnahua in 1632. The island was probably uninhabited prior to that. By this time the island may have become part of the Netherlorn estates of the Breadalbane family (a branch of Clan Campbell). In 1730 Colin Campbell of Carwhin was appointed to oversee their estates in Netherlorn and was tasked with exploiting the area's natural resources. Easdale slate had been used from as early as the 12th century using seasonal labour from the Ardmaddy estate. In 1745 Campbell created the Easdale Marble and Slate Company (later shortened to Easdale Slate Company) in order to place  extractions from the area on a more commercial basis. At that point Easdale was  producing 1 million slates per annum and as further quarries were opened this further increased the company's production to 5 million per annum by 1800.

In the 1790s Belnahua was leased out by the landowners to the Stevenson brothers whose aim was to supply slate for the developing town of Oban. Cottages were constructed for the workers in the south east corner of the island and there was a school and company store. Virtually all the provisions had to be supplied from Luing, including drinking water. Rainwater was collected in reservoirs but it was used to power the steam engines that drove the quarries' pumps. By the early 19th century the Stevenson family were shipping slate from both Belnahua and Fladda to Campbeltown in Kintyre. Their lease was eventually passed on  to the Shaw family of Luing who hired a quarry master that lived on a 2-storey house on the island. At the height of the activity there were 30 quarry workers and their families living there and a total population of over 150. With the commencement of World War I in 1914 quarry work ceased and the island was completely abandoned and it has been uninhabited ever since.

The Breadalbane estates were sold off in the 1930s and as of 2004 Belnahua was owned by the Carling family.

Life on the island
Living on a remote island in the 19th century came with hardships. Quarry workers sought employment from around Scotland, some arriving in an area where they would have had few friends or family to support them in times of difficulty. There is no protection from the wind and it can be a "harsh and desolate" location, especially in winter. One writer has gone so far as to suggest that although some islands can suggest a lifestyle of peace and tranquility, that Belnahua "buffeted by the sea and the winds, overshadowed from the south by the lowering cliffs of Scarba, and dominated by the threatening deep maws of the slate quarries at its heart, could surely have engendered little more than tension, fear, agitation and anxiety."

Paul Murton took a similar view of the islanders' circumstances: "They were paid poorly and forced to rent their homes and buy all their supplies from their feudal superior, the Campbell Marquis of Breadalbane, who kept the workforce in a state of permanent debt and poverty. Effectively, the people of Belnahua were slaves."

Shipwrecks

On 15 August 1900 the  iron steamship Apollo ran aground on Bono Reef  north of Belnahua. She was carrying a cargo of granite cobble stones from Aberdeen to Newport. The wreck lies in a gully some  down amidst thick kelp.

The  unladen Latvian vessel Helēna Faulbaums left the Mersey on 26 October 1936 en route for Blyth. Encountering a storm, she headed for the Firth of Lorn seeking shelter although the light load meant that the propeller was ineffective in the high seas. At 7pm her steering failed and captain ordered the anchors to be deployed but they could not hold in the deep waters. The radio operator sent out SOS messages but the storm had disrupted communications and the local coastguards could not make contact with the lifeboat station at Port Askaig. The lifeboat was finally launched when a message was broadcast by the BBC. There is an extensive drying reef to the north of Belnahua and at 10pm that night the Helēna Faulbaums struck it broadside and foundered, sinking within ten minutes with the loss of 15 lives including two 18-year-old boys. Four sailors managed to scramble ashore and were rescued the next day by the Islay lifeboat and taken to Crinan. The bodies of the other crew members were washed ashore on Luing. Seven of the perished were later buried in a widely attended ceremony in Cullipool cemetery on Luing, but the captain of the ship Nikolajs Cughauss was repatriated to Latvia by the wish of his brother. A small monument has also been built at the gravesite.

The wreck lies in  of water. There are very strong tidal streams in the area and diving is only possible at slack water.

Wildlife
Otters and seals are regular visitors to the coast of Belnahua, the latter fishing for ling, saithe and cod which get trapped in the sea-flooded quarries at low tide. The only land mammal on the island is the field vole.

The soils are very poor in quality so horticultural options are "limited or non-existent" and the ruined buildings and abandoned machinery lie amidst "waist high grasses". The aim of the Slate Islands Heritage Trust is to record the island's history but otherwise leave it untouched.

Notes

References

Footnotes

Bibliography

 . First published by William Auld, Edinburgh 1774.

Slate Islands
Former populated places in Scotland
Uninhabited islands of Argyll and Bute

Belnahua


Die Bellevue-Baptistenkirche (englisch Bellevue Baptist Church) ist eine große Southern Baptist Megachurch in Memphis im US-Bundesstaat Tennessee.

Geschichte
Die Bellevue-Baptistenkirche wurde 1903 als einschiffige steinerne Missionskapelle am Stadtrand von Memphis an der Ecke Bellevue und Erskine Avenue erbaut. Der erste Gottesdienst fand am 12. Juli 1903 mit dem ersten Pfarrer Dr. Henry Hurt statt. 32 Gründungsmitglieder unterzeichneten die offizielle Gründungsurkunde am 9. August 1903. In den 1950er Jahren wurde die Kirche mit 3000 Sitzplätzen und der ersten klimatisierten Kirche in Memphis um- und ausgebaut. 1989 wurde das Gebäude an einem neuen Standort (2000 Appling Road) mit 7.000 Sitzplätzen auf einem 1,6 km² großen Gelände neu errichtet. Die Lage des Gebäudes in der Nähe der Interstate 40 ist durch drei Kreuze (45,75 m und zwei mal 36,50 m) gekennzeichnet.

Pfarrer
 Dr. Henry Hurt (1903–1914)
 Dr. Richard M. Inlow (1915–1920)
 Dr. William M. Bostick (1920–1927)
 Dr. Robert G. Lee (1927–1960)
 Dr. Ramsey Pollard (1960–1972)
 Dr. Adrian Rogers (1972–2005)
 Dr. Steve Gaines (2005- )

Weblinks
 Bellevue.org offizielle Website (englisch)

Bauwerk in Memphis (Tennessee)
Kirchengebäude in Tennessee
Kirchengebäude (baptistisch)
Erbaut in den 1900er Jahren
Baptismus in den Vereinigten Staaten

Bellevue-Baptistenkirche


Terence James Thomas, Baron Thomas of Macclesfield,  (19 October 1937 – 1 July 2018) was a British politician and banker, member of the Labour and Co-operative parties.

Career
Thomas was a pupil at Queen Elizabeth Grammar School in Carmarthen, where his father (William Emrys Thomas 1911–1993) was a transport manager and his mother (Mildred Evelyn née James) ran a greengrocery. He did his national service in the army, serving at Shrapnel Barracks in Woolwich, south east London. He then joined the National Provincial Bank.

Thomas joined the Co-operative Bank in 1973 as marketing manager. He served as chief executive of the bank for nine years, before retiring in the late 1990s. He suffered a stroke in 1999; in his 2010 autobiography, he says this was caused by a hole in the heart of which he had been unaware.

He was Chairman of the East Manchester Partnership (1990–1996) and founding Chairman of the North West Partnership. Thomas later served as Chair of Capita Group (1997–98). He was a member of the House of Lords Monetary Policy & European Affairs Select Committees. He is a member of the Regional Policy Forum, President of the Society for Co-operative Studies, Honorary President of the North West Co-operative and Mutual Council and Life President of the North West Business Leadership Team.

He died on 1 July 2018 at the age of 80.

Honours
Having been appointed a Commander of the Order of the British Empire (CBE) in the 1997 Birthday Honours, he was created a life peer as Baron Thomas of Macclesfield, of Prestbury in the County of Cheshire on 5 November 1997. He sat in the House of Lords until 18 May 2016, at which point he ceased to be a member pursuant to section 2 of the House of Lords Reform Act 2014, having failed to attend during the whole of the 2015-16 session without being on leave of absence.

References

Further reading

1937 births
2018 deaths
Thomas of Macclesfield
Life peers created by Elizabeth II
British businesspeople
Commanders of the Order of the British Empire
The Co-operative Group

Peers removed under the House of Lords Reform Act 2014

Terence Thomas, Baron Thomas of Macclesfield


Fara (, Old Norse: Færey ) is a small island in Orkney, Scotland, lying in Scapa Flow between the islands of Flotta and Hoy.  It has been uninhabited since the 1960s.

Footnotes

Uninhabited islands of Orkney
Former populated places in Scotland

Fara, Orkney