Das Iltisfell wurde in früheren Zeiten angeblich nur vom "allergemeinsten" Volk verwendet, alte Gemälde scheinen das jedoch zu widerlegen. Der Europäische Iltis, auch als "Stinkmarder", "Stänker" oder "Ratz" bezeichnet, war oft mit einem unangenehmen Geruch behaftet: "Sie stinken gleich dem Iltis übel und stark", heißt es in einem alten Jagdbuch. Der heutigen Zurichtung ist es gelungen, diesen Geruch aus dem Fell völlig verschwinden zu lassen.

Der Pelzhandel nutzt das Fell des Europäischen Iltisses, des Steppeniltisses und des Tigeriltisses. Das Frettchen, die domestizierte Haustierform des Iltisses, hat nur in der verwilderten Form Neuseelands eine gewisse Bedeutung, es ähnelt dem Europäischen Iltis. Das englische Wort fitch bezeichnet in manchen Ländern das Frettchen, vor allem aber wird es als Bezeichnung für das Frettchenfell verwendet. In den 1970er Jahren wurden diese, eigentlich schon lange gehandelten Felle, in besonders selektierter Zucht und erstmals in größerer Stückzahl als Neuheit angepriesen. Schottische Züchter erklärten den von ihnen gezüchteten "Fitch" als eine Kreuzung aus Iltis und Frettchen.

Daneben kennt der Handel das Virginische Iltisfell, den Pelz des hier nicht behandelten amerikanischen Fischermarders. Der skunkähnliche Zorilla, auch Bandiltis genannt, ist eine in Afrika lebende Raubtierart aus der Familie der Marder und gehört ebenfalls nicht zu den hier behandelten Fellarten. Der wohl schon immer recht seltene, nur noch in sehr geringer Zahl vorkommende, nordamerikanische Schwarzfußiltis ist vollkommen geschützt, Felle dieser Art wurden vom Handel auch früher nicht erfasst.

Europäischer Iltis

Der Europäische Iltis, auch "Schwarzer Iltis", "Waldiltis" oder "Landiltis" genannt, ist über ganz Europa, mit Ausnahme Irlands, des nördlichen Skandinaviens und Russlands, verbreitet. In Neuseeland wurde die Art eingeführt.

Das Fell des männlichen Tieres ist etwa 34 bis 46 (sehr selten bis 48) Zentimeter lang, das des Weibchens 29 bis 39 Zentimeter. Die Länge des Schweifs beträgt beim Männchen etwa 12 bis 18 Zentimeter, beim Weibchen 8 bis 15 Zentimeter. Es ist ein sogenanntes "offenes Fell", da das dunkle Oberhaar die helle Unterwolle nicht völlig abdeckt. Dadurch erscheint das Fell wie von einem dichten, dunklen Schleier überzogen. Je dichter die Grannen stehen, desto dunkler wirkt der Pelz. Damit gehört der Iltis zu den "verkehrt" gefärbten Pelztieren, das heißt zu den Tieren, bei denen die Oberseite heller ist als die Unterseite. Der Kopf ist rötlich grau oder rötlich braun, die Schnauze ist weißlich, ebenso der Bereich hinter den Augen und die Spitzen der Ohren. Schwarze Flecken um und vor den Augen ergeben eine maskenähnliche Gesichtszeichnung. Hals, Brust, Beine und Schweif sind dunkel, meist bräunlich-schwarz gefärbt. Die Farben variieren sehr, von weiß und weißlichgrau bis gelb, orange bis rotgelb. Nicht selten sind Flavismen, so genannte "Rührei"- oder "Honigiltisse", die völlig einfarbig semmel- oder honiggelb sind. Diese finden sich vor allem in Südeuropa. Auch dunkelrote bis braune Farbschläge kommen vor, so genannte "Froschiltisse." Die Behaarung ist lang, fein bis grob, glänzend und nicht besonders dicht. Das Fell der Iltisarten ist im Sommer und Winter gleich gefärbt, das Sommerfell ist allerdings glanzlos, grauer, deutlich dünner und kurzhaariger. Haarwechsel ist im Frühjahr und im Herbst.

Auf einem Quadratzentimeter stehen durchschnittlich 8500 bis 9000 Haare. Auf ein Grannenhaar kommen 20 Wollhaare. Am Rücken sind die Wollhaare 25 Millimeter lang. Die abstehenden Grannenhaare am Rücken sind etwa 45 Millimeter lang. Im Sommer erreichen die Grannen eine Länge von maximal 35 Millimetern.

Der Haltbarkeitskoeffizient für den europäischen Iltis wird mit 30 bis 40 Prozent angegeben. Bei einer Einteilung der Pelztiere in die Feinheitsklassen seidig, fein, mittelfein, gröber und hart wird das Iltishaar als fein eingestuft.

Die besten Iltisfelle kommen oder kamen aus dem östlichen Europa, des Weiteren aus Norddeutschland, dem Schwarzwald, den Hochebenen Bayerns, Österreich (Steiermark), der Schweiz, Holland und Dänemark. Ein Warenlexikon von 1814 nennt für die Türkei, insbesondere Anatolien, "[...] eine sehr feine und kostbare Sorte dieser Felle, welche ganz schwarz von Haaren sind und sich weich wie Seide anfühlen. Sie werden im Morgenlande zu Pelzwerk gar sehr gesucht".

1988 gab Jury Fränkel's Rauchwaren-Handbuch den geschätzten jährlichen Anfall mit 500.000 Fellen an.

Die Weltnaturschutzunion IUCN beurteilt den Europäischen Iltis in der Roten Liste gefährdeter Arten als nicht gefährdet (Least Concern). Die Bundesrepublik Deutschland stellt ihn in die Kategorie V und damit auf eine Vorwarnliste. Zwölf Länder Deutschlands werten von Kategorie V über vorwiegend Kategorie 3 (gefährdet) bis hin zu Kategorie 2 (stark gefährdet). Österreich und die Schweiz listen den Europäischen Iltis in den nationalen Roten Listen mit Kategorie 3 (gefährdet). Die Berner Konvention des Europarats schützt den Europäischen Iltis in Appendix III des Abkommens und erklärt ihn als schutzbedürftiges Wildtier, das in Ausnahmefällen genutzt werden darf. Auch die Europäische Union weist ihm durch Listung in Anhang V der Fauna-Flora-Habitat-Richtlinie (EG Nr. 92/43 bzw. der Abänderung in Richtlinie EG 2006/105) diese Kategorie zu.

Handel

Der Wildwarenhandel sortiert den Europäischen Iltis:
 Große Winterfelle 1 : 1
 Gut gedeckte, aber grünledrige 4 : 3
 Kleine und Weibchen 2 : 1
 Flache, gedeckte, sogenannte Schwarten 4 : 1
 Brack, beschädigte ad libitum

a) Russische Herkommen (Standard)
 1. Westliche
 2. Nord-Westliche
 3. Zentral-Russische
 Größen und Sorten:
 I. Sorte: vollhaarig, groß
 II. Sorte: vollhaarig, klein
 III. Sorte: halbhaarig

b) Hudon's Bay and Annings Ltd., London und andere:
 Herkommen: z. B. Polen
 Größen: 65+, 55/56, 45/55 Zentimeter
 Sorten: I., II., III.,
 Farben: Dark, medium, pale

Die Rohfellanlieferung erfolgt in Beutelform: Haar teils innen, teils außen.

Mit dem Aufkommen der Pelztierzucht den 1920er und Anfang der 1930er Jahre wurde auch mit der Zucht des Iltisses für Pelzzwecke begonnen. In kleinem Umfang fand die Zucht auch in Deutschland eine gewisse Verbreitung. Ein Teil der Zuchttiere wurde sogar nach Amerika exportiert. In der Sowjetunion war auch die Zucht des Steppeniltisses ("russischer Iltis") angefangen worden. Den züchterisch durchaus erfolgreichen Versuchen war damals jedoch kein größerer und dauerhafter wirtschaftlicher Erfolg beschieden und die Zucht wurde wieder eingestellt. Heutige wieder aufgelebte Zuchten basieren offensichtlich auf Steppeniltissen.

Steppeniltis

Das Fell des Steppeniltis, auch Eversmann-Iltis genannt, ist als "Russischer Iltis" oder "Weißer Iltis" im Handel bekannt. Der Steppeniltis bewohnt große Teile Asiens. Die Heimat des Steppeniltisses reicht vom Nord-Ural durch Sibirien bis zum Amur, südlich durch die Mandschurei bis zum Oberlauf des Jangtsekiang und westwärts über dem Himalaya, Kaschmir und das Altai-Tal bis zum Kaspischen Meer. Die besten, seidigsten und fast weißen Felle kommen aus Sibirien.

Der Unterschied zum Landiltis besteht vor allem im Körpermaß und in der Fellfarbe. Der Steppeniltis ist schmaler und kleiner als der Europäische Iltis. Die Bezeichnung "Weißer Iltis" beruht vor allem darauf, dass die zudem kürzeren Grannenhaare weniger dicht stehen und somit die sehr helle, fahlgelbe, manchmal fast reinweiße Unterwolle zum Vorschein kommt, welche dann die Färbung dominiert. Die Felllänge beträgt etwa 35 bis 40 Zentimeter. Der Schweif ist 14 bis 18 Zentimeter lang. Das Sommerfell ist gelblich bis rötlich, das Winterfell grauweiß oder gelblichweiß, mitunter fast reinweiß. Aus bestimmten Gebieten wie Petropawlowsk und Semipalatinsk kommen gelegentlich fast weiße Iltisse. Kehle, Brust und Beine sind beim Steppeniltis dunkel, oft tiefschwarz. Die Gesichtsfärbung ist weißlich. Die dunklen Stellen auf dem Nasenrücken und im Augenbereich bilden eine Maske. Ein typisches Merkmal für den Steppeniltis ist die Färbung des Schweifes. Die hintere Hälfte ist sehr dunkel, meist braunschwarz, wohingegen die vordere Hälfte so hell ist wie die Unterwolle.

Die Behaarung ist lang, fein und glänzend. Der Winterpelz ist seidig, weich und locker.

Chinesischer Iltis
Der chinesische Iltis hat ein besonderes Kennzeichen. Das Genick ist sehr flach, von der Mitte des Fells bis zum Rumpf ist es eher überrauch. Die Farbe ist etwas gelblicher als beispielsweise bei den russischen Weißiltissen. Das Fell eignet sich weniger als Mantelmaterial, sieht aber nachgefärbt recht gut aus; es wurde für billige Pelzkrawatten verwendet. Man unterscheidet Waldfelle und Bergfelle. Die Waldfelle sind etwas kleiner als Bergfelle, etwas gedrungener im Haar und haben zum Teil eine etwas rötlichere Farbe.

Handel, Geschichte
Die Oeconomische Encyclopädie von Johann Georg Krünitz berichtet über die Verwendung der Iltisfelle: "Die Buräten (Burjaten, Angehörige eines mongolischen Volksstamms, die sich in Leder und Pelzwerk kleiden) machen Säcke zur Aufbewahrung ihrer Götzenbilder aus diesen Fellen. Die Chinesen gebrauchen sie ebenfalls zum Pelzwerk und kaufen von den Russen das Stück für 11 bis 15 Kopeken; die Schwänze, das Stück für 2 bis 3 Kop.; und genähte Säcke aus solchen Fellen, zu 6 bis 15 Rubel. Die Mongolen verkaufen die lenischen Iltißfelle, das Stück zu 12 Kopeken. Bey uns kostet das Stück 16 Groschen. Die Haare der Iltißschwänze werden zu den so genannten Haarpinseln der Mahler gebraucht." Diese genähten Säcke sind zu Tafeln zusammengenähte Iltisfelle, die in der Form eines oben offenen Sacks als Halbfabrikate gehandelt wurden.

Bereits bis Ende des 18. Jahrhunderts wurde der Steppeniltis zeitweilig zur Pelzgewinnung gehalten. Russische Jagdbeamte legten sich besondere "Ratzkammern" an, in denen sie, neben Edelfüchsen (z. B. Kreuzfuchs), die in den Sommermonaten gefangenen Jungiltisse in kleinerer Zahl bis zur Pelzreife fütterten.

Die besten Felle des Steppeniltisses kommen aus Sibirien (Petropawlowsk, Semipalatinsk). Sie sind groß und seidig, die Unterwolle ist fast reinweiß. Saratower Iltisse sind etwas kleiner, flacher und dunkler und werden immer mit dem Leder nach außen angeliefert. Südöstliche und zentralasiatische sind kleiner, haben gröberes Haar, eine gelbe Unterwolle und bräunliches Oberhaar. Sie werden ebenfalls mit der Lederseite nach außen abgezogen.

Die Felle aus der Mongolei, dem Kaukasus und Südrussland haben sehr gelbes Unterhaar, das Grannenhaar ist mehr rotbraun, die Qualität ist gröber. Die Anlieferung erfolgt mit dem Haar nach außen.

Früher wurde auch noch nach der Konservierungsart unterschieden, heißt, ob das Rohfell naturgetrocknet oder das Leder mit Asche eingerieben wurde.

Über Skandinavien und aus Russland kommen heute auch Felle gezüchteter Steppeniltisse in den Handel.

Tigeriltis

Die Verbreitung des Tigeriltisses erstreckt sich über Südosteuropa und Polen sowie die Länder an der Küste des Kaspischen und Schwarzen Meeres bis zur Mongolei und nach Nordchina. Das heißt über Kleinasien, Kasachstan, Iran, Afghanistan, Turkmenistan und Tadschikistan.

Der Tigeriltis findet sich als Perwitzky im Rauchwarenhandel. Wegen seiner Fleckung wäre er treffender als "Fleckeniltis" oder "Pantheriltis" bezeichnet. Das Fell hat keine Tigerstreifen, sondern ist eher leopardenähnlich scheckig gefleckt. Die Rückenfärbung ist hell bis dunkelbraun mit zahlreichen gelblichen Flecken. Die Körperunterseite und Beine sind schwarz. Über den Augen hat er einen breiten weißen Querstreifen, die Schnauze und die Kinnpartie sind reinweiß. Die breiten Ohren sind von einem weißen Haarstreifen umgeben. Vom Nacken aus laufen drei weißliche Streifen, die bei den westlichen Herkommen nach dem Rücken gelblich werden, bei den östlichen jedoch zu einem weißen Querstreifen verschmelzen. An anderer Stelle wird dagegen bemerkt: "Diese Rückenzeichnung ist individuell variabel, geographische Unterschiede der Fellzeichnung sind kaum feststellbar". Die graubraune Unterwolle ist schwach entwickelt. Der Schweif ist deutlich buschiger als beim Europäischen Iltis und die Zeichnung ist sehr bunt, die Schweifspitze ist schwarz. Die Felllänge beträgt 29 bis 38 Zentimeter, die Schweiflänge 15 bis 21 Zentimeter. Auch beim Winterpelz ist die Unterwolle unter den dicht stehenden Grannen kaum entwickelt. Der Pelz ist im Sommer dünner als im Winter, allerdings nicht so ausgeprägt wie bei den nördlichen Iltisformen.

Der Haltbarkeitskoeffizient für das Perwitzkyfell wird auf 30 bis 40 Prozent geschätzt. Bei der Einteilung der Pelztiere in die "Feinheitsklassen" seidig, fein, mittelfein, gröber und hart wird das Perwitzkyhaar als mittelfein eingestuft.

Handel

In der Vergangenheit hatte das Fell für östliche Völker einen gewissen Wert, da es oftmals als Gastgeschenk oder Auszeichnung für verdiente Untertanen von Herrschern verliehen wurde. In einer älteren Schilderung hieß es: "Weil es weder groß noch warm ist, wird sein Pelzwerk nicht hoch geachtet." International wurden nie viele Felle gehandelt. Anfang des 20. Jahrhunderts wurden von den deutschen Kürschnern die Felle umgefärbt, in der Art wie es beim Europäischen Iltis üblich war, oder aber sie wurden im Streich- oder Klopfverfahren von der Haarseite aus so eingefärbt, dass sie dem Baummarder glichen, "dem sie an Marktwert mehrmals zehnfach" nachstanden. In den 1920er und 1930er Jahren spielten die Felle für kurze Zeit als Garnituren für Damenkleidung und für leichte, attraktive Pelzfutter eine gewisse Rolle.

Um 1988 wurde die jährliche Anlieferung auf nicht mehr als 5000 Felle geschätzt.

Pelzveredlung und -verarbeitung
Für die Veredlung allgemein siehe den Hauptartikel → Pelzveredlung

Zum Stand der Pelzveredlung der Iltisfelle im Jahr 1985 schreibt ein Veredler, dass die Amerikaner, die einen großen Teil der Ware verbrauchten, den Prozess recht gut beherrschten, was auch damit zusammenhinge, dass dort die Felle vorwiegend naturfarbig verarbeitet würden. Kritische Fachkäufer prüften unter anderem die Lederzügigkeit, der besonders bei den Fellen männlicher Tiere dicken Nackenpartie. Weniger gute Felle mit gelblicher Unterwolle erhielten durch eine "Schönung" einen möglichst guten Weißgrad. Dabei durften die Haare, vor allem das Grannenhaar, möglichst wenig angegriffen werden. War das Haar zu gelb, oder die Ware war von noch minderer Qualität, wurden die Felle gefärbt. Insbesondere bei Brauntönen erhielt man eine schöne Kombination zwischen der gefärbten Unterwolle und der dunklen Granne.

Anfangs wurden die Iltisfelle hauptsächlich für Innenfutter gebraucht, meist mit auf- oder zwischengesetzten Schweifen. Seit um 1900 bis etwa in die 1940er Jahre waren neben anderen Pelzkleinteilen (Muffe, Schals, Kopfbedeckungen und anderes) auch Schals in Tierform aktuell, sogenannte Pelzkolliers. Dafür wurden neben anderen Marderarten auch Iltisfelle verwendet. Einfellige Kolliers aus Marderartigen wurden, durchaus handelsüblich, als "Würger" bezeichnet. Die stärkere Nutzung zu Großkonfektion setzte erst spät ein. 1948 galt ein Iltismantel als "en vogue" ("in Mode"). Zuletzt wurden die Felle der Europäischen und Steppeniltisse naturell oder gefärbt zu Jacken, Mänteln, Innenfuttern, Decken und zu Besätzen und Kleinteilen verarbeitet.

Die Fellverarbeitung stellt an den Kürschner besondere Anforderung. Eine Arbeitstechnik der Kürschnerei ist das Auslassen, das Verlängern der Felle auf Kosten der Breite durch V- bzw. A-förmige Schnitte (beim diffizilen Iltisfell eventuell arbeitsaufwändig erweitert zum W-Schnitt, 1930 schlug ein Fachbuch sogar den doppelten W-Schnitt vor). Dabei entstehen schmale Streifen in der Länge des Kleidungsstücks. Auch komplizierte Streifenführungen lassen sich hiermit verwirklichen. So wird die Taillierung eines Mantels durch die ebenfalls taillierten Streifen zusätzlich betont. Ein Fachbuch schreibt Mitte des 20. Jahrhunderts dazu: "In der neueren Zeit verhalf die Mode diesem Artikel auch als Mantelware in der streifigen Verarbeitung zu Ansehen und Geltung. Iltis ausgelassen zu verarbeiten ist wirklich schwer. Nur derjenige Kürschner, der bereits viel Auslasserfahrung hat und die Materie beherrscht, sollte an eine solche Arbeit herangehen. Die Vollendung, mit der einige Iltismäntel in den letzten Jahren in Deutschland gearbeitet worden sind, gibt den Könnern unter den Kürschnern natürlich immer wieder den Anreiz, es ihrerseits zu versuchen."

Die Schwierigkeiten in der Verarbeitung liegen zum einen in der lebhaften Färbung, vor allem aber in den innerhalb eines Felles stark variierenden Haarlängen. Dieses Problem tritt bei einem ganzfelligen, nicht ausgelassenen Zusammensetzen der Felle kaum auf. Bei einem Mantel ergibt dies ein effektvolles und lebhaftes, für eine zurückhaltende Trägerin jedoch sicherlich unerwünschtes Bild. Durch ein Färben, bei der die Naturfarben noch zu erkennen sind, wird diese Lebhaftigkeit häufig abgemildert. Beim Auslassen erhält das Kleidungsstück ein gleichmäßigeres Aussehen, allerdings mit den oben erwähnten Problemen für den Kürschner. Das Auslassen der Felle auf Mantellänge, insbesondere bei den kleineren Fellen weiblicher Tiere, ergibt unschön schmale Streifen, auch markieren die Auslassnähte wegen der entstehenden Farb- und Haarlängenunterschiede "extrem hässlich". Deshalb müssen bei kleinen Fellen, oder für sehr lange Teile, vorher zwei Felle zu einem zusammengeschnitten werden – bei den genannten Schwierigkeiten. Schöne Effekte lassen sich unter Umständen dadurch erzielen, dass die Felle quer oder im Haarschlag nach oben gearbeitet werden, so dass die helle Unterwolle noch stärker dominiert. Nicht jedes Modell eignet sich jedoch für die sogenannte "gestürzte" Verarbeitung.

Im Jahr 1965 wurde der Fellverbrauch für eine Felltafel, die für einen Iltismantel ausreicht, mit 70 bis 80 Fellen angegeben (sogenanntes Mantel-"Body"). Zugrundegelegt wurde eine Tafel mit einer Länge von 112 Zentimetern und einer durchschnittlichen Breite von 150 Zentimetern sowie einem zusätzlichen Ärmelteil. Das entspricht etwa einem Fellmaterial für einen leicht ausgestellten Mantel der Konfektionsgröße 46 des Jahres 2014. Die Höchst- und Mindest-Fellzahlen können sich durch die unterschiedlichen Größen der Geschlechter der Tiere, die Altersstufen sowie deren Herkunft ergeben. Je nach Pelzart wirken sich die drei Faktoren unterschiedlich stark aus.

Wie bei den meisten Fellarten wird bei genügendem Anfall auch vom Iltis jedes Fellteil verwendet. Hauptsächlich werden aus den bei der Fellverarbeitung abgefallenen Fellstücken Innenfutter hergestellt. Der Hauptort für die Verwertung der in Europa anfallenden Pelzreste ist Kastoria in Griechenland sowie der in der Nähe liegende kleinere Ort Siatista. Iltisschweife wurden, wie andere Marderschweife auch, für Besatzzwecke verwendet. Unter Beigabe von Brokatstoff wurden früher Capes und Pelerinen daraus gearbeitet.

Iltisfarbige Veredlungen anderer Fellarten
Als Iltisimitationen wurden entsprechend eingefärbt: Kaninfelle, Opossumfelle ("Iltisopossum"), Lammfelle, Ziegenfelle ("Iltisziege") und Polarhasenfelle ("Iltishase").

Zahlen und Fakten

 1801 in Krünitz' Oeconomischen Encyclopädie: "…Marder und Iltiß ist beynahe ein und dasselbe Thier, wenigstens was das Fell betrifft. Der Marder ist nur seltener, und sein Fell wird daher theurer bezahlt. […] sie lassen sich aber zu Zobeln färben."

 1838 in Schiebes Universal-Lexikon der Handelswissenschaften: "Die Tigeriltisfelle werden gern von den Polen getragen. Der Sack (d. h. so viel zusammengenähte Bälge als man zu einem Pelze nöthig hat) wird mit 25 - 30 Silberrubeln bezahlt."

 1911 erwähnte Brass, dass Felle des amerikanischen Schwarzfußiltisses nicht in den Handel gelangten, ebenso wie die in Tibet und im Himalaya vorkommende Art Putorius larvatus oder P. tibetanus. Letztere sei "hellfarbig, fast gelbweiß, mit einem schwärzlichen Anhang auf Schultern und Rumpf, Unterwolle weiß, aber sehr dicht und wollig, Oberhaar lang, viel Haar zwischen den Zehen. Er lebe wie der Europäische Iltis und stinke auch so."
 1911 betrug der Wert eines Perwitzkyfells 3 bis 4 Mark, davor 1,50 Mark (1925 bereits 14 bis 18 Mark). Es kamen jährlich 3000 bis 4000 Stück in den Handel, "früher kamen bedeutend mehr".

 1918–1939: Für diese Zeit zwischen den beiden Weltkriegen gibt die deutsche Kürschnerzeitung als alljährliche Strecke an erbeuteten Iltissen rund 100.000 Stück an.

 1923/1924 wurden in Russland 865.645 Iltisfelle gegerbt, was einem Wert von 1.488.493 Rubel entsprach. Im Jahr 1924/1925 waren es 854.096 Felle im Wert von 1.303.331 Rubel. Davon entfielen auf das Gebiet des "Fernen Ostens" 1488 Felle im Wert von nur 1200 Rubel.

 1925 gab Brass den Wert für europäische Iltisfelle mit durchschnittlich 8 Mark pro Stück an, den Wert der russischen Iltisfelle, die ausschließlich zu Innenfuttern verarbeitet wurden, mit je etwa 5 bis 6 Mark (1911 mit 2 Mark). Es kamen jährlich etwa 200.000 europäische Felle in den Handel und 50.000 russische Felle zur Ausfuhr.
 1925 bot der Rauchwarengroßhändler Jonni Wende an: "Iltisse: deutsche 10 bis 28 Reichsmark; russische 11 bis 30 Reichsmark; virginische ("Fichtenmarder") 180 bis 850 Reichsmark (nach Größe und Qualität)."

 Um 1928/1929 notierten Iltisfelle am Leipziger Rauchwarenmarkt per Stück:
 deutsche prima 17,50 bis 22,50 Mark
 russische prima weiße 14,- bis 20,- Mark
 russische prima schwarze 18,- bis 25,- Mark
 (zum Vergleich: Steinmarder prima = 60,- bis 85,- Mark; Baummarder prima 60,- bis 75,- Mark)

 1936 befanden sich nach offiziellen Angaben fast 1000 Europäische Iltisse in nordamerikanischen Farmen.

 Vor 1944 betrug der Höchstpreis für Iltisfelle:
 natur oder gefärbt: groß 26,- RM; mittel 18,- RM; klein 14,- RM, gering 6,- RM. Für eine Futtertafel 250,- RM.

 1950 lieferte die Sowjetunion 129.000 Iltisfelle. 1960 waren es 95.000 Felle.

 Im Februar 1980 brachte die schottische Firma Argyll Mink Farms etwa 2600 Hochland-Fitchfelle in den Handel.

 1985 wurden in Helsinki 320.000 Iltisfelle (Zucht) angeboten. Fünf Jahre zuvor, in der Saison 1979/80, waren es nur 30.000. Der Gesamtanfall wurde auf sicherlich über eine halbe Million geschätzt. In der Zeit war eine Neuzüchtung unter der Bezeichnung "Starlet Mist" in den Handel gekommen, die noch weit unter 10 Prozent des Gesamtangebots ausmachte, jedoch den doppelten Preis erzielte.

 1986 gaben Dathe/Schöps zurückblickend an, dass das Aufkommen von Tigeriltisfellen für das gesamte Verbreitungsgebiet von unter 5000 Stück zu liegen schien. Für die Sowjetunion wurden weniger als 1000 Felle angegeben, für Bulgarien etwa 1200 (1966).
 1986 bot die russische Rauchwaren-Handelsgesellschaft Sojuzpushnina 8000, im nächsten Jahr 6700, Iltisfelle an.

Siehe auch

 Weitere Fellarten
 Pelz
 Kürschner

Anmerkung

Einzelnachweise

Pelzart

Iltisfell


Pittsfield este cel mai mare oraș și reședința comitatului Berkshire,  statul , . Pittsfield este nucleul zonei metropolitane Pittsfield, Massachusetts. care cuprinde întreg comitatul Berkshire.  Prefixul său telefonic este 413.  Codul său poștal este 01201 (01202 și 01203 sunt coduri poștale doar pentru cutiile poștale pentru Pittsfield, cunoscute ca post office boxes). Populația localității fusese de 44.737 de locuitori la data oficială a recensământului din anul 2010.   În ciuda declinului populației din ultimele decenii, Pittsfield a rămas cea de-a treia municipalitate din vestul statului Massachusetts, după Springfield și Chicopee.

Istoric

O populație nativ americană, Tribul Mahican (Muh-hi-kann), aparținând grupului Algonquian, au populat zona unde se află Pittsfield și zonele înconjurătoare până în anii timpurii 1700, când populația a fost masiv redusă de războaie, boli, migrații sau/și de traiul lor la marginea societății coloniale de atunci.

Galerie de fotografii istorice

Multe din următoarele scene pot fi văzute astăzi.

 Vederi aflate în domeniul public

Referințe

Legături externe

 City of Pittsfield official website
 Berkshire Historical Society
 Pittsfield stakes its claim in baseball history, by Adam Gorlick, Associated Press, 11 mai 2004, retrieved on 2009-10-16
 Environmental Protection Agency: GE/Housatonic River Site in New England
 History of Pittsfield 1800-1876
 Pittsfield History, Old Newspaper Articles, Genealogy
 The History of Pittsfield, Massachusetts, from the Year 1876 to the Year 1916
 Berkshire Regional Transit Authority
 The Berkshire Eagle
 Pittsfield Community Television

Fondări în 1752

Istoria jocului de baseball în Statele United ale Americii
!
Orașe din Massachusetts
Sedii de comitate din Massachusetts
Sediile comitatelor din Statele Unite ale Americii

Pittsfield, Massachusetts


Le raïon de Khmelnytskyï (en ) est un raïon situé dans l'oblast de Khmelnytskyï en Ukraine. Son chef-lieu est Khmelnytskyï.

Avec la réforme administrative de 2020, le raïon absorbe les raïons de Vinkivtsi, Starokostiantyniv, Stara Syniava, Téofipol, Letychiv, Derazhnia, Krasyliv, Volotchysk, d'Horodok et celui de Yarmolyntsi.

Patrimoine
Le Parc national Podilski Tovtry et le  Parc naturel national du haut Pobouj qui entoure le Château de Medjybij, le Château de Letytchiv, le palais de Dzelentsi.

Références

Khmelnytskyï

Raïon de Khmelnytskyï


Hanns Möller-Witten (né le  à Witten et mort le  dans la même ville) est un écrivain et journaliste militaire allemand.

Biographie
Le fils d'un entrepreneur grandit à Witten, où il écrit pour le journal local sous un pseudonyme en tant qu'écolier. Après avoir obtenu son diplôme d'études secondaires, Möller étudie d'abord les sciences agricoles à Münster pendant deux semestres. Il entame alors des études d'histoire à l'université de Leipzig. Il y devient membre du syndicat étudiant Landsmannschaft Suevia.

Au cours de ses études, Möller se tourne vers l'histoire de la guerre, notamment celle de la Première Guerre mondiale, à laquelle il a participé comme soldat en 1918. Il est impliqué dans la section de Witten de la  monarchiste-nationaliste, qui est fondée en 1923. Möller dirige l'organisation de jeunes et d'étudiants qui organise des soirées culturelles et des marches de bagages paramilitaires et des exercices de tir. Dès 1925, il entre en contact avec Franz Pfeffer von Salomon, le Gauleiter du NSDAP en Westphalie. Möller et ses mineurs dépendants sont soit déjà membres du NSDAP, ou de la SA ou disposé à se joindre. La section de Witten rejoint la SA en 1929. Pendant ce temps, le Wittener Tageblatt publie des histoires de Möller.

Après la création de la "Chevalerie de l'Ordre Pour le Mérite " il devient secrétaire de la chevalerie sous la direction de  (1867-1947). Même après la Seconde Guerre mondiale, il dirige la chancellerie de la chevalerie. En plus des 25 récits régimentaires qu'il écrits au nom du corps des officiers, Möller-Witten publie des milliers d'articles biographiques militaires sur les officiers et des articles dans des journaux et des magazines. Son œuvre principale est un ouvrage biographique en deux volumes sur les chevaliers du Pour le Mérite de 1935. Pendant la Seconde Guerre mondiale, il perd ses archives personnelles. Il a eu l'intention d'écrire un ouvrage similaire à celui sur les Chevaliers de Pour le Mérite sur les porteurs de croix de chevalier

Pendant la Seconde Guerre mondiale, il écrit de la propagande comme « Le Prussien de Hanovre-Scharnhorst, le créateur de la force militaire allemande », après 1945 pour la série Groschenheft «  ». Möller-Witten est temporairement responsable du département militaro-politique du Deutsche National-Zeitung et travaille donc dans l'environnement militariste et de droite. Jusqu'en 1968, il est rédacteur en chef du magazine OASE de l'Association allemande de l'Afrika-Korps

Publications (sélection)
 Geschichte der Ritter des Ordens "Pour le mérite" im Weltkrieg. 2 Bände, Bernard & Graefe, Berlin 1935.
 Kampf und Sieg eines Jagdgeschwaders. Bernard & Graefe, Berlin 1939.
 Fritz von Below, General der Infanterie. Ein Lebensbild. Bernard & Graefe, Berlin 1939.
 Der Preuße aus Hannover. Scharnhorst, der Schöpfer deutscher Wehrkraft. Lühe, Leipzig 1942.
 Ran an den Feind! Mittler, Berlin 1943
 mit Josef Folttmann: Opfergang der Generale: Die Verluste der Generale und Admirale und der im gleichen Dienstrang stehenden sonstigen Offiziere und Beamten im Zweiten Weltkrieg. Bernard & Graefe, Berlin, 1957.
 Soldatengeschichten Männer und Taten. Ritterkreuzträger erzählen. Julius Friedrich Lehmann, 1959.
 Mit dem Eichenlaub zum Ritterkreuz. Pabel, Rastatt 1962.

Bibliographie
 Max Mechow: Namhafte CCer. Historia Academica, Band 8/9, S. 169.

Liens externes

 Domaine BA Arch N 251

Références

Écrivain militaire
Membre de la SA
Naissance en mai 1901
Naissance à Witten
Naissance dans la province de Westphalie
Décès en juillet 1966
Décès à Witten
Décès à 65 ans

Hanns Möller-Witten


Raúl Rota Rus, né le  à Sabadell, est un coureur cycliste espagnol. Il évolue au sein de l'équipe Rádio Popular-Paredes-Boavista depuis 2023.

Biographie
Raúl Rota est originaire de Sabadell, une commune située dans la province de Barcelone (Catalogne). Il est le fils de Ramón Rota, un ancien cycliste professionnel au sein de la formation Kelme. Son petit frère Óscar pratique également ce sport en compétition.

Il commence le cyclisme par le VTT à l'âge de quatre ou cinq ans. Il joue ensuite temporairement au futsal, pratique la natation et le water-polo, avant de choisir définitivement le cyclisme. Jusqu'en catégorie cadets (moins de 17 ans), il évolue au CC Ca n'Anglada de Terrassa. En 2017, il s'impose sur une manche de la Coupe d'Espagne juniors (moins de 19 ans)

Entre 2018 et 2021, il court chez Lizarte, réserve de la formation Kern Pharma. Décrit comme un bon sprinteur, il se distingue lors de sa dernière saison en obtenant deux victoires et diverses places d'honneur, notamment en Coupe d'Espagne amateurs. Il se classe par ailleurs huitième du championnat d'Espagne sur route espoirs (moins de 23 ans). Malgré ces résultats, il n'est pas recruté par Kern Pharma.

Il passe finalement professionnel en 2022 au sein de l'équipe Manuela Fundación. Sa nouvelle équipe connait cependant de graves problèmes financiers dès le mois de mars. Il ne dispute que douze courses inscrites au calendrier de l'UCI, sans obtenir de résultat notables. En fin d'année, la Manuela Fundación est dissoute. Raúl Rota trouve néanmoins refuge au sein de la formation portugaise Rádio Popular-Paredes-Boavista en 2023.

Palmarès et résultats

Palmarès par année
 2017
 a étape du Circuito Cántabro Junior
  du Tour de Pampelune
 Trofeo Ayuntamiento de Peñafiel
 2018
  du Mémorial Agustín Sagasti
  du Mémorial José María Anza
 2019
  du Tour de Zamora (contre-la-montre par équipes)
 2021
 Trofeu Joan Escolà
 Prueba Alsasua
  du Gran Premio Primavera de Ontur
  du Tour d'Estrémadure

Classements mondiaux

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste espagnol
Naissance en novembre 1999
Naissance à Sabadell

Raúl Rota


يعرف النظام الحتمي في الرياضيات: على أنه نظام لا يتضمن أي عشوائية في تطور حالة النظام مع الزمن. وعليه فإن النماذج الحتمية تنتج خروجاً مماثلاً من أجل حالة دخول متماثلة.

مثال بسيط لنظام حتمي
 الدالة س= 5 ص +3 ع
في هذا المثال إذا تمكنا من معرفة قيمة ص وع (7 و 11 مثلا) فاننا سوف نعرف اذن وبدرجة تأكد 100% ان س تساوي 68.

مثال بسيط لنظام غير حتمي
إلقاء قطعة النرد، لا يكمن أبدًا التأكد بشكل حتمي من نتيجة إلقاء قطعة نرد؛ فهي قد تكون 1،2،3،4،5،6، وكل ما نعرفه عن نتيجة إلقاء النرد أنّ أي من النتائج الممكنة لها احتمالية 1/6.

مثال اخر لنظام حتمي
لنفترض أن هناك نظام مرتبط بالعالم الخارجي من خلال قناتي ارتباط أو أكثر، سيعتبر هذا النظام نظاماً حتمياً في حال أنه يتفاعل دائماً بشكل متماثل تبعاً لترتيب (الترتيب الزمني للأحداث) الحاصلة على قنوات دخول النظام.

ومن أجل التعامل بهذه الطريقة فإنه يجب أن تكون جميع الأحداث مرتبة ومنظمة قبل البدء بمعالجتها حتى وصولها قناة الخروج.

بشكل مقابل في الأنظمة الغير حتمية، فإنه مهما كان ترتيب أحداث الدخول فإنه ليس من الممكن التنبؤ بأحداث الخروج.

مراجع

حتمية
أنظمة حركية

نظام حتمي (رياضيات)


Wendigo (Windigo, Windego), Windigo (ili wendigo) je nadnaravno biće koje pripada duhovnim tradicijama Indijanac koji govore Algonquian u Sjevernoj Americi. Windigosi su opisani kao moćna čudovišta koja imaju želju ubijati i jesti svoje žrtve. U većini legendi ljudi se pretvaraju u windigoe zbog svoje pohlepe ili slabosti. Razne domorodačke tradicije windigoe smatraju opasnima zbog njihove žeđi za krvlju i sposobnosti da zaraze zlom inače zdrave ljude ili zajednice. Windigo legende su u biti upozoravajuće priče o izolaciji i sebičnosti te važnosti zajednice.

Definicija
Prema većini usmenih predaja Algonquiana, windigo je kanibalsko čudovište koje lovi slabe i društveno nepovezane. U većini verzija legende, čovjek postaje windigo nakon što mu je duh pokvaren pohlepom ili oslabljen ekstremnim uvjetima, kao što su glad i hladnoća. U drugim legendama, ljudi postaju windigoi kada ih zaposjedne lutajući duh u trenutku slabosti.

Ovisno o mnogim prvim narodima koji govore algonkvinskim jezikom, uključujući Abenaki, Siksika, Mi'kmaq, Algonquin, Ojibwe i Innu, pravopis i izgovor riječi "windigo" razlikuje se. Wendigo, wheetigo, windikouk, wi'ntsigo, wi'tigo i wittikka alternativne su verzije istog izraza. Druga imena, kao što su atchen, chenoo i kewok, također se često koriste za označavanje windiga.

Izgled i karakteristike

Baš kao što postoje različite verzije riječi "windigo", postoje mnoge varijacije o izgledu i moći stvorenja. Ponekad se windigoi opisuju kao iznimno mršavi, s lubanjom i kosturom koji se probijaju kroz kožu pepeljaste boje, poput mumije. Druge priče opisuju windiga kao dobro popunjenog diva koji postaje proporcionalno veći što više jede. Prema drugim legendama, windigo ima šiljate ili životinjske uši s rogovima ili rogovima koji izviruju na glavi. Oči windiga opisane su kao upale ili sjajne poput užarenog ugljena. Oštri i šiljasti zubi, izrazito loš zadah i tjelesni miris također su česte odlike windiga.

Windigo je obično, ali ne uvijek, obdaren moćima, poput nadljudske snage i izdržljivosti koje mu omogućuju da uhodi, nadjača i proždire svoje žrtve. Windigosima se obično pripisuje izuzetan vid, sluh i njuh. Kaže se da se kreću brzinom vjetra i imaju sposobnost hodati po dubokom snijegu ili čak po otvorenoj vodi bez potonuća.

Prema nekim legendama, windigo se može ubiti konvencionalnim oružjem, poput palice ili vatrenog oružja. Druge legende tvrde da se Windigo mora nekako savladati, izrezati mu ledeno srce i zatim otopiti u gorućoj vatri. Ipak, druge legende tvrde da samo upućeni duhovni vođa Indijanaca, šaman, može pogubiti windigoa posebnom čarolijom i ceremonijom.

Podrijetlo i povijest
Legenda o windigu postojala je u usmenoj povijesti Algonquiana stoljećima, mnogo prije nego što su Europljani stigli u Sjevernu Ameriku. Međutim, prvi europski pisani izvještaj o windigu napisao je Paul Le Jeune, jezuitski misionar koji je živio među narodom Algonquin početkom 17. stoljeća na području današnjeg Quebeca. U izvješću svojim nadređenima u Parizu 1636. Le Jeune je napisao:

"Ova đavolska žena… je dodala da je [windigo] pojeo neke Attikamegoukine — to su plemena koja žive sjeverno od rijeke koja se zove Three Rivers — i da bi ih on pojeo mnogo više da nije pozvan negdje drugdje. Ali taj Atchen (vrsta vukodlaka) došao bi na njegovo mjesto da ih proždere... čak i do Francuske utvrde; da će poklati same Francuze."

Izvješće oca Le Jeunea pokazuje da su Europljani 17. stoljeća vjerovali u zle nadnaravne duhove jednako snažno kao i njihovi indijanski suvremenici. Zapravo, izvješće oca Le Jeunea prethodilo je suđenjima vješticama u Salemu gotovo 60 godina. Misionari u onome što je kasnije postalo Kanada nastavili su izvještavati o legendama o windigu sve do duboko u 20. stoljeće.

Priče su se mogle pronaći i na zapadnoj granici 1800-ih, među domorodačkim narodima ravnice i zaposlenicima tvrtke Hudson's Bay Company (HBC).  Domorodački narodi često su neke duhovne vođe optuživali da su windigoi; HBC trgovci su ih ponekad opisivali kao lude. U nekim slučajevima, članovi zajednice ili rođaci optuženog ubili su osumnjičenog windiga iz predostrožnosti. U jednom primjeru, tri čovjeka su ubila Abishabisa, vođu naroda Cree nakon što je postao pohlepan i pobio domorodačku obitelj — što je navelo druge da vjeruju da je on windigo.

Windigo psihoza
Početkom 20. stoljeća termin "windigo" pronašao je svoj put u zapadni medicinski vokabular. Rani su ga psihijatri koristili za označavanje mentalnog stanja u kojem su se pacijenti osjećali opsjednuti kanibalističkim željama. Oblatski misionar J. E. Saindon prvi je upotrijebio taj izraz 1920-ih dok je radio u zajednici Cree u zapadnom području James Baya. Tamo je sreo ženu koja je tvrdila da je vidjela strance koji su je htjeli ubiti i proždrijeti. Saindon je mentalno stanje žene nazvao "psihoneurozom" - mentalnim poremećajem ili poremećajem ponašanja, karakteriziran depresijom i tjeskobom. Preko vremena, stanje je postalo poznato kao Windigo psihoza. Međutim, radi li se o stvarnoj bolesti još uvijek je vrlo sporna rasprava u medicinskoj zajednici.

Simbolika i značenje
Legende o windigu otkrivaju mnogo o vjerovanjima, načinu života, društvenim strukturama i tradicijama ljudi koji pričaju te priče. Nekima legende o windigu služe kao podsjetnici na važnost zajednice, i što je još važnije, na ono što se može dogoditi kada pojedinci ostanu izvan zajednice. Jedan recept za stvaranje windiga - ekstremna glad, hladnoća i izolacija - bile su uvijek prisutne i prijeteće životne činjenice za mnoge ljude Prvih naroda koji su živjeli u sjevernim borealnim šumama. Zapravo, većina windigo priča počinje s pojedincem ili malom grupom zarobljenim u divljini bez hrane, dulje vrijeme, sami i na hladnoći. Rečeno je da Windigosi ubijaju usamljene putnike ili članove grupe i zatim privremeno preuzimaju njihovu osobnost, prije nego što na kraju ubiju druge ljude na koje naiđu.

Slično tome, legendarna pohlepa windiga predstavljala je stavove o dijeljenju u mnogim domorodačkim kulturama. U divljini je ljudski opstanak često ovisio o zajedničkoj suradnji i dijeljenju hrane i imovine. Svaki pojedinac koji je odbio dijeliti lokalne resurse, osobito u vremenima velike neimaštine, smatran je "čudovištem". Prema povjesničaru Shawnu Smallmanu, windigo se još uvijek smatra simbolom pohlepe u modernom društvu, koja se očituje u kapitalizmu i korporativnom konzumerizmu.

Ovo stvorenje također je počelo služiti kao metafora za nepravde s kojima su se domorodački narodi suočili u Kanadi, uključujući rezidencijalne škole, ograničenje prava u Zakonu o Indijancima, Sixties Scoop i slične asimilacijske politike. Film Armanda Ruffa, A Windigo Tale (2010.), na primjer, koristi čudovište da ispriča priču o međugeneracijskoj traumi u školama s internacionalnim pristupom. Za neke domorodačke osobe windigo predstavlja silu kolonizacije.

U popularnoj kulturi
Za razliku od mitoloških bića koja su stoljećima popularizirana u europskoj kulturi, kao što su vampiri i vukodlaci, zapadnjačka popularna kultura otkrila je windiga tek relativno nedavno. Međutim, sada postoje mnogi filmovi, grafički romani (na primjer Kletva Wendiga, Mathieua Missoffea), televizijske emisije i stripovi (Marvelov Wendigo) temeljeni na pričama o windigu. Stvorenje je također inspiriralo umjetnička djela Norvala Morrisseaua i književna djela Basila H. Johnstona, Margaret Atwood, Tomson Highwaya i Josepha Boydena. Ovi novi mediji doprinose raznolikosti legende i načinima na koje je tumače kako starosjedilački tako i neautohtoni narodi.

Ostali nazivi
Ostale varijante imena: Wiindigoo, Weendigo, Wiindgoo, Windgo, Weendigo, Wiindigoo, Windago, Windiga, Wendego, Windagoo, Widjigo, Wiijigoo, Wijigo, Weejigo, Wìdjigò, Wintigo, Wentigo, Wehndigo, Wentiko, Windgoe, Windgo, Wintsigo. Windigoag je oblik množine također i (Windegoag, Wiindigooag, ili Windikouk.)

Izvori

Indijanska mitologija (ljudožderi)
Chippewa mitologija
Ottawa mitologija
Algonquin mitologija
Potawatomi mitologija

Wendigo


Rezervația Naturală Specială Uvac (în ) este o rezervație naturală de categorie I din Serbia. Este cunoscută pentru proiectul de succes de conservare a vulturului sur.

Locație
Rezervația este situată în sud-vestul Serbiei, în comunele Nova Varoš (aproximativ 2/3) și Sjenica (1/3) în districtul Zlatibor. Zona protejată este alungită și cuprinde valea râului Uvac, inclusiv Defileul Uvac.

Geografie
Din punct de vedere geografic, valea Uvac face parte din muntele Stari Vlah - Raška. Este înconjurat de munții Zlatar la vest, Murtenica și Čemernica la nord, Javor la est și Jadovnik la sud. Cel mai mic punct din rezervație este   și cel mai mare . Secțiunea morfologică centrală este de fapt o vale asemănătoare canionului râului, inclusiv văile afluenților săi. Râul își tăie albia adânc prin rocile calcaroase și formează un canion îngust cu stânci de calcar înalte și abrupte. O adâncime medie a văii este între 200 metri și , cea mai adâncă secțiune fiind . Cheile Uvac sunt cunoscute mai ales pentru meandrele "ciupite", sau  tăiate în stilul canionului. Înălțimea relativă a meandrelor ajunge la aproximativ   apropierea satului Gornje Lopiže. Fotografiile meandrelor sunt adesea folosite în publicațiile turistice promoționale din Serbia.

Există 12 priveliști alese în defileu. Cele mai populare trei sunt Veliki Krš, Veliki Vrh și Molitva. Cele mai cunoscute imagini panoramice ale defileului au fost făcute din aceste trei puncte.

Terenul este carstic, cu numeroase trăsături carstice: câmpiile carstice, cotloanele carstice, doline, peșteri, avene și formațiuni stâncoase. Peșterile sunt numeroase și variază, de la grote până la unul dintre cele mai mari sisteme de peșteri din Serbia. Până acum,  din cadrul sistemului de peșteri Ušak, care, din anul 2017 este cea de-a treia cea mai lunga pestera din Serbia, dupa Peștera lui Lazar si Peștera Cerje. Sistemul este alcătuit din două peșteri, Ušak și Ledena, care sunt legate de avenul Bezdan. Alte peșteri din rezervație includ pesterile Tubića, Durulja și Bažarșka. Toate sunt bogate în stalactite și stalagmite. Se estimează că sistemul Ušak are o vechime de 250 de milioane de ani, dar este încă activ din punct de vedere geologic.

Apele râului Uvac sunt folosite pentru trei centrale hidroelectrice în rezervație, fiecare cu un lac artificial: Bistrica cu Lacul Radoinja (1960), Kokin Brod cu Lacul Zlatar (1962) și Sjenica cu Lacul Sjenica (1979).

Biodiversitate

Plante
Există 219 specii de plante în rezervație. Dintre acestea, 3 sunt de importanță internațională, 3 sunt enumerate în lista Roșie, 25 sunt plasate sub regim controlat de cules și de tranzacționare și 50 sunt considerate a avea proprietăți medicinale.

Animale
În râul Uvac și afluenții săi din cadrul rezervației, sunt 24 de specii de pești. Apa curată din râuri și rezervoare sunt locații naturale de reproducere  pentru lostriță, păstrăv brun, păstrăvul fântânel, șalău, mreana mediteraneană, scobar și clean.

Mamifere faună includ lupi, urși, mistreți, vulpi, iepuri, bursuci și jderul de pin, dintre care unele sunt declarate rare și pe cale de dispariție în Serbia.

Principala atracție în rezervă este avifauna, cu 172 de specii de păsări. Cel mai important locuitor al Uvac este vulturul pleșuv, una dintre cele două specii de vulturi rămase care cuibăresc în Serbia. Pasăre mare, cu o anvergură a aripilor de până la , are un loc unic în lanțul alimentar al ecosistemului deoarece se hrănește exclusiv pe carcase, oferind o "reciclare" naturală. În anii de după al doilea Război Mondial, specia era pe cale de dispariție. În scopul de a salva păsărea, o zonă din defileul Uvac a fost protejată în 1971, dar totuși, numărul de păsări redus la doar 7 în anii 1970 și 10 în 1990. La acel moment, se părea că specia va dispărea, pentru că deja a dispărut din estul Serbiei, România, Albania, Bosnia și Herțegovina și Muntenegru. Situația a început să se îmbunătățească atunci când, în 1994 locul de hrană Manastirina a fost amenajat. Până în 2017, numărul de vulturi pleșuvi a crescut la 110 cuiburi cupluri și aproape 500 de păsări cu totul. Aceasta este cea mai mare colonie de vulturii pleșuvi din Balcani și una dintre cele mai mari din Europa, cu, probabil, singura colonie din Spania fiind mai mare.

Vulturii pleșuvi din Uvac călătoresc peste tot în Europa și Orientul Mijlociu. Păsările marcate din Uvac au fost interceptate în 18 țări, variind de la Spania până pe partea de vest a Yemenului,  la sud-est. Șapte păsări au fost detectate în  departe în Israel, care mai târziu a revenit în Uvac. De exemplu, o femelă pe nume Sara, care a eclozat în Uvac în 2011, a fost interceptată prin satelit și marcată în Israel în 2012. După atingerea maturității sexuale, ea s-a întors în Serbia, în 2017. Dispozitivele de urmărire au arătat că unele păsări au un timp de zbor mare de până la . Un mascul a zburat spre nord în Polonia și a fost rănit. Ambasadorul poloniei i-a transportat înapoi la Uvac cu avionul, a fost vindecat și a fost numit Uroš cel Slab, după ultimul împărat sârb. El a devenit o atracție turistică.

Ca populație este înfloritoare, există mai puține locații potrivite pentru a cuibări în rezervație. În 2009, un proiect pentru reintroducerea de vulturii pleșuvi în Munții Balcani a fost pregătit. Păsările erau obișnuite pentru a trăi în această zonă din Estul Serbiei, la granița cu Bulgaria, dar au dispărut la sfârșitul anilor 1940. Din cauza dificultăților financiare, proiectul a fost pus pe pauză. Reintroducerea programul a continuat în 2017, în domeniul de aplicare al unui mai amplu program European. Printre alte lucruri, cablurile de alimentare vor fi amplasate de-a lungul rutei migrației vulturilor.

Aparatul de fotografiat, care este instalat pe terenul de hrănire, a înregistrat alte două specii de vultur care au dispărut din aceste zonă: vulturul negru și hoitarul. Administrarea rezervei, în asociere cu Institutul de Cercetări Biologice "Siniša Stanković" și Institutul pentru Conservarea Naturii din Serbia, dorește să pună în aplicare proiectul de reintroducere al unei alte specii de vultur care a dispărut în regiune, zăganul. Alte păsări din zona protejată includ multe specii de șoimi, bufnițe și, în special, vulturi: codalbul, acvila de munte, șorecarul comun și șerparul. Uvac este, de asemenea, una dintre zonele rare de cuibărit de ferestraș mare din Serbia și locul celei mai mari populații înregistrate de această pasăre din Balcani.

În 2017, ecologiștii au avertizat că turismul excesiv pune în pericol vulturii grifoni. Ghizii turistici de multe ori se abate de la traseele turistice, pentru a aduce turiștii mai aproape de cuiburile și chiar pentru a speria păsările, astfel încât acestea ar putea zbura, iar turiștii să-i poată fotografia. În 2016-17 12 cuiburi au fost abandonate, 6 s-au prăbușit și 2 pui au căzut. Totuși, păsările s-au obișnuit cu vizitatorii. Când turisti viziteaza observatoarele, păsările au început să zboare mai sus, ca ei să aștepte mâncare. Puii sunt atât de bine hrăniți, încât în loc să cântărească între , unele cântăresc până  și cădea în lacuri. Pădurarii îi iau și se întorc la cuiburi, până când pierd o greutate și învață să zboare. În sezonul de vară din 2017 au fost 12.000 de vizitatori

Până la sfârșitul anului 2018 erau aproape 150 de cupluri de cuibărituri de diferite vulturi și 600 de păsări individuale. Urmărirea arată că, în medie, un vultur zboară în jur de  zilnic, în modelele de cerc. Terasa masivă, cum ar fi curajul pe care păsările îl folosesc pentru a decola, se numește "Castelul grifonilor".

Protecție
Regiunea Uvac a fost declarată zonă protejată în 1971. Astăzi acoperă o suprafață de . În 2008, a fost votată una dintre cele șapte minuni naturale ale Serbiei.

În octombrie 2018 nivelul apei din lac a scazut pentru unii  în 20 de zile, dar nivelul a fost, în general, va fi închis pentru două luni. Bărcile lăsate pe mal ar fi de ajuns pentru mai mult  a uscat peste noapte. Apa a fost folosită de Elektroprivreda Srbije (EPS), un stat utilitar electric power company, pentru mărirea producției de energie electrică. În această perioadă, lungimea totală a lacului a fost redus de la  la . EPS a susținut că acest lucru este normal și că nu va afecta fauna sălbatică. Aceasta a coincis cu golirea de alte acumulări în zonele protejate și în alte părți ale Serbiei (Lacul Vlasina, Lacul Zavoj). Acest lucru a determinat suspiciuni că forțarea producției de energie electrică este parte dintr-un sistem, în caz de Uvac, cu companii din Bosnia și Herțegovina. EPS respins aceste afirmații, spunând că, în perioadele anterioare, și mai ales în anii 2000 și 2012, nivelul apei era mult mai mică decât astăzi. Totuși, compania nu a dezvăluit de ce golesc lacul

Referințe

Categoria IV IUCN
Pages with unreviewed translations

Rezervația Naturală Specială Uvac


Francisco da Guia Souza (Poconé, 10 de setembro de 1957 — Cuiabá, 30 de julho de 2000), mais conhecido como Chico Gil, foi um cantor e compositor brasileiro de lambadão. Nascido no estado de Mato Grosso é tido como Rei do Lambadão, por ter sido um dos percussores do ritmo no estado.

Biografia
Nascido no município de Poconé em 1957 Francisco da Guia Souza era filho de Teodoro Marques de Souza e Maria Guia de Souza. Em 15 de março de 1975 se casa com Eliney Maria de Oliveira Souza, dessa união tiveram 9 filhos. Em 1986, envolvido no garimpo, inicia a carreira artística, vaiado em sua primeira apresentação na banda Estrela Dalva cantando a música galopeira, durante uma festa de santo na residência da Dona Conrilia sendo convidado a se retirar. Nesse período formou a banda "Novo Espaço", passando a ter um público cativo, escolhia as músicas com seu timbre de voz.

No mesmo ano participou de festivais musicais em Poconé em uma das ocasiões ficou em 3º lugar e outro em 2º lugar, cantando músicas de sua autoria. Formou sua nova banda "Chico Banda Show", levando o seu nome e patrocinado pelo empresario Sergio França.

Organizou o carnaval de Poconé com o apoio de músicos e empresários da cidade. Conhecendo o trabalho musical de Chico Gil, o empresario Tião de Oliveira, o encaminha a shows em Cuiabá e região. Em 1995, lança o seu primeiro CD, Seresta Mato-Grossense, com 12 faixas, onde deu inicio a carreira no lambadão em 1997 o segundo álbum Chico Gil e seu ultimo álbum Amor do Lambadão sendo lançado em 2000, ano de falecimento do cantor.

Morte
Em 30 de julho do ano 2000, voltando de Cuiabá, Chico Gil  em companhia do tecladista Valdeir Alves dos Santos, a dançarina Viviane Fernandes de Souza e o musico Nilton Gonçalo de Paula, onde estava se dirigindo para uma apresentação em Rosário Oeste, seu carro Monza se chocou contra um caminhão Scania na BR-163 por volta da 20h30 da noite, os corpos de Chico Gil e de sua dançarina estava na frente, foram retirados pela Unidade de Resgate do Corpo de Bombeiro deram entrada no Pronto Socorro de Cuiabá, o motorista do caminhão Carlos Ferreira Botelho saiu ileso e sem ferimentos, Chico Gil e a dançarina faleceram ao dar entrada no pronto socorro.

Discografia
 1995: Seresta Mato-Grossense
 1977: Chico Gil
 2000: Amor do Lambadão

Ligações externas

Naturais de Poconé
Cantores de Mato Grosso
Compositores de Mato Grosso
Músicos de Lambadão cuiabano
Mortes em acidentes de trânsito no Brasil

Chico Gil


Ghardaïa () is an Algerian province located in the north of the Algerian desert. Its administrative center is the city of Ghardaia, located  south of the capital Algiers. Its total area is estimated at ,  from north to south, and  from east to west. It rises  above sea level.

Geographical location
The province is bordered by the province of Djelfa and the province of Laghouat to the north, the province of El Menia in the south, the province of Ouargla to the east and the province of El Bayadh in the west.

The city of Ghardaia, the capital of the province, is  from Laghouat, 200 km from Ouargla,  from El Menia and  from El Bayadh, and is crossed by the national road  1 linking the Algerian capital to the Great South.

Climate
Since the state is located in desert areas, the climate of the region is arid desert, the temperature range is wide between day and night, and between winter and summer; the winter temperature ranges between , and between  in summer. The weather is fair in spring and autumn, and the sky is clear most days of the year.

The average rainfall in the state is about  annually, mostly in the winter season. How much cold northwesterly winds blow in the winter and south-westerly winds laden with sand in the spring and in the summer a hot south known as Sirocco.

History

Sofian is the president of Ghardaia

The region of Beni Mzab
"Aghlan" is the name the Beni Mzab have given to their region. Its geographical borders are as follows: Oued Bouzbyar in the North, Oued Zergoun in the west. The Mzab includes Zelfana and Guerrara in the east and is merged to the region of Chaamba in the south. The area is approximately .

During the 8th century AD, 2nd century Hegira (according to Cheikh Abi Ishak Tfyeche) thé Beni Mzab settled on the banks of the oued or Valley to which they gave their name. The first inhabitants of the area had been nomadic or semi-nomadic. Many old small built-up areas, fallen into ruins long time ago, can be counted: in nearby al Atteuf we mention Agharm Netlazdit, Oukheira, and Aoulaoual, Tmazzert once existed near Bounoura and Agharm Enwadday has preceded the present city of Melika.
Not far from Tafilalt were the towns of Mourki. Tirichine, Tlet Moussa, Agnounay and Boukyaou.

The final settling process of Beni Mzab along with the emergency of the three following cities: El Atteuf, which was settled in 1012; Bounoura in 1065, Ghardaia settled in 1085; and more than two centuries later, in 1321, Tafilalt expanded and integrated the inhabitants of its neighboring villages and is named since then Beni Isgeun. In 1355, Melika succeed Agharm Enwadday. This way the Mzab pentapolis was born.

Three centuries later, in 1631, the town of Guerrara was founded  northeast of the pentapolis and 60 years later the town of Berriane was founded  north of the pentapolis.

Now and since the last administrative division (in 1984) the seven Mzabite towns have been reduced into five municipalities in the province of Ghardaia.

Administrative divisions
The province is made up of 7 districts, which are divided into 9 communes or municipalities.

Districts
 Métlili
 Bounoura
 Ghardaïa
 Dhayet Bendhahoua
 Zelfana
 Bérianne
 Igraren

Communes
 At bergane
 At bounour
 Dhayet Bendhahoua
 Tajnint
 Igrarene
 Taghrdait
 Metlili
 Sebseb
 Zelfana

The governors
The position of Wali of Ghardaia was held by many national political figures since its establishment on 4 February 1984 under Law No. 84-09 which reorganized the Algerian territories by increasing the number of provinces from 31 to 48.

Transportation

Road transport
The state of Ghardaia is characterized by the presence of a road transport network, represented by a network of highways, in addition to a huge fleet of large and small buses, yellow taxis, and others.

Air transport
Ghardaia Airport - Numirat Moufdi Zakaria (IATA: GHA, ICAO: DAUG) is an international airport located in the city of Ghardaia, and the airport was named after the Algerian poet Moufdi Zakaria.

Ghardaia state road network
Source:

The state of Ghardaia is characterized by a wide road network that connects the regions of the state with each other, as well as the state of Ghardaia, with the neighboring states, as well as the highway (north-south).

National roads

 National Road No. 01 (North–South highway).
 National Road No. 49.
 National Road No. 107.

State roads

 State Road No. 33 The link between the municipality of Berriane and El Guerrara
 State Road No. 105 The link between the municipality of El Atteuf and the national road n ° 01
 State Road No. 105B Avoidance road to the municipality of El Atteuf
 State Road No. 106 The link between the municipality of Sebseb, via the municipality of Metlili, to the national road N° 01
 State Road No. 147 The link between the municipality of Dhayet Bendhahoua, passing through the municipality of Ghardaia and Bounoura, up to the national road No. 01
 State Road No. 201 The link between the municipality of Zelfana and  El Guerrara
 State Road No. 347 The link between the municipality of El Guerrara and Guettara

References

External links
  Official website

Provinces of Algeria
States and territories established in 1984

Ghardaïa Province


13904 Univinnitsa este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
13904 Univinnitsa este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul astrofizic din Crimeea de Liudmila Cernîh. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,77 ua, o excentricitate de 0,30 și o înclinație de 8,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 13001-14000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1975
Centura de asteroizi

13904 Univinnitsa


La Estación de Pinheiro da Bemposta es una plataforma de la línea del Vouga, que sirve a la localidad de Pinheiro da Bemposta, en el distrito de Aveiro, en Portugal.

Características y servicios

Localización y accesos
La Estación se encuentra en la periferia de la localidad de Pinheiro da Bemposta, siendo el acceso de transporte asegurado por un ramal de la Ruta Nacional 224-3, que cruza la línea del Vouga en una paso a nivel en las proximidades de la estación.

Servicios
Esta estación tan solo es utilizada por servicios regionales del operador Comboios de Portugal.

Historia
Esta plataforma se encontraba nombrada en el anteproyecto del tramo entre Espinho y el Río Caima del ferrocarril del Valle del Vouga, presentado en 1894.
El tramo entre Oliveira de Azeméis y Sernada do Vouga, en el cual esta estación se inserta, abrió a la explotación en 1911.

Referencias

Enlaces externos

Estaciones de ferrocarril de Portugal
Línea del Vouga
Oliveira de Azeméis

Estación de Pinheiro da Bemposta


Caesaropapism  is the idea of combining the social and political power of secular government with religious power, or of making secular authority superior to the spiritual authority of the Church; especially concerning the connection of the Church with government. Although Justus Henning Böhmer (1674–1749) may have originally coined the term caesaropapism (Cäseropapismus), it was Max Weber (1864–1920) who wrote that "a secular, caesaropapist ruler ... exercises supreme authority in ecclesiastic matters by virtue of his autonomous legitimacy." According to Weber, caesaropapism entails "the complete subordination of priests to secular power."

In an extreme form, caesaropapism is where the head of state, notably the emperor ("Caesar", by extension a "superior" king), is also the supreme head of the church (pope or analogous religious leader). In this form, caesaropapism inverts theocracy (or hierocracy in Weber), in which institutions of the church control the state. Both caesaropapism and theocracy are systems in which there is no separation of church and state and in which the two form parts of a single power-structure.

Eastern Church

Caesaropapism's chief example is the authority that the Byzantine (East Roman) Emperors had over the Church of Constantinople and Eastern Christianity from the 330 consecration of Constantinople through the tenth century. The Byzantine Emperor would typically protect the Eastern Church and manage its administration by presiding over ecumenical councils and appointing Patriarchs and setting territorial boundaries for their jurisdiction.  The Emperor exercised a strong control over the ecclesiastical hierarchy, and the Patriarch of Constantinople could not hold office if he did not have the Emperor's approval. Such Emperors as Basiliscus, Zeno, Justinian I, Heraclius, and Constans II published several strictly ecclesiastical edicts either on their own without the mediation of church councils, or they exercised their own political influence on the councils to issue the edicts. According to Metropolitan Kallistos Ware, the historical reality of caesaropapism stems from the confusion of the Byzantine Empire with the Kingdom of God and the zeal of the Byzantines "to establish here on earth a living icon of God's government in heaven."

However, Caesaropapism "never became an accepted principle in Byzantium." Several Eastern churchmen such as John Chrysostom, Patriarch of Constantinople and Athanasius, Patriarch of Alexandria, strongly opposed imperial control over the Church, as did Western theologians like Hilary of Poitiers and Hosius, Bishop of Córdoba. Saints, such as Maximus the Confessor, resisted the imperial power as a consequence of their witness to orthodoxy. In addition, at several occasions imperial decrees had to be withdrawn as the people of the Church, both lay people, monks and priests, refused to accept inventions at variance with the Church's customs and beliefs. These events show that power over the Church really was in the hands of the Church itself – not solely with the emperor.

During a speech at the St. Procopius Unionistic Congress in 1959, Fr. John Dvornik stated, "...the attitude of all Orthodox Churches toward the State, especially the Russian Church is dictated by a very old tradition which has its roots in early Christian political philosophy... the Christian Emperor was regarded as the representative of God in the Christian commonwealth, whose duty was to watch not only over the material, but also the spiritual welfare of his Christian subjects. Because of that, his interference in Church affairs was regarded as his duty."

Following the Fall of Constantinople in 1453, the Sultans of the Ottoman Empire took control of appointing the Patriarch of Constantinople and all Byzantine Rite Bishops within their dominions. According to historian Charles A. Frazee, the Greek Hierarchs appointed by the Sultan and his advisors were almost invariably opposed to the reunification decrees at the Council of Florence and rejected the authority of the Papacy.

At the same time, however, so great was the suffering of the Greek people under the Sultans that, in the February 14, 1908 Papal allocution Ringraziamo Vivamente, Pope Pius X accused the Greek Orthodox Church under Turkish rule of having preferred, "a harsh yoke (that of Islam) to the tenderness of their mother."

Caesaropapism was most notorious in the Tsardom of Russia when Ivan IV the Terrible assumed the title Czar in 1547 and subordinated the Russian Orthodox Church to the state. In defiance of the Tsar's absolute power, St. Philip, the Metropolitan of Moscow, preached sermons in Tsar Ivan's presence that condemned his indiscriminate use of state terror against real and imagined traitors and their families by the Oprichnina. Metropolitan Philip also withheld the traditional blessing of the Tsar during the Divine Liturgy. In response, the Tsar convened a Church Council, whose bishops obediently declared Metropolitan Philip deposed on false charges of moral offenses and imprisoned him in a monastery. When the former Metropolitan refused a request from the Tsar to bless the 1570 Massacre of Novgorod, the Tsar allegedly sent Malyuta Skuratov to smother the former Bishop inside his cell. Metropolitan Philip was canonized in 1636 and is still commemorated within the Orthodox Church as a, "pillar of orthodoxy, fighter for the truth, shepherd who laid down his life for his flock."

Tsar Ivan's level of caesaropapism far exceeded that of the Byzantine Empire but was taken to a new level in 1721, when Peter the Great and Theophan Prokopovich, as part of their Church reforms, replaced the Patriarch of Moscow with a department of the civil service headed by an Ober-Procurator and called the Most Holy Synod, which oversaw the running of the church as an extension of the Tsar's government.

The Patriarchate was only restored on November 10 (October 28 O.S.), 1917, 3 days after the Bolshevik Revolution, by decision of the All-Russian Local Council. On 5 November 1917, after his election by vote as one of the three candidates for the restored Patriarchate of Moscow, Metropolitan Vladimir of Kiev announced that Metropolitan Tikhon had been selected for the position after a drawing of lots as the new Patriarch of Moscow and All Russia.

Seeking to convince Soviet authorities to stop the campaign of terror and persecution against the Church, Metropolitan Sergius, acting as patriarchal locum tenens, tried to look for ways of peaceful reconciliation with the government. On July 29, 1927, he issued : an encyclical letter where he professed the absolute loyalty of the Russian Orthodox Church to the Soviet Union and to its government's interests.

This declaration, sparked an immediate controversy among the Russian Eastern Orthodox, many of whom (including many notable and respected bishops in prisons and exile) broke communion with Sergius. This attitude of submission to the Soviet Government is sometimes derogatorily called "Sergianism", after Met. Sergius and his declaration, and is to this day deemed by some Eastern Orthodox Christians, especially True Orthodox, as a heresy.

Later, some of these bishops reconciled with Sergius, but many still remained in opposition to the "official Church" until the election of Patriarch Alexius I in 1945.

Western Church

Justinian I conquered the Italian peninsula in the Gothic War (535–554) and appointed the next three popes, a practice that would be continued by his successors and later be delegated to the Exarchate of Ravenna. The Byzantine Papacy was a period of Byzantine domination of the papacy from 537 to 752, when popes required the approval of the Byzantine Emperor for episcopal consecration, and many popes were chosen from the apocrisiarii (liaisons from the pope to the emperor) or the inhabitants of Byzantine Greece, Byzantine Syria, or Byzantine Sicily.

Anglican Communion

During the dispute between Henry VIII and Pope Clement VII over Henry's wish to have his marriage to Catherine of Aragon annulled, the English Parliament passed the Act in Restraint of Appeals (1533). It stated

The next year Parliament passed the  First Act of Supremacy (1534) that explicitly tied the head of church to the imperial crown:

The Crown of Ireland Act, passed by the Irish Parliament in 1541 (effective 1542), changed the traditional title used by the Monarchs of England for the reign over Ireland, from Lord of Ireland to King of Ireland and naming Henry head of the Church of Ireland, for similar reasons.

During the reign of Mary I, the First Act of Supremacy was annulled, but during the reign of Elizabeth I the Second Act of Supremacy, with similar wording to the First Act, was passed in 1559. During the English Interregnum the laws were annulled, but the acts which caused the laws to be in abeyance were themselves deemed to be null and void by the Parliaments of the English Restoration.

When Elizabeth I restored royal supremacy, she replaced the title "Supreme Head" with that of "Supreme Governor", a conciliatory change to moderate English Catholics and Protestants.

According to Fr. Nicholas Sanders, however, "The Queen lays down for her clergy a rule of life, outside of which they dare not move, not only in those things which Protestants call indifferent, but in all matters of Faith, discipline, and doctrine, in virtue of that supreme spiritual power with which she is invested: she suspends her bishops when she pleases, she grants a license to preach, either to those who are ordained according to her rite or to simple laymen, in the same way at her pleasure reduces those whom she will to silence. To show her authority in these things, she occasionally, from her closet, addresses her preacher, and interrupts him in the presence of a large congregation, in some such way as this: 'Mr. Doctor, you are wandering from the text, and talking nonsense. Return to your subject.

Since then, the monarchs of England, of Great Britain, and of the United Kingdom have claimed the "Supreme Governor" status as well as the title of Defender of the Faith (which was originally bestowed on Henry VIII by Pope Leo X but later revoked by Pope Paul III, as that was originally an award for Henry VIII's Defence of the Seven Sacraments).

Despite his continued persecution of both Catholic Recusants and English Dissenters, King James I preferred not to do anything else that might otherwise encourage factional strife within the Anglican Communion. His son and heir, King Charles I, through his insistence upon promoting the High Church reforms advocated by the Caroline Divines and by Archbishop William Laud, alienated opponents of Anglo-Catholicism and lost both his throne and his head at the end of the English Civil War.

The 1688 overthrow of the House of Stuart was caused by the efforts of King James II to partially annul the Act of Supremacy by granting Catholic Emancipation more than two hundred years before Daniel O'Connell. As this was seen by many Anglicans as a violation of the King's Coronation Oath, Parliament blocked every bill, which caused the King to simply order Catholic Emancipation into effect using his Royal Prerogative. In response, Parliament successfully invited the King's son in law, William of Orange to invade England and take the throne.

Even though King James II and his exiled heirs remained Catholics, their overthrow divided the Anglican Communion in what is now known as the Non-juring schism. Anglican Jacobites, or Non-Jurors, embraced the Anglo-Catholicism advanced by the Stuart monarchs since the reign of James I. During every one of the Jacobite risings, Non-Juring Anglican chaplains accompanied the Jacobite armies. The schism ended only following the 1788 death of Prince Charles Edward Stuart and the inheritance of his claim to the throne by his younger brother, Prince Henry Benedict Stuart, a Catholic priest and Cardinal.

Since 1948, the Church Commissioners have been charged with administering the Church of England and recommending potential Bishops to His Majesty's Government.

In popular culture
 The Investiture Controversy between King John of the House of Plantagenet and Pope Innocent III, who is represented onstage by Cardinal Pandulf Verraccio is one of the main plotlines of William Shakespeare's stage play The Life and Death of King John. The King and the Cardinal clash over both the appointment of Archbishop Stephen Langton to the Diocese of Canterbury and the King's determination to completely dominate and control the internal affairs of the Catholic Church in England. This, in return, causes the Cardinal to Excommunicate the King and to covertly arrange a regime change war. Intriguingly, however, once a chastened and humiliated King John grudgingly accepts the independence of the English Church from the State and surrenders his Crown to Cardinal Pandulf, the latter immediately gives the crown back and then becomes a valuable ally in defending England against the very same invasion by Prince Louis of France he had previously arranged.
 The alleged careerism and subservience of Anglican clergy to multiple contradictory religious beliefs imposed upon their denomination by different English monarchs is satirized in the 17th-century ballad The Vicar of Bray.
 The conflict between Tsar Ivan the Terrible and Metropolitan Philip is shown onscreen in Sergei Eisenstein's 1944 film Ivan the Terrible.
 Robert Bolt's play A Man for All Seasons centers around the efforts of King Henry VIII and Thomas Cromwell to coerce the former Lord Chancellor of England, Sir Thomas More, to express approval of the King's claim to control the Catholic Church in England and Wales. The play has seen multiple revivals and was made into a multi–Academy Award–winning 1966 feature film starring Paul Scofield and a 1988 television movie starring Charlton Heston.
 In the BBC sitcom Yes, Prime Minister, the episode "The Bishop's Gambit", which first aired on 20 February 1986, satirizes the damage that the control wielded over the Church of England by politicians and the British civil service continues to have on who gets appointed to the Hierarchy.
 The conflict between Tsar Ivan the Terrible and Metropolitan Philip is the primary theme of Pavel Lungin's 2009 film Tsar.

See also

Communism
 Chinese Patriotic Catholic Association
 Liberation Theology
 Patriarch Alexy I of Moscow
 Renovationism
 Three-Self Patriotic Movement

Fascism
 German Christians (movement)
 German Evangelical Church
 Relationship between the Romanian Orthodox Church and the Iron Guard

Monarchism

 Avignon Papacy
 Byzantinism
 Christianity and politics
 Church and state in medieval Europe
 Concordat of Worms
 Constantinian shift
 Cuius regio, eius religio
 Erastianism
 Gallicanism
 Great Apostasy
 Guelphs and Ghibellines
 Joseph of Volotsk
 Massacre of Thessalonica
 Philip IV of France
 Political Catholicism
 Priest hunter
 Richard Topcliffe
 Roman State religion
 Robert Barnes
 State church of the Roman Empire
 Syllabus of Errors (Pope Pius IX, 1864)
 Temporal power (papal)
 William Tyndale

Republicanism
 Civil Constitution of the Clergy
 September Massacres

Opposition to Caesaropapism

 Alexander Men
 Alexander Solzhenitsyn
 Bartholomew Remov
 Brownist
 Catacomb Church
 Chouannerie
 Confessing Church
 Dictatus papae (Pope Gregory VII, 1075)
 Dietrich Bonhoeffer
 English Dissenters
 Forty Martyrs of England and Wales
 Gleb Yakunin
 Gregorian Reform
 House church (China)
 Investiture Controversy
 Irish Martyrs
 John Fisher
 Joseph (Petrovykh)
 London Underground Church
 Mass rocks
 Pilgrim (Plymouth Colony)
 Radical Pietism
 Richard Gwyn
 Russian Greek Catholic Church
 Russian Orthodox Church Outside of Russia
 Søren Kierkegaard
 Symphonia (theology)
 Theocracy
 Tikhon of Moscow
 Thomas Becket
 Thomas More
 Underground church
 War in the Vendée

References

 Attribution
  (not fully exploited)

External links

Caesaropapism
Catholic ecclesiology
Christianity and government
Christianity and political ideologies
Christian terminology
Confessionalism
Eastern Orthodoxy-related controversies
Ecclesiology
History of Eastern Christianity
Political theories

Caesaropapism


Kuća Vettii je domus smješten u rimskom gradu Pompeji, koji je sačuvan erupcijom Vezuva 79. godine. Kuća je dobila ime po svojim vlasnicima, dvojici uspješnih oslobođenika: Aulusu Vettiusu Convivi, Augustalisu i Aulusu Vettiusu Restitutusu. Pomna iskapanja sačuvala su gotovo sve zidne freske, koje su dovršene nakon potresa 62. godine, na način na koji povjesničari umjetnosti nazivaju pompejski četvrti stil. Kuća Vetti nalazi se u regiji VI, u blizini Vezuvskih vrata, omeđena Vicolo di Mercurio i Vicolo dei Vettii. Kuća je jedan od najvećih domusa u Pompejima, proteže se cijelim južnim dijelom bloka 15. Tlocrt je oblikovan u tipičnom rimskom domusu s izuzetkom tablinuma koji nije uključen. Dvanaest je mitoloških scena u četiri kubikula i jednom trikliniju. Kuća je ponovno otvorena za turiste u siječnju 2023. nakon dva desetljeća obnove.

Tlocrt

Tlocrt kuće Vettii obično se dijeli na pet glavnih dijelova: veliki atrij, mali atrij, veliki peristil, mali peristil i trgovina. Kuća ima veliki vrt, kao i glavne stambene prostorije i prostorije za poslugu. Servisni prostori su koncentrirani oko manjeg atrija dok su glavni stanari ostali oko većeg atrija. Postoje dva ulaza u glavne dijelove kuće, glavni ulaz se nalazi na istočnoj fasadi, ulazi se iz Vicolo dei Vettii, a drugi se ulazi iz Vicolo di Mercurio na južnom pročelju. Osim toga, postoji pet malih prozora na istočnom pročelju, dva uska okomita prozora na južnom pročelju, i jedan mali prozor na zapadnom pročelju.

Mali atrij i mali peristil nalaze se na sjevernom dijelu kuće. Veliki atrij okružuju četiri kubikula (spavaće sobe), koje su najvjerojatnije pripadale glavnim stanarima kuće. Tu su i dvije ale i zimski triklinij koji okružuje atrij. Da bi se u atrij ušlo s glavnog ulaza, potrebno je proći kroz fauces i vestibul. Mali atrij okružuju četiri prostorije za koje se pretpostavlja da su služile za poslugu i kao spremišta. Kuhinja je također smještena u blizini malog atrija zajedno s kubikulumom namijenjenim za smještaj kuhara i impluvijem, koji je dizajniran za hvatanje kišnice iz otvora na krovu. U jugoistočnom kutu malog atrija pronađeno je stubište, ali drugog kata više nema.

U kući se nalaze dva servisna prostora, a prvi je smješten oko malog atrija. Drugi je bio dostupan iz glavnog atrija kuće, kao i drugi ulaz iz Vicolo di Mercurio na južnom pročelju. Ovdje su se velika vrata otvarala u trgovinu ili inače poznatu kao taberna. Tegleće životinje su prebačene kroz ova vrata i smještene u staju u trgovini. Osim dućana je dodatna komora i zahod.

Gledajući kroz glavni ulaz i veliki atrij, moguće je vidjeti stražnji vrt, okružen velikim peristilom. Na peristil gledaju dva triklinija, oekus i dvije ostave. Većina soba u kući otvara se ili prema prednjem hodniku ili prema stražnjem vrtu. Mali peristil nalazi se sjeverno od kuće. Uz mali peristil nalaze se triklinij i kubikul.

Ono po čemu je kuća Vettii jedinstvena je to što nema tablinuma.

Freske

Kuća Vettii ima veliki izbor freski u četvrtom Pompejskom stilu. Sačuvano je dvanaest ploča koje prikazuju mitološke scene. Znamo da je to četvrti stil po kombinaciji prethodna tri stila. Na dnu zida vidimo prsten od umjetno obojenog mramora, koji je pokazatelj Prvog pompejskog stila. Drugo, postoji interes za stvaranjem iluzionističkih scena, vidljivih u gornjem prstenu i osim mitoloških scena, koje su posuđene iz Drugog stila. Naposljetku, nerealno tanki stupovi koji podupiru gornji prsten zidnih fresaka preuzeti su iz trećeg stila. Novo u stilu su mitološke scene, kojih je u Kući Vettii ostalo dvanaest. Vjeruje se da su prizori kopirani prema grčkim uzorima, ali grčke slike  s kojima bi se usporedile freske nisu preživjele. Dvanaest ploča smješteno je u dva triklinija smještena izvan peristilnog vrta i triklinija pokraj malog peristila. Ostali su u trikliniju i kubikulumu lijevo od glavnog ulaza. Kombinacija slike stvara temu božanske nagrade i kazne, a jedna posebno pokazuje moć Jupitera (Zeusa) i njegovih sinova kao provoditelja svjetskog poretka.

Osim dvanaest mitoloških slika, još mnogo umjetnina izloženo je u kući Vettii. Najpoznatija su dva prikaza Prijapa, boga plodnosti. Prva slika Prijapa je freska na vratima. Slika prikazuje Prijapa kako vaga svoj falus na vagi. Druga slika odražava prvu, ali u mramoru.

Iksionova kazna

Ova mitološka scena nalazi se na istočnom zidu sjevernog triklinija koji se nalazi uz veliki peristil. Ova mitološka scena prikazuje trenutak kada je Iksion, kralj Lapitha, kažnjen zbog izdaje Zeusa. Nakon što ga je bog primio na Olimp, Iksion je počeo žudjeti za Zeusovom ženom, Herom. Nakon što ju je Iksion pokušao zavesti, Zeus stvara božicu oblaka Nefelu u liku Here. Iksion liježe s Nefelom i njihov spoj stvara kentaure. Za kaznu, Zeus protjeruje Iksiona s Olimpa i naređuje Hermesu da veže Iksiona za krilati vatreni kotač koji će se okretati zauvijek.

U ovoj sceni, Iksion je vezan za kotač, a Hermes stoji u prvim redovima, prepoznatljiv po svojim krilatim sandalama i kaduceju. Hefest stoji za volanom, s jednom rukom naslonjenom na kotač kako bi ga pokrenuo. Hermes, međutim, također drži jednu ruku na kotaču i drži je mirno dok gleda u Heru. Desno na prijestolju sjedi Hera, koja drži dugačko zlatno žezlo i nosi zlatnu krunu. Pokraj nje je njezina glasnica, Iris, koja pruža ruku kako bi predstavila Heru Iksionovu kaznu. Hera odmakne svoj tanki veo kako bi promatrala prizor. Mlada žena sjedi pored Hermesa s jednom podignutom rukom. Znanstvenici je identificiraju ili kao Iksionovu majku ili kao Nefelu.

Dedal i Pasifaja

Mitološka scena, Dedal i Pasifaja, nalazi se na sjevernom zidu istog triklinija gdje je prikazana Iksionova kazna. Ova scena prikazuje ženu kralja Minosa, Pasifaju, i zanatliju Dedala, kojemu je Pasifaja naredila da napravi kravu kako bi mogla spavati s dragocjenim bikom svog muža. Njezina požuda prema biku bila je posljedica toga što je kralj Minos odbio žrtvovati bika Posejdonu, razljutivši boga koji je kaznio kralja Minosa natjeravši Pasifaju da požudi za bikom. Pasifaja kasnije zatrudni s Minotaurom. Dedala i njegovog sina Ikara kaznio je zatvorom kralj Minos zbog njegove pomoći, što je dovelo do poznatog mita o krilatom bijegu s Krete.

U ovoj sceni prikazan je Dedal kako predaje Pasifaji drvenu kravu. Dedal se nalazi u sredini slike okrenut leđima. Jednu ruku stavlja na drvenu kravu, a drugom rukom pokazuje kravu Pasifaji i njezinoj pratnji. Pasifaja sjedi s lijeve strane s dvije sluge iza nje. sve tri figure gledaju pored Dedala, fokusirajući se na područje iznad krave. Jedan poslužitelj pokazuje na otvor na leđima krave. Dječak sjedi s lijeve strane Dedala, ili šegrt ili Ikar. Dječak u desnoj ruci podiže čekić, a u lijevoj drži dlijeto, naslonjeno na drvenu gredu.

Dioniz otkriva Arijadnu
Posljednja mitološka scena u sjevernom trikliniju je kako Dioniz otkriva Arijadnu na južnom zidu. Scena Dionizovog otkrivanja Arijadne bila je popularna tema u grčkom vaznom slikarstvu. Prikazuje trenutak kada Dioniz otkriva Arijadnu, kćer kralja Minosa i Pasifaje. Nakon što ju je napustio Tezej, ubojica Minotaura, Dioniz ju je pronašao kako spava na otoku Naksosu i oženio ju je.

U ovoj sceni Arijadna leži na velikoj leopardovoj koži, leđima okrenuta gledatelju. Nosi zlatne narukvice i narukvice, sitne plave cvjetove u kosi i žuti ogrtač sa svijetloplavim rubom. Ogrtač je omotan oko njezinih nogu i povučen prema naprijed. Leđa i zadnjica su joj goli. Desnim laktom se naslanja na bijeli jastuk, a lijeva joj je ruka na vrhu glave, a prstima dodiruje desnu ruku. Bog sna, Hipnos, stoji desno od slike, pored Arijadninog jastuka. On drži granu iznad Ariadne kako bi poškropio vodu iz male zlatne posude u lijevoj ruci, izazivajući san. Hipnos je krilat i odjeven u zelenu donju haljinu dugih rukava, svijetloplavu traku oko glave i smeđe čizme sa zlatnim lavom na gornjem rubu. Lijevo od slike Dioniz stoji u lošem stanju. Prema onome što se može zaključiti, Dioniz stoji u blagom tročetvrtinskom pogledu, nosi bršljanovo lišće u kosi i dugi crveni ogrtač koji mu prednji dio ostavlja otkrivenim. Gleda dolje u Arijadnu, s visokim tirsom u lijevoj ruci. Tirsos ima kružni skup lišća i zlatnog orla raširenih krila. Uz Dioniza su tri satira, dva s desne i jedan s lijeve strane. Na slici su vjerojatno prikazane dvije maenade. Jedan je prikazan desno od Dioniza, odjeven u dugu zelenu odjeću i lišće u kosi. Menada gleda prema Arijadni. Drugi je s desne strane Ariadne, gleda preko njezina ramena. U sredini satir podiže rub Arijadnina plašta i pokazuje prema njezinu otkrivenom tijelu. Kupid je prikazan u donjem desnom uglu s rukama sklopljenim oko desne noge dok gleda u Arijadnu. U lijevom kutu su crvena i plava tambura i dvije male zlatne činele. U pozadini je prikazan morski pejzaž.

Pentejeva smrt

Scena Pentejeve smrti nalazi se u južnom trikliniju, okružuje veliki peristil i naslikana je na istočnom zidu. Scena prikazuje Penteja, legendarnog kralja Tebe, kojeg su ubile Dionizove sljedbenice. Kada se Dioniz vratio u Tebu, Pentej je odbio vjerovati da je Dioniz božanstvo kao bog i zatvorio ga je, zabranjujući mu štovanje. Dioniz je pobjegao i začarao Penteja da ode na planinu Cithairon, prerušen u menadu. Ondje je promatrao slavlje Dionizova kulta od strane žena iz Tebe. Nazočne su bile Pentejeva majka Agava i njene sestre Ino i Autonoe . Žene su otkrile Penteja skrivenog iza bora, ali su ga zamijenile za lava. Žene su tada napale Penteja, rastrgavši ga na komade.

U prikazanoj sceni Pentejeva majka i njezine sestre otkrile su Penteja i počele ga trgati. Sprijeda je Pentej koji je pao na jedno koljeno. Lijeva ruka je podignuta prema glavi, a desna ispružena prema van s dlanom prema gore. Sa svoje desne strane on zuri u maenadu koja mu je nogom na lijevom koljenu i lijevom rukom uhvatila njegovu kosu. Ona podiže tirs u desnoj ruci da ga udari. S njegove lijeve strane nalazi se još jedna maenada koja ga objema rukama hvata za lijevu ruku i naginje se unatrag kako bi ga povukla natrag. Ispod Penteja je koplje. Iza njega su još tri ženke. Središnja menada drži kamen iznad svoje glave, spremajući se da ga baci u Penteja. U svakom gornjem uglu nalaze se dvije erinije . Erinija u lijevom kutu podiže bič da udari Penteja.

Kažnjavanje Dirke

Druga mitološka scena u južnom trikliniju je Dirčejeva kazna, koja se nalazi na južnom zidu. Ova scena prikazuje Dirku, Likosovu ženu, koju kažnjavaju Amfion i Zet . Amfion i Zetus bili su blizanci koje je rodila Antiopa, nećakinja Likosa, nakon što ih je zaveo Zeus . Nakon što su blizanci rođeni, Lykos ih je izložio na planini Cithairon, ali ih je pronašao pastir koji ih je uzeo. Kao kaznu, Lykos je zatvorio Antiopu i dopustio svojoj ženi, Dirki, da prema njoj postupa okrutno. Na kraju je Antiopa pobjegla i ponovno se ujedinila sa svojim sada odraslim sinovima, ali ju je ponovno uhvatio Dirku, koji je naredio da se Antiopa ubije tako što ju je vukao bik. Amphion i Zethus spasili su svoju majku i ubili Dirku na isti način na koji je ona namjeravala dati njihovu majku ubiti.

U središtu scene je bik koji na kraju ubija Dirku. Bik se propinje i baci naprijed. Dirka leži ispod bika s podignutim rukama s obje strane bika. Konop kruži oko bikovog tijela i privezan je za Dirkin desni zglob. Tirsos se nalazi lijevo od Dirke. S obje strane bika su Amphion i Zethus koji se pripremaju pustiti bika. Brat s desne strane drži uže omotano oko bikovog vrata. Brat s lijeve strane stoji u profilu, desnom rukom hvatajući uže koje okružuje bikovo tijelo, a lijevom hvata Dirkinu desnu ruku.

Dijete Heraklo davi zmije

Završna mitološka scena u južnom trikliniju je dijete Heraklo kako davi zmije, a nalazi se na sjevernom zidu. Ova scena prikazuje Herakla kao dijete kako davi zmije koje je poslala Hera da ga ubiju. Heraklo je sin Alkmene i Zeusa, Herinog muža. Hera postaje ljubomorna na ovu vezu i namjerava ubiti plod afere svog supruga. Ona šalje dvije zmije u Heraklov krevetić, ali dijete s lakoćom ubija zmije.

Ove scene prikazuju priču iznutra. U daljini se vide krovni trijem i bijeli jonski stupovi. U pozadini s lijeve strane prikazan je veliki oltar. Na vrhu oltara gori vatra uz zlatnu kapu. Ispred vatre se stavlja zeleni vijenac. S desne strane oltara je Zeusov orao. Heraklo je u središtu kompozicije u prvom planu. Njegovo desno koljeno je savijeno i oslonjeno na pod dok je lijevo ispruženo. Zmije se uvijaju oko Heraklovih ruku i nogu. Zmijske glave su uhvaćene u Heraklovim rukama. Mala drvena batina naslonjena je na mali kamen ispred Herakla. Desno je Amfitrion, Alkmenin muž, koji sjedi na prijestolju. Amfitrionovo desno stopalo povučeno je unazad i počiva na zlatnom podnožju. Lijeva mu noga počiva na podu. U lijevoj ruci drži dugačko zlatno žezlo, dok desnom dodiruje bradu dok zbunjeno gleda Herakla. Iza Amfitriona, Alkmena trči s desne strane scene, prestravljena. Ruke su joj ispružene, a glava okrenuta prema natrag kako bi pogledala Herakla. S lijeve strane gledatelju je leđima okrenut mladić, vjerojatno sluga. Drži dugačak štap, koji se oslanja na njegovo lijevo rame. Začuđeno podiže desnu ruku.

Hrvanje Pana i Erosa
Mitološka scena, Hrvanje između Pana i Erosa, smještena je u jugoistočnom trikliniju, koji okružuje veliki atrij, na južnom zidu.

Pan i Eros se u ovoj sceni još ne bore. Zure jedno u drugo, iz profila. Eros pruža ruke prema Panu. Pognut je i raširenih nogu. Pan pozira slično, ali samo s desnom rukom podignutom prema Erosu. Lijeva mu je ruka postavljena iza leđa u hendikepu. Između Pana i Erosa nalazi se veliki kamen. Dioniz promatra dvije figure s lijeve strane scene. Sjedi sprijeda, na stijeni, oslonjen lijevom rukom. U lijevoj ruci drži tirs. Desna mu ruka počiva na bedru i drži zlatni vijenac za pobjednika. Dioniz nosi samo tamnocrveni plašt koji mu pokriva noge, visoke smeđe čizme i bršljanovo lišće u kosi. Uz Dionizovo desno stopalo nalazi se kantaros. Iza Dioniza, blago uzdignuta, nalazi se Arijadna. Ona također gleda natjecanje. Ona sjedi u tri četvrtine pogleda. Desna noga joj je ispružena, a lijeva savijena i koljeno podignuto. Ariadna nosi dugačku bijelu odjeću ispod svijetloplavog ogrtača s otkrivenim grudima i desnim ramenom i rukom. Između njezinih nogu počiva tirsos, kojeg podupire lijevom rukom. Njena desna ruka počiva na Dionizovom ramenu. Satir stoji iza Dioniza, zaklonjen kamenom. Satir nosi borov vijenac i odjeću zakopčanu na desnom ramenu. Na desnoj strani prizora Silen u lijevoj ruci drži borovu grančicu, a desnu ruku pruža s dlanom okrenutim prema gledatelju te Panu i Erosu. Silenus je gol osim crvene tkanine omotane oko struka i bršljanovog lišća u kosi.

Ciparis
Posljednja mitološka scena u jugoistočnom trikliniju je Ciparis na sjevernom zidu. Prikazuje Ciparisa, Apolonovog ljubavnika, koji je pretvoren u čempres nakon što je ubio Apolonovog voljenog jelena.

Ciparis sjedi u sredini scene, sjedi na velikom kamenu i gleda udesno. Lijevom rukom drži tijelo na kamenu, a desnom se oslanja na nogu i drži zlatno žezlo. Njegova desna noga je savijena, a stopalo povučeno unatrag. Jedina odjeća koju nosi je ljubičasti ogrtač koji mu pokriva desno koljeno i prekriva lijevo bedro. Iz njegove glave diže se češar čempresa. S desne strane Ciparisa Apolonov pozlaćeni tronožac oslonjen je na kamen. Na podnožju tronošca omfalos je prekriven mrežom. Ispred kamena leži Apolonov jelen sa slomljenim kopljem koje viri sa strane. U pozadini, u gornjem lijevom kutu, prikazan je gornji dio tijela nimfe koja promatra Ciparisa. Naslanja se tijelom na kamenu gromadu, desnim laktom se oslanja na gromadu, a rukom pridržava glavu. U lijevoj ruci drži dvije grane.

Ahilej na Skirosu

Posljednja mitološka scena u jugoistočnom trikliniju je Ahilej na Skirosu, naslikan na istočnom zidu. Ova scena prikazuje Ahilejev boravak na otoku Skirosu. Nakon što je saznala da će Ahilej umrijeti tijekom Trojanskog rata, njegova majka Tetida ga je poslala da živi na otoku Skiros. Ahilej je bio prerušen u djevojku među Likomedovim kćerima. Dok je živjela na Skiros, Deidamija je rodila Ahileju sina. Odisej otkriva Ahilejevo skrivanje i dolazi na Skiros da otkrije Ahileja. Odisej pokazuje darove pred kraljevom kćeri, uključujući oružje i oklope. Kad se oglasi truba, Ahilej grabi oružje, otkrivajući svoju pravu prirodu.

Prikazana scena je trenutak u kojem Ahilej čuje trubu i poseže za oružjem, obavještavajući ostale tko je on doista. Ahilej stoji u središtu kompozicije. Njegov gornji dio tijela je potpuno izgubljen. Ahilove noge su široko raširene, a lijeva je blago savijena, naizgled juriša udesno. Desno od prizora Odisej trči lijevo. U lijevoj ruci drži koplje, a s lijeve strane mu je privezan mač. Na glavi nosi bijeli pileus. S desne strane ženska figura, vjerojatno Deidamija, trči ulijevo leđima okrenuta gledatelju. Naga je osim žutih cipela, zlatnih narukvica i tamnosivog ogrtača koji joj prekriva noge. Druga ženska figura stoji iza Ahileja. Izgubljena je većina gornjeg dijela tijela. Koliko možemo vidjeti, ona trči lijevo od scene. Desna joj je ruka podignuta s otvorenim dlanom. Treća ženska figura stoji iza Odiseja, ona također trči ulijevo, osvrćući se na scenu dok trči. Ženka u desnoj ruci nosi cilindričnu košaru, a lijeva ruka uznemireno je podignuta. U pozadini, s lijeve strane, vidi se figura koja nosi kirasu ukrašenu Gorgoneionom i puše u trubu. Kralj je prikazan iza Ahileja.

Heraklo i Auge
Jedina sačuvana mitološka scena u trikliniju uz mali peristil su Heraklo i Auge, naslikani na južnom zidu. Ova scena prikazuje mit o silovanju Auge, kćeri kralja Taega i svećenice Atene, od strane pijanog Herakla. Rezultat ovog događaja je začeće Telefa.

Auge čuči na jednom koljenu na obali potoka u središtu scene. Spuštenom desnicom podiže sveti peplos Atene iz vode. Lijeva joj je ruka ispružena kako bi odbila očito pijanog Herakla. Heraklo se naginje ulijevo, a desna mu je noga savijena prema natrag kako bi se pokazalo da posrće. Pokušava se poduprijeti palicom u lijevoj ruci. Heraklo nosi samo lavlju kožu omotanu oko desne ruke i prebačenu preko leđa. Desnom rukom hvata rub Augeina plašta koji joj pokriva samo noge i leđa. Heraklov luk i tobolac vise s remena na lijevom zapešću. Ženska pratilja stoji lijevo od Augea. Desnom rukom drži rub peplosa, a lijevom rukom brani Herakla. Iza tri figure su dvije ženske osobe. Jedna nosi zeleno lišće u kosi i dugu zelenu odjeću ukrašenu Gorgoneionom. Pogledala je Augeova suputnika i podigla kantharos iznad Augeove glave, lagano nagnuta da bi se natočila. U lijevom dlanu drži plitku posudu ili krunu. Druga figura ima velika, zelena, raširena krila i plavi nimbus iza glave. Figura hvata ispruženu lijevu ruku suputnice.

Ariadna koju je Tezej napustio
U kubikulu uz veliki atrij na sjevernom zidu naslikana je Arijadna koju je Tezej napustio. Ova scena prikazuje Arijadnu koju je Tezej napustio na otoku Naksosu nakon njihovog bijega s Krete jer je Tezej ubio Minotaura. Nakon te scene proizlazi scena kako Dioniz otkriva Arijadnu.

Ariadna leži na velikoj crvenoj tkanini prostrtoj na zemlji. Noge su joj ispružene ulijevo, a torzo se izvija prema promatraču. Njezina lijeva ruka dodiruje crvenu tkaninu, dok joj je desna ruka podignuta do usta dok gleda u brod koji se povlači slijeva. Kupid stoji iza Arijadne i stavlja lijevu ruku na njeno lijevo rame, pokazujući desnom rukom prema dućanu u lijevom dijelu scene. Brodom upravljaju tri figure. Prvi je kormilar i on sjedi na krmi, blago nagnut naprijed, s kormilom u desnoj ruci. Ova figura je vjerojatno Tezej. Dvije manje figure sjede s obje strane jarbola. Jedan drži veslo, a drugi namješta jedro. U donjem lijevom kutu stoji ribar.

Heroja i Leander
Na južnom zidu u kubikulu je slika Heroja i Leander. Ova slika prikazuje ljubavnike Heroju i Leandara koji su živjeli na suprotnim obalama Helesponta. Leander je želio biti sa svojom ljubavnicom pa je svaku noć preplivao tjesnac, vođen bakljama koje je Heroja postavila u kulu na plaži. Jedne noći oluja ugasi svjetlo, zbog čega se Leander utopio. Izbezumljena, Heroja se za njim baca u more.

Leander je prikazan u vodi, samo s vijencem od žutog lišća. Pliva udesno s lijevom rukom ispruženom prema kružnom tornju koji zauzima desni dio slike. Heroja se naginje kroz prozor kule odjevena u žutu odjeću i u desnoj ruci drži baklju za Leandra. Na lijevoj strani Helesponta, Leandrov sluga sjedi na stijeni. Pruža lijevu ruku prema Leanderu i drži svjetiljku koja se nalazi na stijeni pokraj njega. Tamna odjeća prebačena je preko stijene lijevo od sluge, najvjerojatnije Leandrova odjeća. U podnožju scene ljestve su naslonjene na stijenu u blizini sluge. Desno su vodoravne daske koje stvaraju most, koji vodi do druge stepenice platforme tornja. Tri dupina plivaju iznad Leandera u kompoziciji.

Vlasnici

Znanstvenici su utvrdili da je kuća Vettii bila u vlasništvu Aulusa Vettiusa Convive i Aulusa Vettiusa Restitutusa, bivših robova ili oslobođenika. Znanstvenici su došli do ovog zaključka nakon pronalaska imena na dva brončana pečata koji se nalaze u prednjoj dvorani. Na jednom od pečata bilo je ugravirano 'A. Vetti Restituti' ili 'Aulus Vettius Restitutus'. S druge strane 'A. Vetti Convivaes' [sic] ili 'Aula Vettiusa Convive' bio je urezan u pečat. Osim toga, pronađen je prsten s inicijalima AVC Daljnji dokazi podupiru identifikaciju vlasnika kroz voštane pločice i obavijesti zalijepljene s vanjske strane kuće. Sačuvane poslovne pločice Lucija Cecilija navode A. Vettiusa Convivu kao svjedoka. Tablet identificira Convivu kao slobodnog čovjeka. Ostali dokazi o Convivinom položaju u rimskom društvu, a usput i njegovom vlasništvu nad kućom Vettii, nalaze se u obliku grafita. Na južnom pročelju kuće identificiran je kao Augustalis, vrsta svećenika, što se zrcali u fragmentima pečatnog prstena koji je bio skraćeno s 'Aug' iza njegovog imena. Znanstvenici su, međutim, primijetili da se ne može sa sigurnošću tvrditi da su Vettii vlasnici, unatoč tome što većina vjeruje da jesu, zbog ograničenih epigrafskih (ugraviranih) dokaza. Vjeruje se da je obitelj Vetti bila oslobođenik aristokratske obitelji. Ovo uvjerenje je temeljeno na cognomina, ili trećem danom imenu, Conviva i Restitutus koje se povezuje sa ropstvom kao i bogatstvom ukrasa u kući Vettii. Nadalje, položaj Augustalisa često su držali bivši robovi. Ime 'Restitutus' također je bilo uobičajeno robovsko ime. Znanstvenici su raspravljali o odnosu dvojice muškaraca, mnogi vjerujući da su bili braća ili surobovi. Druge teorije sugeriraju da je Conviva posjedovao kuću, a Restitutus je bio sin, brat ili oslobođenik, ili drugi važan član kućanstva koji je naslijedio kuću nakon Convivine smrti.

Izvori

Reference
 Butterworth, Alex and Ray Laurence. Pompeii: The Living City. New York, St. Martin's Press, 2005.
 (Stoa.org)  On-line companion to Penelope Mary Allison, Pompeian Households: House of the Vettii
 John R. Clarke, Andrew Otwell, David Richard, Denise Ketcham,  * Heather Matthews "The House of the Vettii at Pompeii: An Interactive Exploration of Roman Art in the Domestic Sphere" (currently inactive)
 Rowland, Ingrid D. (2014). From Pompeii : The Afterlife of a Roman Town. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.

Daljnje čitanje
R. Etienne, Pompeii. The Day a City Died (London 1986; 3rd ed. 1994)
R. Laurence, Roman Pompeii: Space and Society  (London, 1994)
A. Wallace-Hadrill, Houses and Society in Pompeii and Herculaneum (Princeton, 1994)
Beth Severy-Hoven, 'Master Narratives and the Wall Painting of the House of the Vettii, Pompeii', Gender and History 2012, vol. 24 (3) 540-80
Rowland, Ingrid D. (2014). From Pompeii : The Afterlife of a Roman Town. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.

Vanjske poveznice

Rimska umjetnost
Vettii

Kuća Vettii