El distrito de Yanatile es uno de los ocho distritos de la provincia de Calca, ubicada en el departamento de Cusco, bajo la administración el Gobierno regional del Cusco.

La provincia de Calca desde el punto de vista de la jerarquía eclesiástica está comprendida en la Arquidiócesis del Cusco.

Historia
Oficialmente, el distrito de Yanatile fue creado el 18 de mayo de 1982 mediante Ley 23383 dada en el gobierno del presidente Fernando Belaúnde.

Ley de creación del Distrito de Yanatile
El 18 de mayo de 1982, por ley N.º 23383 se crea el Distrito de Yanatile en la provincia de Calca departamento del Cusco, la misma que es publicada en el diario oficial El Peruano el 20 de mayo de 1982 que literalmente señala lo siguiente:
 LEY Nº 23383 el Congreso de la República
Ha dado la Ley siguiente
 Artículo 1º Créase el Distrito de Yanatile, en la Provincia de Calca, del Departamento del Cusco, cuya Capital será el Centro Poblado de Quebrada Honda, que se eleva a la Categoría de Pueblo.
 Artículo 2º El Distrito de Yanatile estará constituido por los Centros Poblados de Quebrada Honda, Colca Yanatile, Putucusi, Santiago Chancamayo, Lacco, yavero, Chaquimayo y Chunchusmayo.
 Artículo 3º Los Límites del Distrito de Yanatile, serán los siguientes:
Por el Norte: El Distrito de Echarate, de la Provincia de la Convención.
Por el Oeste y Este: Los Contrafuertes de la Cordillera Central, sus Límites con la Provincia de Urubamba y el río Paucartambo.
Por el Sur: El paralelo de la confluencia de los ríos Lares y Amparaes.
Comuníquese al presidente de la república para su promulgación(..)
Casa del congreso, en Lima a los dieciocho días del mes de mayo de mil novecientos ochenta y dos(…)
Por tanto
Mando se publique y cumpla
Dado en la casa de gobierno, en Lima a los dieciocho días del mes de mayo de mil novecientos ochenta y dos.

Toponimia
Etimológicamente el nombre de Yanatile, proviene del vocablo quechua "Yana" que significa "Negro" y "Ttili" que significa "denso, espeso" en honor a las características del río que baña las riberas del valle, al cual los antepasados lo llamaron "Yana-ttili cuya derivación es hoy Yanatile, denominándose oficialmente así desde su creación política del 18 de mayo de 1982.

Geografía
El distrito está ubicado en la zona de ceja de selva y comprende los valles de los ríos Yanatile y Mapacho, de Lacco y Yavero. La capital es el poblado de Quebrada Honda, situado a 1,357

Políticamente pertenece a la Provincia de Calca, Departamento del Cusco, entre las coordenadas geográficas, latitud: 12 16' 39" latitud sur, y longitud 71 54' 23" de longitud oeste, ubicándose en la zona noreste del departamento del Cusco, teniendo una extensión territorial de 3,693.84 km², siendo el distrito más extenso de la provincia de Calca, ocupando el 70,73% del territorio provincial, su capital es el poblado de Quebrada Honda, a una altitud de 1,124 , teniendo como Municipalidades de Centros Poblados Menores a Colca, Santiago, Chancamayo y Putucusi en la cuenca del Yanatile, y en la cuenca del Mapacho a Ccorimayo (Lacco - Primera Zona), San Martín y Penetración (comprendiendo los sectores de Tupac Amaru, Estrella, Carmen Alto, Nueva Luz, Huillcapampa y Yoyato), en los últimos años se ha convertido en el distrito más próspero de la provincia de Calca.

Economía
Sus actividades económicas principales son la agricultura ( principales productos: café, cítricos y coca; y el comercio, siendo Quebrada Honda el eje de interconexión comercial, actualmente la política de gestión municipal, viene incidiendo en la agricultura orgánica intensiva, generando más vías de comunicación, mejorando la calidad educativa, promoviendo y fortaleciendo la equidad de género y la participación de la sociedad civil en la toma de decisiones, desarrollando los servicios de saneamiento básico ambiental integral y el desarrollo de capacidades. Así mismo se llevan sendos encuentros, foros, congresos, reuniones, firmas de acuerdos, seminarios, en la capital del Distrito, con participación de sus conciudadanos del ámbito urbano y rural.

Autoridades
Primer Alcalde: Isaías Zúñiga Olarte (Q. E. P. D.)
Alcalde Sucesor: Emilio Quispe Huamani.
Segundo Alcalde: Claudio Hancco Barrientos.
Tercer Alcalde : Raúl Barrio de Mendoza Montes.
Cuarto Alcalde : Emilio Quispe Huamaní.
Quinto Alcalde :Jorge A. Miranda Farfán.
Sexto Alcalde : Emilio Quispe Huamaní.
Setimo Alcalde : Hugo Caparó Paliza.
Octavo Alcalde : Amilcar Quispe Bernal.
Noveno Alcalde : Antrop. Dimas Coronado Parra.
Actual Alcalde :  Hugo Caparó Paliza

Actual Alcalde
 2019-2022
 Alcalde: Hugo Caparo Paliza, del Movimiento Regional Pachakutec
 Regidores: Prof. Edwin Torres Vera, Sonia Quispe Humpiri, Téc. Cleto Suárez Farfán, Francisco Atausinche Zúñiga, Miguel Vargas Villanueva.

https://web.archive.org/web/20160109162341/http://muniyanatile.gob.pe/

Religiosas
 Párroco: Rvdo P. David Fachinello SDB.

Policiales
 Comisario:
 comisaría: Quebrada Honda

Vías de acceso
 Calca-Amparaes-Lares-Quebrada: 124 km; 4:00 h de viaje
 Cusco-Quillabamba-Quebrada: 298 km ; 7 h de viaje

Festividades
 Festival Cultural "Coca Raymi" 1 de febrero.
(actualmente Distrito de Yanatile) Dicha práctica estaba ligada a la gratitud a la madre tierra "Pachamama", a los Apus (cerros más elevados), al Huayra (Viento) todo ello a través del Coca Acullicuy, (chacchado) pero el acto más importante es el "COCA RAYMI" donde se resalta toda la actividad cotidiana del proceso del cultivo, cosecha y comercialización, de la mencionada hoja, incentivando la ideología nativista y folklórica, recreadas en escenificaciones artísticas, los mismos que han motivado la participación de los niños, adolescentes y personas adultas, con acciones propias de sus ancestros. Hoy celebramos el XI Festival que connota importancia Global, evento organizada la Federación de Campesinos y patrocinada por la Municipalidad Distrital.el distrito de Yanatile, su máxima exposición se viene dando desde el año 2003 donde el 1 de febrero de cada año, diversas organizaciones campesinas cocaleras, llegan a la capital del Distrito La Quebrada, con atuendos típicos agrícolas, portando banderas del Tahuantinsuyo, y actualmente con la bandera del distrito, haciendo arengas los nombres de sus ayllus (comunidades) concentrándose en la plaza de armas, y en la parte Nor Este de la plaza se ha destinado un terreno donde se cultiva la planta de la hoja de Coca, símbolo de resistencia andina a los procesos de globalización, a políticas de erradicación y la presión económica de los últimos tiempos.

En esta festividad del Coca Raymi, la planta es tratada con acciones autóctonas del legado de los antecesores, iniciándose con el pronunciamiento de la persona más antigua y/o dirigente que recrea el proceso histórico de esta planta en el valle de Yanatile, luego invitando al Chaccrayuc ( dueño del área de cultivo) la escenificación de la plantación, llamando a los Apus, haciendo los rituales de pago a la tierra, agradeciendo al agua, y al aire, donde la chicha de jora es absorbida por las santa tierra, a través del Tinkay (invitación con deseos a los Apus) rodeadas de los Aynis (personas que recibieron ayuda diaria del Chaccrayuc) y la Santa Tierra siente los pies descalzos del cocalero y horas más tarde la algarabía al ritmo melodioso de instrumentos andinos matizados por rostros coloridos y corazones palpitantes de unión entre la Tierra-Coca-Hombre . Es una fecha emotiva que concentra multitudinaria participación de todos los Yanatileños, todas las autoridades, del ámbito Distrital, Provincial, Regional, Nacional, y visitantes de diversas regiones del país, similarmente se realiza, concursos de teatro, Danzas, poesía, canción exposición de derivados de productos de la hoja de Coca, entre otros. RTZ.
 Festejos de Aniversario Distrital, 16, 17 y 18 de mayo.
 María Auxiliadora. 24 de mayo
 Virgen del Carmen. 16 de julio.
 Virgen de la Natividad.

24 de mayo día central de las festividades de la virgen María Auxiliadora, la cual es la fiesta religiosa más grande y patrona del Distrito de Yanatile, atrae muchos visitantes que en su mayoría son personas que regresan a su pueblo.

Aniversario de distrito se celebra el 18 de mayo de cada año, en el cual se desarrollan muchas actividades, desde agropecuarias, comerciales, deportivas, artísticas y costumbristas. Comienzan las festividades con el día de la madre que siempre coincide de 1 a 2 semanas con anticipación al aniversario y termina con el día de la virgen María Auxiliadora.

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial de la Municipalidad de Yanatile
 Instituto Nacional de Estadística e Informática

Yanatile

Distrito de Yanatile


The Santa Clause 2 is a 2002 American Christmas comedy film directed by Michael Lembeck in his directorial debut. It is a sequel to The Santa Clause (1994) and the second installment in The Santa Clause franchise. All of the principal actors from the first film, including Tim Allen, Eric Lloyd, Judge Reinhold, Wendy Crewson, and David Krumholtz, reprise their roles, and are joined by Elizabeth Mitchell, Spencer Breslin, and Liliana Mumy.
Released on November 1, 2002, the film received mixed reviews from critics and grossed $172 million worldwide on a $65 million budget. It was followed by another sequel, The Santa Clause 3: The Escape Clause, released in 2006.

Plot

Eight years have passed since Scott Calvin took on the mantle of Santa Claus. Head Elf Bernard and Curtis, the Keeper of the Handbook of Christmas, inform Scott that there is another clause — the "Mrs. Clause". Scott is now pressed to get married before the next Christmas Eve or the clause will be broken and he will stop being Santa forever. At the same time, Abby the Elf delivers even more distressing news: Scott's teenage son Charlie is on the naughty list, due to having vandalized his school to get attention. Scott must return to his home to search for a wife and set things right with Charlie. He brings this up when visited by the Council of Legendary Figures, consisting of Mother Nature, Father Time, Cupid, the Easter Bunny, the Tooth Fairy, and the Sandman. To cover for Santa's prolonged absence, Curtis helps Scott create a life-sized animatronic Santa clone, much to Bernard's horror. However, at Santa's request, Bernard reluctantly plays along with the ordeal, and tells the other elves that Santa had a makeover, so they will not question the double's synthetic appearance.

Because of the impending end of his contract, Scott undergoes a "de-Santafication process" that gradually turns him back into Scott Calvin. He has a limited amount of magic to help him. Scott returns home to his former wife Laura, her husband Neil, their six-year-old daughter Lucy, and Charlie. He and Charlie face the ire of school principal Carol Newman when Charlie defaces the lockers.

At the North Pole, Toy Santa follows the rulebook too literally and begins to think that everyone in the world is naughty because of their small mistakes. As a result, Toy Santa takes over the North Pole using giant toy soldiers he made himself and unveils his plan to the elves to give lumps of coal to the world. Bernard exposes Toy Santa as a fraud, and Toy Santa places him under house arrest.

After a few failed dates, Scott finds himself falling for Carol. He accompanies her in a horse-drawn sleigh to the faculty Christmas party, during which she confesses she used to believe in Santa as a child, until she was forced to stop doing so by her parents after fighting with children who told her Santa was not real. Using a little of his Christmas magic, Scott enlivens the otherwise dull party by presenting everyone with their childhood dream gifts. He makes a special presentation to Carol, and, with his last remnant of magic, wins her over and they kiss under mistletoe. However, when Scott attempts to explain to her that he is Santa, she believes that he is mocking her childhood, and throws him out. Later, Charlie is upset about Scott dating his principal and he confesses how hard it is for him that Scott is never around like other fathers, and reveals the pressure he is under to conceal the secret that his father is Santa. Lucy manages to convince Charlie not to be mad at him, which leads Charlie to convince Carol that Scott is Santa by showing her the magic snow globe he received during Scott's initial transformation.

Curtis flies in to tell Scott about Toy Santa's plan. However, Scott has used up the last of his magic wooing Carol, and cannot return to the North Pole. With help from the Tooth Fairy, Scott and Curtis manage to get back, only for Toy Santa to find them and tie them up. Charlie and Carol spring them free by summoning the Tooth Fairy to fly them to the North Pole. Scott goes after Toy Santa, who has already left with the sleigh, riding Chet, a rambunctious reindeer-in-training, and they both crash back into the village. With an army of elves, Carol, Bernard, Charlie, and Curtis lead them into a snowball fight to overthrow the toy soldiers. Toy Santa is defeated and reduced to a six-inch height, Scott marries Carol in a ceremony presided over by Mother Nature, Scott transforms back into Santa and Carol transforms into Mrs. Claus, and Christmas proceeds as it always has. Scott and Charlie reveal the truth to Lucy about Scott being Santa Claus, promising to keep his secret.

Cast

Reindeer voice cast
 Bob Bergen as Comet
 Kath Soucie as Chet

Production
In July 2000, it was announced Disney intended to move forward with a sequel to The Santa Clause with the initial draft written by Don Rhymer where the North Pole is operating at maximum efficiency until Santa is confronted with the challenge of balancing work and personal life. Michael Lembeck became attached to direct in November of that year.  In April 2001, Cinco Paul and Ken Daurio were brought on by Disney to pen another draft of the sequel.

The film was shot in Vancouver, British Columbia and at Mammoth Studios in Burnaby, British Columbia.

A teaser trailer for this film originally referred to it as Santa Clause 2: The Escape Clause, scheduled for release on November 21, 2001. The subtitle would later become the subtitle of the following sequel in 2006.

Reception

Critical response
In comparison to the first film, The Santa Clause 2 received mixed reviews. On Rotten Tomatoes, the film has an approval rating of  based on  reviews, with an average rating of . The site's critical consensus reads, "Though it's harmless as family entertainment and has moments of charm, The Santa Clause 2 is also predictable and forgettable." On Metacritic, which assigns a normalized rating to reviews, the film has a weighted average score of 48 out of 100, based on 26 critics, indicating "mixed or average reviews". Audiences polled by CinemaScore gave the film an average grade of "A" on an A+ to F scale.

Roger Ebert for the Chicago Sun-Times found it "more engaging, assured and funny" than the first film, with a "nice acerbic undertone". Keith Phipps for The A.V. Club wrote, "Despite the obviously mercenary nature of this sequel, there's a thimbleful of clever ideas at work here, most notably in the way Allen's RoboSanta begins to turn his toy factory into a tiny dictatorship." Claudia Puig called it a "trite, predictable rehash."

The Santa Clause 2 was nominated for a Saturn Award for Best Fantasy Film.

Box office
During its opening weekend, The Santa Clause 2 generated $29 million, more than its predecessor, and was ranked in first place at the box office ahead of Jackass: The Movie. While the film was overtaken by 8 Mile a week later, it still made a total of $24.7 million. It would later go on to compete against Harry Potter and the Chamber of Secrets and Die Another Day. These three sequels would win the Thanksgiving weekend. The film would run strong at the box office while dominating Disney's other film Treasure Planet. The Santa Clause 2 grossed $139.2 million in the United States and Canada, and $33.6 million in other territories, for a total of $172.8 million, against a production budget of $65 million. It was the fifth-highest-grossing holiday movie.

Soundtrack

Home media
The Santa Clause 2 was released on DVD and VHS on November 18, 2003. The DVD release is THX certified and consists of widescreen and pan and scan fullscreen versions. Along with the other two Santa Clause films, it was re-released in a 3-Movie Collection DVD set in 2007 and a 3-Movie Collection Blu-ray set on October 16, 2012.

See also
 List of Christmas films
 Santa Claus in film

Notes

References

External links

2002 films
2002 fantasy films
2002 romantic comedy films
2000s children's fantasy films
American children's comedy films
2000s children's comedy films
American Christmas comedy films
American fantasy comedy films
American romantic comedy films
American romantic fantasy films
American sequel films
Android (robot) films
Films directed by Michael Lembeck
Puppet films
Films scored by George S. Clinton
Films shot in British Columbia
Films with screenplays by Cinco Paul and Ken Daurio
Santa Claus in film
Sandman in film
Walt Disney Pictures films
2000s fantasy comedy films
2000s Christmas comedy films
2002 directorial debut films
Easter Bunny in film
2000s English-language films
2000s American films
The Santa Clause (franchise)

The Santa Clause 2


Sníkjurótarundirætt eða áður Sníkjurótarætt (fræðiheiti: Monotropoideae) er undirætt með 2 til 3 ættflokkum og um 15-16 ættkvíslum. Allar tegundirnar eru "Myco-heterotrophic" (sníkja á sveppum til að fá næringu, í mis miklum mæli þó.) og sérhæfa sig í tegundum eða ættum af sveppum. Allar tegundir sveppa sem þær sníkja á eru með samlífi við aðrar tegundir.

Ættir

Tribus Monotropeae
 Allotropa
 Cheilotheca
 Hemitomes
 Hypopitys (oft talið samheiti af Monotropa)
 Monotropa
 Monotropastrum
 Monotropsis
 Pityopus
 Pleuricospora

Tribus Pterosporeae
 Pterospora
 Sarcodes

Tribus Pyroleae
 Chimaphila
 Moneses
 Orthilia
 Pyrola

Tilvísanir

Lyngætt

Monotropoideae


Combat 18 (C18) voru bresk hryðjuverkasamtök, stofnuð árið 1992 í kjölfar funda breska þjóðarflokksins (BNP) með Chelsea Headhunters og Blood & Honour. Talið er að Combat 18 hafi verið notað af MI5 (Military Intelligence, kafli 5) til að síast inn í hernaðarhópa á Norður-Írlandi.

Í Bretlandi er meðlimum British National Party (BNP), Combat 18 og British National Front bannað með lögum að ganga til liðs við lögreglu og fangelsisþjónustu.

Lagið Terrormachine, frá 2006, með hljómsveitinni Oidoxie, er sálmur við Combat 18 (C18).

Þýskalandi

Hægri öfgasamtökin Combat 18 Deutschland hafa verið bönnuð frá Þýskalandi. Meira en 200 lögreglumenn gerðu húsleitir á heimilum meðlima hópsins í sex ríkjum landsins (Brandenburg, Hesse, Mecklenburg-Vorpommern, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz og Thüringen). Lagt var hald á farsíma, fartölvur, gagnageymslubúnað, föt, hluti sem helgaðir eru nasisma og áróðursefni.

Bresk hryðjuverkasamtök
Þýsk hryðjuverkasamtök

Combat 18


Selin, gür akan su
 Selin, Orta Asyada yetişen, bodur, sürekli yeşil kalan bir bitki
 Selin, Avrupa Yakası dizisinde karakter

Selin


CKNX-TV was a television station owned by CTVglobemedia (now known as Bell Media) which served mid-western Ontario, Canada. It was part of the A television system. The station's offices, studios, and transmission facilities were located at Carling Terrace corner John Street in Wingham. A bureau in Owen Sound closed down in late 2004.

In February 2009, CTV announced it would not renew CKNX's broadcast licence for the 2009-2010 television season and put the station up for sale. In April 2009, CTV announced a deal to sell the station along with two other sister stations in Windsor and Brandon to Shaw Communications for a dollar; however, the deal was rejected in June. As a result, CKNX closed down as a separate station on August 31, 2009, with its transmitter remaining in operation as an analogue rebroadcaster of CFPL-DT in London.

History
CKNX was founded by W. T. "Doc" Cruickshank and signed on as a CBC Television affiliate on November 18, 1955. It was based in a former high school along with its sister AM radio station CKNX. After going to air, one of their early identification cards displayed the station's mascot, which was a smiling television camera wearing a large cowboy hat.

On March 8, 1962, the building which accommodated the CKNX radio and television stations caught fire. Although nothing could be salvaged, CKNX-TV was on the air again later that night with the help of nearby stations CFPL-DT, CKVR-DT, CKCO-DT, and CBLT-DT. CKNX operations continued as such (with various temporary offices set up in Wingham) until they purchased new equipment and moved into a new building in 1963.

That year, the station expanded its coverage to Kitchener in response to CKCO-TV's affiliation with CTV. Staffers were required to be more versatile than ever to better compete, giving them well-rounded knowledge for moving up in the industry. For example, the zany host of the noon cartoon program would often become the serious anchor for the 12:30 newscast.

As an independent and The New NX
CKNX disaffiliated from the CBC on September 4, 1988 and operated an independent station for nearly ten years until CHUM Limited purchased the station from Baton Broadcasting. Under the ownership of CHUM, the station joined the NewNet system and was accordingly rebranded The New NX.

The New NX's news program, NewsNow, drew the lowest viewership of all NewNet stations (82,000) which is not surprising, since it was in the smallest NewNet market. News programming aired on CKNX was simulcast from CFPL in London, though CKNX viewers still received a separate 11 p.m. news feed (Monday - Friday) which originated from the CFPL studios.

As A-Channel Wingham
On August 2, 2005, CKNX was rebranded "A-Channel", along with all of the other NewNet Stations. NewsNow at Noon was discontinued a month before the rebrand.

On July 12, 2006, CTV owner CTVglobemedia announced plans to purchase A-Channel owner CHUM Limited for , with plans to divest itself of the A-Channel and Access Alberta stations.

On April 9, 2007, it was announced that Rogers Communications filed with the Canadian Radio-television and Telecommunications Commission (CRTC) to purchase all of the A-Channel stations, including CKNX, CKX-TV, Access Alberta and several cable channels being put up for sale in the wake of CTVglobemedia's pending acquisition of the CHUM group.

On June 8, 2007, the CRTC announced its approval of CTVglobemedia's purchase of CHUM Limited, but added a condition that CTVglobemedia must sell off CHUM's Citytv stations to another buyer while keeping the A-Channel stations (including CKNX), in effect cancelling the planned sale of A-Channel to Rogers Media.

All of the CHUM Limited channels (with the exception of Citytv) were taken over by CTVglobemedia on June 22, 2007. On July 26, 2007, CTVglobemedia named Richard Gray the head of news for the A-Channel stations and CKX-TV will report to the CTVglobemedia corporate group, not CTV News, to preserve independent news presentation and management. Gray will oversee the news departments for CKVR, CHRO, CFPL, CKNX, CHWI, CIVI and CKX-TV.

As A Wingham
On August 11, 2008, CKNX and all of the A-Channel stations were renamed "A". The A soft launch began in June 2008 in A-Channel's press releases and on the station's local newscasts known as A News.

On February 25, 2009, CTV announced that, given the ongoing structural problems facing the conventional television sector in Canada and the current global economic crisis, it would not be applying to the Canadian Radio-television and Telecommunications Commission (CRTC) for renewal of the licences of CKNX-TV and its sister station CHWI-TV in Wheatley/Windsor. CTV said that with the CRTC's decision to disallow fee-for-carriage, CKNX-TV and CHWI-TV—the two smallest stations in the A system—were no longer viable.

The stations' transmitters were to be shut down entirely instead of becoming rebroadcasters of London's A station, CFPL. CFPL was expected to be available on cable, and remain available on satellite, in the affected areas following the shutdown. CTV says it would continue news coverage of the Southwestern Ontario region through CFPL and CTV network station CKCO.

On April 30, 2009, Shaw Communications announced it would purchase CKNX, CHWI and CKX-TV in Brandon, Manitoba for a dollar each from CTVglobemedia, pending CRTC approval. However, it was reported on June 30, 2009 that Shaw had backed out of the deal and declined to complete the purchase, putting the stations' futures in serious doubt.

On July 8, 2009, CTV said it would not reconsider its decision to end separate local programming on CKNX, but decided to maintain the Wingham transmitter as a rebroadcaster of CFPL, pending CRTC approval. The same day, CTV announced it would retain its sister station, CHWI in Windsor until at least 2010, based on temporary increases to the Local Programming Improvement Fund. In addition, the CRTC renewed the licences for CKNX, CHWI and CKX, even though CTV had not filed renewals for these stations. As a result, on August 31, CKNX signed off for the last time as a separate station, becoming a full-time repeater of CFPL.

 CKNX was the eighth and final television station in Canada of the 2000s to become a rebroadcaster since the CTV-owned CBC stations in Saskatchewan and Northern Ontario became rebroadcasters of CBKT in Regina and CBLT in Toronto in October 2002.  In addition, Canwest-owned CHCA-TV, an E! station in Red Deer, Alberta, closed down the same day without becoming a rebroadcaster. CTV-owned CKX-TV, a CBC Television affiliate in Brandon, Manitoba followed, closing down operations on October 2 after Bluepoint Investment Corporation reneged on the sale of CKX. Both CKX and CKNX were on-air from 1955 to 2009.

Future of CKNX-TV as a repeater
On June 27, 2016, it was announced that Bell Media filed a proposal with the CRTC to shut down 40 of its television transmitters (all rebroadcasters of other stations), due to maintenance costs, high cable and satellite viewership, and no generation of revenue; CKNX-TV is one of the transmitters to be closed down. This was part of Bell's regular periodic licence renewal process, which began on February 11, 2016. Bell Media explains the rationale for deleting these analog repeaters:

"We are electing to delete these analog transmitters from the main licence with which they are associated. These analog transmitters generate no incremental revenue, attract little to no viewership given the growth of BDU or DTH subscriptions and are costly to maintain, repair or replace. In addition, none of the highlighted transmitters offer any programming that differs from the main channels. The Commission has determined that broadcasters may elect to shut down transmitters but will lose certain regulatory privileges (distribution on the basic service, the ability to request simultaneous substitution) as noted in Broadcasting Regulatory Policy CRTC 2015-24, Over-the-air transmission of television signals and local programming. We are fully aware of the loss of these regulatory privileges as a result of any transmitter shutdown."

Notable personalities
 Dave Curzon (host, Cartoon House)
 Crawford Douglas, elected Liberal Member of Parliament for Bruce-Grey-Owen Sound (1974–79) (Focus news/sports)
 Bernie McNamee

References

External links
Canadian Communications Foundation - CKNX-TV History
YouTube - CFPL's tribute to CKNX-TV - August 31, 2009

KNX
Television channels and stations established in 1955
KNX
Television channels and stations disestablished in 2009
KNX
1955 establishments in Ontario
2009 disestablishments in Ontario
KNX-TV

CKNX-TV


The Pope of Greenwich Village es una película de acción estadounidense de 1984 dirigida por Stuart Rosenberg y protagonizada por Eric Roberts, Mickey Rourke y Daryl Hannah.

Argumento
Charlie y su  primo Paulie, que siempre anda metido en líos, deciden robar $ 150.000 para respaldar una "cosa segura" en una carrera de caballos acerca de la que Paulie ha conseguido información privilegiada. El robo hará que no tarden en tener serios problemas con el jefe de la mafia local y el departamento de Policía de la corrupta ciudad de Nueva York.

Reparto
 Mickey Rourke es Charlie.
 Eric Roberts es Paulie.
 Daryl Hannah es Diane.
 Kenneth McMillan es Barney.
 Burt Young es Eddie Grant.
 Jack Kehoe es Walter "Bunky" Ritter.
 Geraldine Page es Sra. Ritter.
 M. Emmet Walsh es Detective Burns.
 Tony Musante es Tío Pete.
 Philip Bosco es Padre de Paulie.

Enlaces externos

Películas de Metro-Goldwyn-Mayer

The Pope of Greenwich Village


Europe Échecs je mjesečna revija na francuskom jeziku posvećena šahu. Izlazi jedanaest puta godišnje. Za srpanj i kolovoz izlazi dvobroj.

Osnovao ju je Raoul Bertolo 1959. godine. Bertolo je bio predsjednik Francuskog šahovskog saveza (fra. Fédération française des échecs). List je nastao spajanjem dviju revija, l'Échiquier de Turenne i L'Échiquier de France. Jedna je od najstarijih francuskih šahovskih revija. Stariji je Le Courrier des Échecs osnovan 1947. godine. Danas ju vodi francuski velemajstor Bachar Kouatly. Od 1985. do 1997. vlasnik je bio Jean-Claude Fasquelle. ISSN je 0014-2794, a OCLC je 23070796. Danas je vlasnik Promotion Jeux de l'Esprit, Éditions Grasset & Fasquelle.

Vanjske poveznice
 Službene stranice arhiv

Šport u Francuskoj
Športski tisak
Francuski tiskani mediji
Šahovski mediji
Mjesečnici

Europe Échecs


إريك غيريت  ولد في (21 يوليو 1964-نيور، فرنسا) لاعب ومدرب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في الوسط وحاليا هو مسئول التعاقد مع اللاعبين الجدد في نادي الدرجة الأولى رين الفرنسي .

المسيرة الرياضية
بدأ غيريت مسيرته الرياضية في نادي نيس ثم انتقل إلى نادي موناكو في سنة 1989 . في السنة التالية انتقل إلى نادي كان . في سنة 1992 انتقل إلى نادي بوردو . نتيجة لاستقالة مدرب النادي آنذاك البرتغالي توني قرر مسئولو النادي تعيين غيريت مدربا في آخر 8 مراحل من بطولة الدوري ثم تم تعيين سلافوليوب ميسلين مكانه .

تم اختياره للانضمام إلى صفوف منتخب فرنسا في 1989 ولكنه لم يلعب .

تولى تدريب نادي أنغوليم من مارس 1997 إلى ديسمبر 1998 . في موسم 1999/2000 تولى تدريب رديف نادي ليل . في موسم تولى تدريب نادي أنغرز ثم نادي أنغوليم مجددا . في يناير 2007 انضم إلى إدارة نادي رين وأصبح مسئولا عن تعاقدات النادي مع اللاعبين الجدد .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
رياضيون من نيور
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من نيور
لاعبو بوردو
لاعبو كان
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو موناكو
لاعبو نادي أنغوليم
لاعبو نيس
لاعبو نيور
مدربو كرة قدم فرنسيون
مدربو نادي أنجيه
مدربو نادي أنغوليم
مدربو نادي بوردو
مواليد 1964
مواليد في نيور
رياضيون من دو سيفر
لاعبو كرة قدم من آكيتين الجديدة

إريك غيريت


Die denkmalgeschützte Kirche Sogn Gion (rätoromanisch für Johannes der Täufer) in Domat/Ems im Kanton Graubünden steht am nördlichen Dorfrand am rechten Rheinufer auf der Tuma Turrera.

Geschichte
Sogn Gion (alte kath. Pfarrkirche St. Johannes Baptist) wurde nach Sogn Pieder die zweite Pfarrkirche von Domat/Ems. Der Zeitpunkt der Übertragung der Pfarrwürde auf Sogn Gion ist nicht bekannt.

Die erste urkundliche Erwähnung der ursprünglich befestigten Kirchenanlage stammt aus der ersten Hälfte des 12. Jahrhunderts, als ein "St. Johannis in Amite" genannt wird. Aus jener Zeit stammen die Fundamente des massiven Turmes, der mit seinen gegen zwei Meter starken Mauern vermutlich als Wachturm gebaut wurde. Der heutige Bau wurde über einem Vorgängerbau errichtet; Reste eines weiteren Turmes aus unbestimmter Zeit wurden 1982 neben dem Beinhaus gefunden. Die Türme gehörten zu einer Verteidigungsanlage zum Schutz des nahe gelegenen Brücke, die damals hier den Rhein überquerte.

Der gotische Chor der heutigen Kirche wurde 1504 gebaut, das Schiff 1515. Anlässlich der Neuweihe am 5. Juli 1515 wurde der Turm um ein Geschoss erhöht. Als Baumeister vermutet wird der Kärntner Andreas Bühler. In der zweiten Hälfte des 17. Jahrhunderts kamen das Chorgestühl und die Seitenaltäre in die Kirche, ebenso die Wandmalereien eines Passionszyklus; vermutlich von Pater Fridolin Eggert. Die Empore entstand 1837.

Die Vorhalle im Westen aus dem Jahr 1703 mit ihrem unregelmässigen Grundriss wurde auf den Resten einer Umfassungsmauer gebaut, die zur Verteidigungsanlage gehörte. Die barocke Kreuzigungsgruppe an der westlichen Aussenwand stammt aus dem Anfang des 18. Jahrhunderts.

Eine Innenrenovation erfolgte 1946/47, dabei wurden die Gewölbedekorationen von 1515 wiederentdeckt und frühere Stilsünden beseitigt. Aussen wurde die Kirche 1960 renoviert.

In den 2010er-Jahren mussten mehrmals Schäden am Dach und am Turm notfallmässig repariert werden und es zeigten sich vermehrt lose Steine. Die Kosten für eine Sanierung wurden 2018 auf 5 Millionen Franken angenommen. Kanton und Bund würden zusammen rund 1,3 Millionen Franken übernehmen. Von der Bürger- und der Ortsgemeinde von Ems erwartete die Eigentümerin des Ensembles, die Römisch-Katholische Kirchenstiftung Sogn Gion der Kirchgemeinde, weitere Beiträge. Der örtliche Architekt Gioni Signorell und der Churer Marcel Liesch zeichnen verantwortlich für die Restaurierung.

Inneres

Kirchenschiff und Chor sind mit einem Rautengewölbe überdeckt. Die Wandmalereien stammen aus der Zeit etwas nach 1515. In der Chorbogenleibung findet sich ein Wappen der Herren von Marmels, die bis 1553 auf dem nahe gelegenen Schloss Rhäzüns sassen. Die Wandgemälde, ein Johannesbild bei der Kanzel und zwei Engel über dem Chorbogen, stammen aus dem Jahr 1689 und könnten vom Disentiser Pater Fridolin Eggert (1655–1709) stammen, der auch das Aussenbild am Beinhaus malte.

Vom erhöhten Chor führt eine Treppe zur tiefer gelegenen kryptaartigen Sakristei.

Der spätgotische Flügelaltar mit  Johannes dem Täufer als zentrale Figur ist mit 1504 datiert. Über den Schöpfer gibt es verschiedene Angaben; erwähnt werden die Bildhauerwerkstatt von Niklaus Weckmann und Jörg Syring der Jüngere (* 1455). Die beiden Barockaltäre stammen aus den Jahren 1686 und 1689. Es ist zu vermuten, dass die Muttergottes im Marienaltar ursprünglich im Hauptaltar stand; Schnitt, Fall der Kleider und Gesichtszüge weisen darauf hin. Das Chorgestühl stammt aus der Zeit um 1670.

Die lebensgrosse Johannesschale von 1515 wird alljährlich am 29. August, dem Fest der decollatio S. Johannis auf dem Hauptaltar ausgestellt.

Glocken
Im Glockengeschoss des Kirchturms hängt ein dreiteiliges Geläut. Zwei Glocken stammen aus dem 15. Jahrhundert.

Im Dachreiter über dem Chor befindet sich eine weitere Glocke (c'''). Die Glocke wurde von Rüetschi (Aarau) im Jahr 2012 gegossen.

Kapelle der Schmerzhaften Muttergottes (Caplutta Nossadunna dallas dolurs)
In der Verlängerung des Chores erhebt sich die Muttergotteskapelle am östlichen Abbruch des Plateaus der Tuma Turera. Der erste Bau entstand zwischen 1682 und 1705 und bestand vermutlich nur aus dem heutigen Chor, welches das Wallfahrtsbild der Schmerzhaften Muttergottes birgt. Das Schiff der Kapelle wurde in den Jahren 1782/83 erbaut und am 3. August 1783 von Pfarrer Johann Anton Bossi eingesegnet.

Auf dem Altarretabel steht das Wallfahrtsbild, eine barocke Pietà, welche aus der Zeit um 1700 stammt. An den Seitenwände des Chores hänge zahlreiche Votivbilder, welche die Erscheinung der Schmerzhaften Muttergottes zeigen. Im Kapellenschiff sind zwei Tafeln angebracht: "Verzeichnis der geistlichen Personen von Ems" und "Verzeichnis der Seelsorger von Ems.

Beinhaus (Carner)

Das Beinhaus im Nordosten der Kirche wurde 1693 erbaut. Die 1913 und 1974 restaurierte Darstellung des Jüngsten Gerichts stammt von Fridolin Egger. Es zeigt Christus als Weltenrichter, Maria und Johannes zu seiner Seite, sowie einen Kreis von Heiligen und Märtyrern.

Im linken Raumsegment des Beinhaus, der Heiliggrab-Kapelle, befindet sich eine frühgotische Grabgruppe mit dem toten Heiland und zwei klagenden Frauen aus Lindenholz. Es ist eine der ältesten Darstellung des Heiligen Grabes und stammt aus dem Ende des 13. Jahrhunderts. Gegenüber im Beinhaus sind rund vier Dutzend Schädel auf einem Sims aufgestellt, unter einer Figur des Erzengels Michael, der als Seelenwäger dargestellt wird. Davor befindet sich ein gotischer Taufstein.

Literatur
 Willy Zeller: Kunst und Kultur in Graubünden,  Haupt Verlag Bern, 1993, S. 42
 Ludmila Seifert, Leza Dosch: Kunstführer durch Graubünden: Scheidegger & Spiess, Zürich 2008, S. 97
 Die Kirchen von Domat/Ems; Peda-Kunstführer Nr. 349/1995:

Weblinks

 Alte kath. Pfarrkirche St. Johannes Baptist (Foto) auf baukultur.gr.ch.
 Geläut der Kirche Sogn Gion auf www.youtube.com.

Einzelnachweise

Domat/Ems
Domat/Ems
Bauwerk in Domat/Ems
Domat
Erbaut im 12. Jahrhundert
Kulturgut von nationaler Bedeutung im Kanton Graubünden
DomatEms

Kirche Sogn Gion


Jonas getur átt við eftirfarandi:
 Jonas Salk
 Jonas Gahr Støre
 Jonas Alströmer
 Jonas Neubauer
 Joe Jonas
 Nick Jonas

Sjá einnig
 Jónas
Ættarnöfn
Mannanöfn

Jonas


Après l'océan es una película del año 2008.

Sinopsis
Otho y Shad dejan Abiyán para probar suerte en Europa. Tienen un sueño: regresar a su país como héroes. Pero el exilio no será un camino de rosas. Una vez en España, Otho es arrestado y deportado a Costa de Marfil sin poder cumplir su objetivo. Sus antiguos amigos le dan la espalda. Shad consigue llegar a Inglaterra, donde conoce a Tango, una joven francesa rebelde. Los dos amantes se apoyan mutuamente, pero los obstáculos que deben superar son numerosos.

Referencias

Après l’océan


Mogorella (sardinski: Mogorèdda) je grad i općina (comune) u pokrajini Oristanu u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 265 metara i ima 442 stanovnika. Prostire se na 17,06 km². Gustoća naseljenosti je 26 st/km².Susjedne općine su: Albagiara, Ruinas, Usellus, Villa Sant'Antonio i Villaurbana.

Izvori

Općine u pokrajini Oristano

Mogorella


L'Allegretto (ou Prélude) en mi bémol majeur, op. 154, est une œuvre pour orgue de Mel Bonis composée en 1935.

Composition
Mel Bonis compose son Allegretto (ou Prélude) en mi bémol majeur avant 1935. Il existe trois manuscrits intitulés successivement  puis . L'œuvre a été publiée en 1935 par les éditions de la Schola cantorum sous le titre de Prélude en mi bémol, puis rééditée en 1971 par Carrara et en 2011 par Armiane.

Analyse
L'Allegretto fait partie des six pièces dont l'indication de tempo général sert de titre, avec l'Adagio (op. 65), l'Andante religioso (op. 173), les deux Moderato (op. 95 et op. 162) et le Quasi Andante (op. 152). Dans cette œuvre, on trouve des sections plus courtes ou plus longue que la carrure standard, avec parfois des carrures impaires. On trouve notamment une certaine parenté entre l'Allegretto et l'œuvre de César Franck.

Réception

Discographie sélective
 L'œuvre pour orgue, Mel Bonis, Georges Lartigau (orgue), Ligia.

Références

Sources

Liens externes

Œuvre de Mel Bonis
Œuvre réalisée en 1935


Gurija (gruz. გურია) je regija (mhare) u Gruziji, na zapadu zemlje, s izlazom na Crno more. Na površini od 2 033 km2 ima oko 113 000 stanovnika (2014.) Sjedište regije je u Ozurgetiju.

Zemljopis
Gurija graniči s Megrelijom na sjevero-zapadu, Imeretijom na sjeveru, Samche-Džavahetijom na istoku, Adžarijom na jugu, te Crnim morem na zapadu. Površina regije je 2 033 km2.

Podijeljena je na četiri entiteta (3 okruga i 1 grad):
 Grad Ozurgeti
 Ozurgetski okrug
 Lančhutski okrug
 Čohataurski okrug

Povijest
Teritorij sadašnje Gurije bio je dio kraljevstva Kolhide, na Zapadu poznatom po priči o Zlatnom runu. Nakon raspada Kolhidskog kraljevstva postala je dijelom Lazičkog kraljevstva u prvom stoljeću prije Krista. U antici je to područje bilo značajan izvor željeza, već u petom stoljeću prije Krista, a također i bakra i zlata.

Gurija se prvi put pojavljuje oko 1352. godine kao feud kuće Vardanidze-Dadiani; a nakon 1463. godine postala je suverena kneževina neovisna o Kraljevini Gruziji pod ogrankom te kuće, kasnije poznate pod nazivom Gurieli. Kneževina, koja se sastoji od moderne Gurije i većeg dijela Adžarije s gradom Batumijem, naknadno se smanjila površinom, te je devastirana u nizu sukoba s Osmanskim Carstvom. Ugovorom sklopljenim 19. lipnja 1810. godine, između Mamije V. Gurielija i Ruskog Carstva, uspostavljena je kao ruski protektorat, a 1829. godine, za vrijeme regentstva posljednjeg kneza Davida Gurielija, kneževina je pripojena Rusiji.

U par navrata podizani su ustanci protiv ruske vlasti, 1819., te 1841. godine. Proglašena je županijom (ujezd) 1840. godine, i preimenovana u Ozurgeti, po jednom od svojih većih gradova. Nastankom Kutaiske gubernije 1846. godine, postaje njenim sastavnim dijelom. Do 1904. godine stanovništvo je brojilo nešto manje od 100.000 ljudi, zauzimajući površinu od približno 532.000 hektara (2.150 km2) planina i močvarnih dolina, prekrivenih poljima kukuruza, vinogradima i plantažama čaja. To je bilo etnički najhomogenije gruzijsko područje, s ruralnim stanovništvom i manjim seoskim plemstvom koji su činile gotovo cjelokupno stanovništvo, s visokom razinom pismenosti i relativno visokim stupnjem ekonomskog samozadovoljstva.

Prosvjedni pokret seljaka, koji je nastao 1902. godine i kulminirao otvorenom pobunom protiv vlasti tijekom Ruske revolucije 1905. godine, bio je najučinkovitiji i najorganiziraniji seljački pokret u Carstvu. Seljačka samouprava, takozvana Gurijanska republika, opstala je do 1906. godine, kada je slomljena, a Gurija opustošena od strane kozačke kaznene ekspedicije. Regija je bila izvorna baza moći Gruzijske socijaldemokratske (menševičke) partije koja je dominirala Demokratskom Republikom Gruzijom od 1918. do 1921. godine. Gurija je bila poprište gerilskog otpora vojno nametnutoj sovjetskoj vlasti početkom 1920-ih. Pod sovjetskom vladom, Gurija je bila agrarna oblast podijeljena na tri upravna okruga. Godine 1995. gruzijska vlada dekretirala je stvaranje regije (mhare) Gurije, vraćajući povijesno ime pokrajine u službenu upotrebu.

Izvori

Vanjske poveznice
 Gruzijski turistički vodič - Gurija

Gruzijske regije

Gurija


Židovsko groblje u Sarajevu smješteno je u jugozapadnom dijelu Sarajeva, u predjelu Kovačići i Debelo Brdo. Iza praškog ovo je najveći ranonovovjekovni židovski sakralni kompleks, a istovremeno jedan od najvrjednijih memorijalnih kompleksa u Europi. Cijeli kompleks se prostire na površini od 31160 m2.

Povijest
O nastanku i razvoju groblja do 16.stoljeća nema pouzdane dokumentacije, ali se na osnovu podataka protokola Židovske općine, 1630. može uzeti kao godina osnivanja ovog groblja.

Groblje je nastalo uz srednjovjekovnu nekropolu stećaka na lokalitetu Borak uz stari kamenolom na Šatoriji iz koga je vađen kamen kako za srednjovjekovne stećke, tako i za židovske nadgrobnike. Sefardi na ovom prostoru stvaraju jedinstvene nadgrobne spomenike kakvih, po njihovim domomorfnim oblicima i simboličkim motivima, nema nigdje u svijetu među židovskim spomenicima.
U sklopu groblja nalaze se i grobljanska kapela, spomen-kosturnica iz 1952. godine, 4 spomenika žrtvama ustaškog režima, aškenaska kosturnica iz 1962. godine, spomen-kosturnica uz aškenasku kosturnicu, česma i ograda.

Tijekom Rata u Bosni i Hercegovini groblje se nalazilo na bojišnici te su ga koristili bosanskohercegovački Srbi kao topnički položaj.
Zbog toga grobe su oštetili metci i požari nastali kao posljedica eksplozija. Područje groblja je bilo minirano sve do 1996.
Sve zajedno kao grobljanska cjelina je proglašeno Nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine 2. rujna 2004. godine.

Pokopane osobe
Smatra se da je najstariji sačuvani nadgrobni spomenik na ovom groblju pripada prvom sarajevskom rabinu. Na prsima njegovog stećka piše:

Ostale poznate osobe pokopane na ovom groblju su: Isak Pardo, Avraham Abinun, Moše ben Rafael Attias, Laura Papo Bohoreta, Isak Samokovlija.
Ispod 3850 spomenika počivaju obitelji: Abinun, Albahari, Altarac, Atijas, Baruh, Daniti, Danon, Finci, Gaon, Kabiljo, Kajon, Kalderon, Kamhi, Katan, Konforti, Kunorti, Levi, Maestro, Montilja, Ovadija, Ozmo, Pardo, Pesah, Pinto, Salom. A najveći i najteži spomenik pripada pokojnom Samuelu Pinti.

Galerija

Izvori

Židovi u Bosni i Hercegovini
Groblja u Bosni i Hercegovini
Groblja u Sarajevu
Nacionalni spomenici Bosne i Hercegovine
Židovska groblja

Židovsko groblje u Sarajevu


Gleihenijevke (lat. Gleicheniaceae), porodica papratnica iz reda Gleicheniales. Ime je dobila po rodu gleihenija (Gleichenia). Sastoji se od 150 vrsta unutar nekoliko rodova.

Rodovi
 Genus Dicranopteris Bernh.
 Genus Diplopterygium  (Diels) Nakai
 Genus Gleichenella  Ching
 Genus Gleichenia Sm.
 genus Rouxopteris Hong M.Liu
 Genus Sticherus  C.Presl
 Genus Stromatopteris Mett.

Vanjske poveznice

Izvori

Gleihenijolike

Gleihenijevke


Thomas Currie "Diver" Derrick (20 de março de 1914 - 24 de maio de 1945) foi um soldado australiano e ganhador da Victoria Cross, a mais alta condecoração por bravura "em face do inimigo" concedida a membros do exército britânico e forças armadas da Commonwealth. Em novembro de 1943, durante a Segunda Guerra Mundial, Derrick foi premiado com a Victoria Cross por seu ataque a uma posição japonesa fortemente defendida em Sattelberg, Nova Guiné. Durante o confronto, ele escalou um penhasco sob fogo pesado e silenciou sete postos de metralhadoras, antes de liderar seu pelotão em uma carga que destruiu mais três.

História
Derrick nasceu em 20 de março de 1914 no McBride Maternity Hospital, no subúrbio de Adelaide, em Medindie, Austrália do Sul, filho de David Derrick, um trabalhador da Irlanda, e sua esposa australiana, Ada (nascida Whitcombe). Os Derricks eram pobres, e Tom muitas vezes andava descalço para frequentar a Sturt Street Public School e mais tarde a Le Fevre Peninsula School. Em 1928, aos quatorze anos, Derrick deixou a escola e encontrou trabalho em uma padaria. A essa altura, ele havia desenvolvido um grande interesse por esportes, particularmente críquete, futebol australiano, boxe e natação; seu mergulho no Rio do Porto lhe rendeu o apelido de "Mergulhador".

Naturais de Adelaide (Austrália)
Militares da Austrália

Tom Derrick


Olaylar
 Septimius Severus, İmparator Marcus Aurelius tarafından Roma Senatosu'na Senatör olarak atandı.

Doğumlar

Ölümler

172


R1 sau Inelul Antwerpenului (în ) este o autostradă care servește drept variantă de ocolire a orașului belgian Antwerpen.

Descriere
R1 începe în nord-estul Antwerpenului, ca o continuare a autostrăzii A1 (E19) dinspre Țările de Jos, apoi înconjoară în sens orar estul și sudul orașului. Centura este situată pe traseul fostelor fortificații ale Antwerpenului, iar în planul urbanistic general din 1957, care prevedea înființarea zonei metropolitane (APA), a fost prevăzut un coridor pentru acces local și o autostradă urbană. În 1958, au fost stabilite prin decret regal traseul R1 (centura interioară) și cel al R2 (centura exterioară).

La est, autostrada A13 (E34) către estul provinciei Antwerpen și către Limburg se termină în R1. În partea de sud, autostrăzile A1 (E19) și A12 spre Bruxelles se termină și ele în inelul de ocolire a orașului. R1 continuă apoi spre vest și traversează râul Schelde prin Tunelul Kennedy. Următorul nod rutier important este cel cu A14 (E17) către Gent și Kortrijk. Din acest punct, R1 se suprapune cu autostrada A11 (E34) către Zelzate și Knokke.

R1 nu este un inel complet. Totuși, împreună cu A11, A12 și R2, înconjoară orașul și o mare parte a zonei portuare. Master-Planul 2020 al Guvernului Flamand prevede închiderea inelului până în 2021, prin realizarea Legăturii Oosterweelver.

După construcția Legăturii Oosterweelver se dorea modificarea părții de sud a R1 în scopul separării traficului local de cel de tranzit. Actuala arteră Singel, paralelă cu R1, ar fi fost îngustată, dar noi benzi de circulație subterane erau prevăzute a fi construite pentru traficul local de o parte și de alta a R1. Astfel, circulația auto de pe Singel ar fi scăzut semnificativ. Acest proiect era intitulat "Groene Singel". Guvernul Flamand a decis, în septembrie 2010, să nu implementeze acest plan. În urma unei consultări populare anterioare deciziei, guvernul a luat la cunoștință că lărgirea inelului R1 nu era considerată oportună de către locuitori. Drept alternativă, guvernul a hotărât ca după deschiderea Legăturii Oosterweelver să lanseze construcția autostrăzii A102, care ar face legătura între A12 și R11, și coborârea în subteran a R11. Prin combinarea celor două s-ar realiza o nouă variantă de ocolire în estul și sudul orașului, reducând astfel presiunea pe R1.

Istoric
Centura R1 a fost inaugurată pe 31 mai 1969. Între 2004 și 2005, R1 a fost refăcută din temelii, deoarece ultimele lucrări de mentenanță structurală datau din 1977. Reabilitarea și modernizarea au fost realizate în două faze. În prima fază, între iunie și octombrie 2004, a fost reconstruit inelul exterior spre Breda. În a doua fază, între martie și septembrie 2005, a fost modernizat inelul interior spre Gent. Au fost refăcute complet fundația și terasamentele, curățate rampele, adăugate benzi de circulație și acces, inspectate toate podurile și pasajele. A fost îmbunătățită semnalizarea, cu scopul de a ușura orientarea și managementul traficului, și a fost adăugată o bandă de circulație pentru direcția Breda imediat după viaductul de la Sportpaleis.

Pavajul inițial al centurii era alcătuit din asfalt așternut direct pe fundații de balast sau pe straturi de beton nearmat. După studierea atentă a alternativelor posibile, pe cea mai mare parte a R1 s-a ales soluția de a crea o fundație din mai multe straturi succesive: un strat de bază de 25 cm de balast stabilizat, un strat de 15 cm de beton nearmat obținut prin reciclare, 5 cm de emulsie bituminoasă de legătură și, la partea superioară, un strat continuu de beton armat în grosime de 23 cm. O mixtură fină de beton spălat a fost așternută peste stratul de beton armat, pe de o parte pentru a obține proprietățile antiderapante adecvate, iar pe de altă parte pentru a limita zgomotul produs de rulare.

Traseu

Note

Legături externe
Istoria R1 la wegen-routes.be
Traseul R1 la autosnelwegen.net

Galerie de imagini

Autostrăzi din Belgia
Transport în Antwerpen

R1 (Belgia)


ابن الأرندلي ميلودراما مصرية من بطولة يحيى الفخراني بدور عبد البديع الأرندلي محام يرث إرثا من أحد أقربائه  ودلال عبد العزيز بدور زوجته ومعالي زايد بدور إحدى قريباته تشاركه الإرث. كما يشارك في العمل كل من يوسف داوود بدور نوح الأرندلي وعبد العزيز مخيون ووفاء عامر ورجاء الجداوي وحسن الرداد. المسلسل قصة وليد يوسف وإخراج السورية رشا هشام شربتجي. وقد شارك الممثلون السوريون في هذا العمل مثل سليم كلاس ولورا أبو أسعد ومحمد قنوع.

الإنتاج
تم تصوير المسلسل في مدينة الإنتاج الإعلامي بالقاهرة ومن إنتاج شركة محمد فوزي للأفلام وأوسكار للتسجيلات الفنية وذلك سنة 2009. وقد بدأ عرضه ابتداء من أول رمضان لسنة 1430 هـ. كتب أيمن بهجت قمر تيتر المسلسل وقام بتلحينه محمود طلعت وغنته المطربة نانسي عجرم.

نتائج العرض
وقيل أن أحد مسؤولي اتحاد الإذاعة والتلفزيون المصري قد صرح أن هذا المسلسل قد حقق بعد أسبوع من بداية عرضه أعلى نسبة مشاهدة بين المسلسلات المعروضة خلال شهر رمضان لسنة 1430 هـ على جميع القنوات المصرية.

مراجع

مسلسلات يحيى الفخراني
مسلسلات معالي زايد
مسلسلات يوسف داوود
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 2009
مسلسلات دلال عبد العزيز

ابن الأرندلي (مسلسل)


Osman Fırat (* 12. August 1984 in Malatya) ist ein türkischer Fußballspieler, der seit 2017 für Tuzlaspor spielt.

Karriere

Vereinskarriere
Osman Fırat begann dem Vereinsfußball in der Jugend von Malatyaspor. Im Frühjahr 2002 erhielt er hier einen Profivertrag, spielte aber weiterhin für die Reservemannschaft. Die Spielzeit 2003/04 spielte er als Leihgabe bei Beypazarı Şekerspor und wurde in den Mannschaftskader eingegliedert. Bis zum Saisonende absolvierte er sieben Ligaspiele für die Profimannschaft. In seiner zweiten Saison eroberte er sich einen Stammplatz und spielte hier eine weitere Spielzeit lang. Anschließend spielte er für Antalyaspor und als Leihgabe bei Siirtspor.

2006 wechselte er zu Gaziantep Büyükşehir Belediyespor und gehörte vier Spielzeiten zur Stammformation. Erst in der Spielzeit 2010/11 verlor er seinen Stammplatz und machte als Ersatzspieler 18 Spiele.

Im Sommer 2011 unterschrieb er bei seinem alten Verein und Zweitligisten Çaykur Rizespor einen Einjahresvertrag. Nach dem Vertragsablauf verließ er Rizespor und wechselte innerhalb der Liga zu TKİ Tavşanlı Linyitspor. Bereits zur Rückrunde verließ er diesen Verein und wechselte zum Ligakonkurrenten Karşıyaka SK. Zum Sommer wechselte er zum Stadtrivalen und Drittligisten Göztepe Izmir.

Zur Saison 2014/15 wechselte er zum Drittligisten Yeni Malatyaspor. Mit diesem Verein erreichte er am 34. Spieltag der Saison 2014/15, dem letzten Spieltag der Saison, die Meisterschaft und damit den Aufstieg in die TFF 1. Lig. Am Ende der Saison 2016/17 gelang ihm mit diesem Klub auch die Vizemeisterschaft der 1. Lig und damit der Aufstieg in die Süper Lig. Nach diesem Erfolg erhielt er aber keine Vertragsverlängerung und wechselte zur neuen Spielzeit zum Istanbuler Drittligisten Tuzlaspor.

Erfolge
 Mit Yeni Malatyaspor
 Meister der TFF 2. Lig und Aufstieg in die TFF 1. Lig: 2014/15
 Vizemeister der TFF 1. Lig und Aufstieg in die Süper Lig: 2016/17

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Malatyaspor)
Fußballspieler (Yeni Malatyaspor)
Fußballspieler (Ankara Şekerspor)
Fußballspieler (Antalyaspor)
Fußballspieler (Siirtspor)
Fußballspieler (Çaykur Rizespor)
Fußballspieler (TKİ Tavşanlı Linyitspor)
Fußballspieler (Karşıyaka SK)
Fußballspieler (Göztepe Izmir)
Fußballspieler (Gaziantep FK)
Fußballspieler (Tuzlaspor)
Geboren 1984
Türke
Mann

Osman Fırat


The Franklin stove is a metal-lined fireplace named after Benjamin Franklin, who invented it in 1743.  It had a hollow baffle near the rear (to transfer more heat from the fire to a room's air) and relied on an "inverted siphon" to draw the fire's hot fumes around the baffle.  It was intended to produce more heat and less smoke than an ordinary open fireplace, but it achieved few sales until it was improved by David Rittenhouse.  It is also known as a "circulating stove" or the "Pennsylvania fireplace". It is no longer used today.

History
The two distinguishing features of Franklin's stove were a hollow baffle (a metal panel that directed the flow of the fire's fumes) and a flue that acted as an upside-down siphon.

Baffles in fireplaces

Baffles were used to lengthen the path that either a room's air or a fire's fumes had to flow through ductwork, thereby allowing more heat to be transferred to the room's air or from the fire's fumes.  Specifically, ducts could be installed within the brickwork around a hearth; cool room air would then enter the lower end of a duct, be heated by the hot walls of the duct, rise, and finally exit from the duct's upper end, and return to the room.  The longer the path through which the air flowed, the more heat would be transferred from the fire to the air.  Similarly, the longer the duct through which a fire's fumes had to flow before reaching the chimney, the more heat would be transferred from the fumes to the room's air.

The use of baffles to extract more heat from a fire and its fumes was not new.  In 1618, Franz Kessler (c. 1580–1650) of Frankfurt-am-Main, Germany published Holzsparkunst (The Art of Saving Wood), featuring a stove in which the fumes from a fire were forced to snake through five chambers, one above the other, before entering the chimney.  Kessler also documented an enclosed heating stove that, like Franklin's stove, had a baffle directly behind the fire, thereby lengthening the path that the fire's fumes had to travel before reaching the chimney.

In 1624, a French physician, Louis Savot (1579–1640), described a fireplace that he had built in the Louvre.  Ducts passed under, behind, and above the fire in the hearth.  Cool air in the room entered the lower opening of a duct, was warmed, rose, and returned to the room through the duct's upper opening.  In 1713, Frenchman Nicolas Gauger (c. 1680–1730) published a book, La Mécanique du Feu (The Mechanics of Fire), in which he presented novel designs for fireplaces. Gauger surrounded the hearth with hollow spaces.  Inside these spaces were baffles.  Cool room air entered the spaces through lower openings, was warmed as it snaked around the baffles in the spaces, and returned to the room through upper openings.

In Franklin's stove, a hollow baffle was positioned inside and near the rear of the stove.  The baffle was a wide but thin cast-iron box, which was open to the room's air at its bottom and two holes on its sides, near its top.  Air entered the bottom of the box and was heated both by the fire and by the fumes flowing over the front and back of the box.  The warmed air then rose inside the baffle and exited through the holes in the baffle's sides.  Franklin's baffle thus performed at least two functions: like Kessler's heating stove, it lengthened the path that the fire's fumes had to follow before reaching the chimney, allowing more heat to be extracted from the fumes; and like Gauger's fireplace, it placed a duct near the fire, which heated the room's air via convection.

Inverted siphons in fireplaces

Some early experimenters reasoned that if a fire in a fireplace were connected by a U-shaped duct to the chimney, the hot gases ascending through the chimney would draw the fire's smoke and fumes first downwards through one leg of the U and then upwards through the other leg and the chimney.  This was what Franklin called an "aerial syphon" or "syphon revers'd".  This inverted siphon was used to draw the fire's hot fumes up the front and down the back of the Franklin stove's hollow baffle, in order to extract as much heat as possible from the fumes.

The earliest known example of such an inverted siphon was the 1618 fireplace of Franz Kessler.  The fire burned in a ceramic box.  Inside the box and behind the fire was a baffle.  The baffle forced the fire's fumes to descend behind the baffle before exiting to the chimney.  The intention was to extract as much heat as possible from the fumes by extending the path that the fumes had to follow before they reached the chimney.

The 1678 fireplace of Prince Rupert (1619–1682) also included an inverted siphon.  Rupert placed a hanging iron door between the fire grate and the chimney.  In order to exit through the chimney, the fire's fumes and smoke first had to descend below the edge of the door before rising through the chimney.

Another early example of an inverted siphon was a stove that was exhibited in 1686 at the annual Foire Saint-Germain, Paris.  Its inventor, André Dalesme (1643–1727), called it a smokeless stove (furnus acapnos).  The stove consisted of an iron bowl in which the fuel was burned.  A pipe extended from the bowl's bottom and then upwards into a chimney.  Shortly after starting a fire in the bowl, hot air would begin to rise through the pipe and then up the chimney; this created a downward draft through the bowl, which drew the fire and its fumes down into the bowl.  Once the draft was initiated, it was self-sustaining as long as the fire burned.  Dalesme's stove could burn wood, incense, and even "coal steept in cats-piss" yet produce very little smoke or smell. These results showed that fires could be used inside a room, without filling the house with smoke.

Franklin's stove contained a baffle directly behind the fire, which forced the fire's fumes to flow downward before they reached the chimney.  This required a U-shaped duct in the floor behind the stove, so that the fumes could flow from the stove into the chimney.  Thus Franklin's stove incorporated an inverted siphon.

Franklin's research and development

Gauger's book on his innovative fireplace designs was translated into English – Fires Improv'd:  Being a New Method of Building Chimneys, So as to Prevent their Smoaking (1715) – by a French immigrant to England, Jean Théophile Desaguliers (1683–1744).  In a postscript to Desaguliers' book A Course in Experimental Philosophy (1744), Desaguliers again briefly described Gauger's fireplaces and mentioned his own work on the subject.  Franklin read both of Desaguliers' books and developed his own designs for a stove that could provide more heat with less smoke.

In 1742, Franklin finished his first design which implemented new scientific concepts about heat which had been developed by the Dutch physician Herman Boerhaave (1668–1738), a proponent of Isaac Newton's ideas. He supplied his equipment from a local iron pioneer William Branson from Reading, PA. Franklin wanted his stoves to be available to everyone, relishing popular appreciation of his handiwork and eschewing patents. This combination of events led to the first Franklin stoves being manufactured by Reading furnaces, which was owned by the local Van Leer family. Two years later, Franklin wrote a pamphlet describing his design and how it operated in order to sell his product. Around this time, the deputy governor of Pennsylvania, George Thomas, made an offer to Franklin to patent his design, but Franklin never patented any of his designs and inventions. He believed "that as we enjoy great advantages from the inventions of others, we should be glad of an opportunity to serve others by any invention of ours, and this we should do freely and generously". As a result, many others were able to use Franklin's design and improve it. Although his stove was intended to have the double purpose of cooking and heating a room, as time progressed and new stove designs became available, the Franklin stove's main use became to heat a room. Many others improved on the Franklin stove design, but to this day, most American fireplaces are box-shaped, similar to the Franklin stove. The exception is the Rumford fireplace, developed by Benjamin Thompson.

Stove design
The stove was about 30 inches (76 cm) tall, with a box shape. The front was open, except for a decorative panel in the upper part of the box. The back of the box was to be placed a few inches away from the flue (chimney). On the bottom panel there were several holes to allow the smoke to escape; these were connected to the chimney. The panels were bolted together with iron screws through pre-cast ears. Inside there was a small, thin rectangular prism that would force the smoke into the holes. The plates were all made from iron.

Franklin's stove sold poorly. The problem lay with the inverted siphon: the smoke had to pass through a cold flue (which was set in the floor) before the smoke could enter the chimney; consequently, the smoke cooled too much and the stove did not have a good draft. The inverted siphon would operate properly only if the fire burned constantly, so that the temperature in the flue was high enough to produce a draft.

A later version, designed by David Rittenhouse, solved many of the problems Franklin's original stove had, and became popular.  Franklin's fame outweighed Rittenhouse's, though, so history remembers the Franklin Stove rather than the Rittenhouse Stove. The smaller Latrobe stove, often referred to as a Baltimore Heater, was patented in 1846 and became popular.

See also

Air-tight stove
Angithi
Bukhari (heater), traditional Indian wood stove
Fireplace
Hearth
Masonry heater
Potbelly stove
Rocket mass heater
Rumford fireplace
Space heater
Wood-burning stove
Samuel Van Leer

References

Further reading
Franklin, Benjamin, Description of a New Stove for Burning of Pitcoal, and Consuming All Its Smoke. Transactions of the American Philosophical Society. Vol. 2, (1786), pp. 57–74. American Philosophical Society.
Rogers, Jr. et al.. Franklin Stove. . 26 Oct. 1965.
Franklin, Benjamin. "The Autobiography of Benjamin Franklin." Archiving Early America: Primary Source Material from 18th Century America. Web. 14 Nov. 2010.

External links
 The Franklin stove at the Lemelson-MIT Program
 The Franklin Stove at The Great Idea Finder
Image of a Franklin Stove. University of Houston.
Warwick Furnace, Chester County, PA 1st maker of the Franklin Stove – HMdb Marker

American inventions
1742 introductions
Inventions by Benjamin Franklin
Fireplaces

Franklin stove


El cantón de Nangis es una circunscripción electoral francesa del departamento de Sena y Marne, en la región de Isla de Francia.

Desde la redistribución de distritos cantonales de 2014 en Francia, los cantones no son más que circunscripciones electorales destinadas a permitir la elección de concejales departamentales.

Composición
Actualmente el cantón de Nangis incluye 46 comunas.

Composición hasta 2015
Hasta el año 2015 agrupaba 17 comunas, que eran las siguientes:

Bannost-Villegagnon
Bezalles
Boisdon
Châteaubleau
Fontains
Frétoy
Gastins
Jouy-le-Châtel
La Chapelle-Rablais
La Croix-en-Brie
Maison-Rouge
Nangis
Pécy
Rampillon
Saint-Just-en-Brie
Vanvillé
Vieux-Champagne

Demografía

Véase también
 Sena y Marne
 Cantones de Sena y Marne

Referenciass

Enlaces externos

Cantón de Nangis

Cantón de Nangis


Axion steht für:

 Axion, ein hypothetisches Elementarteilchen
 Axion Swiss Bank, Schweizer Privatbank
 Claas Axion, eine Traktoren-Baureihe von Claas

Gestalten der Griechischen Mythologie:
 Axion (Sohn des Phegeus), ermordete mit seinem Bruder Temenos den Alkmaion
 Axion (Sohn des Priamos), wurde im Trojanischen Krieg von Eurypylos, Sohn des Euaimon, getötet

Siehe auch:
 Axiom (Begriffsklärung)

Axion (Begriffsklärung)


Stránska este o comună slovacă, aflată în districtul Rimavská Sobota din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 353 de locuitori. Se învecinează cu , , Tornaľa, Včelince, Rumince și .

Istoric
Localitatea Stránska este atestată documentar din 1332.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Stránska


An Tillandsia roseiflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Renate Ehlers ngan Wilhelm Weber. An Tillandsia roseiflora in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia roseiflora


A Exposição Internacional de Sydney foi fundada por Lord Augustus Loftus e ocorreu em Sydney em 1879, depois de ser precedida por uma série de Exposições Intercoloniais Metropolitanas durante a década de 1870 no Parque Prince Alfred.

Organização

No final de 1877, a Agricultural Society of New South Wales discutiu a possibilidade de sediar uma exposição internacional em Sydney. Em 31 de dezembro de 1878, a Comissão Real para a Exposição Internacional de Sydney foi estabelecida, chefiada por Lord Augustus Loftus.

Arquitetura

Um terreno de 35 acres no terreno do Inner Domain ao longo da Macquarie Street foi escolhido para a exposição. James Johnstone Barnet projetou um enorme edifício chamado Garden Palace. Uma grande cúpula de 100 pés de diâmetro se elevava 90 pés acima do prédio. O construtor, John Young, terminou o prédio em apenas oito meses a um custo de £ 191.800. A resposta internacional cresceu tão rapidamente que, em junho de 1879, começou a construção de duas grandes salas de máquinas e uma galeria de arte.

Transporte
Quatro motores de bonde a vapor foram importados para Sydney e trilhos colocados da estação ferroviária de Redfern até o local. Concebido como uma instalação de transporte temporária, este tornou-se o início de uma rede de elétricos maior  e provavelmente o legado mais duradouro da exposição.

Participação internacional

Havia 23 nações representadas na Exposição. África: Colônia do Cabo; América: Canadá, Estados Unidos; Ásia: Ceilão, Índia, Japão, Malásia Britânica, Singapura, Estabelecimentos dos Estreitos; Europa: Áustria, Bélgica, Dinamarca, França, Alemanha, Grã-Bretanha, Irlanda, Itália, Holanda, Suíça; Oceania: Fiji, Nova Caledônia, Nova Zelândia e, do continente australiano, a colônia de Nova Gales do Sul, a colônia de Queensland, a colônia da Tasmânia e as da Austrália do Sul e Victoria. Foram 9.345 expositores fornecendo cerca de 14.000 exposições.
A Exposição Internacional de Sydney foi inaugurada no outono de 1879, mas não era realmente universal e, portanto, não foi oficialmente reconhecida pelo Bureau of International Expositions. Melbourne decidiu iniciar sua exposição logo após a de Sydney, para que os participantes pudessem transportar suas exposições durante o inverno de 1880. Após as exposições, muitas das exposições foram selecionadas para serem exibidas no Museu Tecnológico, Industrial e Sanitário (atual Museu Powerhouse). O próprio Garden Palace foi usado pelo governo até que um incêndio destruiu o prédio em 22 de setembro de 1882.

Veja também

 Lista de feiras mundiais

Referências

1880 na Austrália
Cultura de Sydney
Exposições mundiais

Exposição Internacional de Sidney


Ostatci antičkog brodoloma nalaze se kod otočića Borovca i Paržnja, sa sjeverozapadne strane Paklenih otoka, pored Hvara.

Opis
Po površini su razbacani ostaci razbijenih amfora, a u pijesku se naziru i cijele. Lokacija nikad nije bila cjelovito istraživana. Amfore pripadaju tipovima hispanskih amfora (Dressel 2-4, 8, 10), što brodolom datira u 1. stoljeće. Dio tereta je još pod pijeskom, a tu su i drveni ostaci brodske konstrukcije.

Zaštita
Pod oznakom Z-81 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "arheološka baština".

Izvori

Vanjske poveznice
PAKLENI OTOCI – Podvodna nalazište »Antički brodolom (4)« Topographie und Trim - Hvar

Pakleni otoci
Ostatci antičkih brodoloma u Hrvatskoj
Zaštićene podvodne arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Antički brodolom kod Borovca i Paržnja


Spánarklukka (fræðiheiti: Campanula arvatica) er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá norðvestur Spáni.

Tilvísanir

Bláklukkur

Spánarklukka


Cedar Point steht für:

 Cedar Point, Freizeitpark in Sandusky, Ohio, Vereinigte Staaten

Cedar Point ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Cedar Point (Alabama)
 Cedar Point (Colorado)
 Cedar Point (Florida)
 Cedar Point (Georgia)
 Cedar Point (Illinois)
 Cedar Point (Indiana)
 Cedar Point (Kansas)
 Cedar Point (Kentucky)
 Cedar Point (North Carolina)
 Cedar Point (Ohio)
 Cedar Point (Oregon)
 Cedar Point (Virginia)

Cedar Point (Begriffsklärung)


La Coupe du Portugal de football 1954-1955 est la  de la Coupe du Portugal de football, considéré comme le deuxième trophée national le plus important derrière le championnat.

La finale est jouée le 12 juin 1955, au stade national du Jamor, entre le Benfica Lisbonne et le Sporting Clube de Portugal. Le Benfica remporte son huitième trophée en battant le Sporting CP 2 à 1.

Finale

Voir aussi
 Championnat du Portugal de football 1954-1955

1954-1955
Portugal
Sport au Portugal en 1954
Sport au Portugal en 1955

Coupe du Portugal de football 1954-1955


Rio Gavin Ferdinand (d. 7 Kasım 1978) İngiliz eski futbolcudur. Son olarak Queens Park Rangers FC'da forma giymiştir. Profesyonel futbol kariyerine 1995 yılında West Ham United'da başlayan ve savunmanın ortasında görev yapan Ferdinand, 2000 yılında transfer olduğu Leeds United'da 2002'ye kadar forma giydi. 2002'de transfer olduğu Manchester United formasını 2014 yılına kadar giymiştir. 2014 Yılında Queens Park Rangers'e transfer olmuştur ve sonra futbolu bıraktı.

İngiltere millî futbol takımında da oynayan Ferdinand, ülkesinin 1998, 2002 ve 2006 FIFA Dünya Kupası kadrolarında yer aldı.

Rio, Antalyaspor'un defans oyuncusu Anton Ferdinand'ın ağabeyi, eski forvet oyuncusu Les Ferdinand'ın da kuzenidir.

Eylül 2017'de Ferdinand, kısmen karısının ölümüyle başa çıkmasına yardımcı olmak için profesyonel bir boksör olma niyetini açıkladı fakat daha önce boks kariyeri olmadığı için lisans alamadı.

Başarıları

Kulüp
Manchester United
 Premier League: 2002-03, 2006-07, 2007-08, 2008-09, 2010-11 2012-13
 EFL Cup: 2005-06, 2008-09
 FA Community Shield: 2003, 2007, 2008, 2011
 UEFA Şampiyonlar Ligi:  2007-08
 FIFA Kulüpler Dünya Kupası: 2008

Özel hayatı
2009 yılında Rebecca Ellison ile evlendi. Eşi Rebecca 2 Mayıs 2015 tarihinde geçirdiği meme kanseri sonucu öldü.

Kaynakça

1978 doğumlular
Londra doğumlu futbolcular
Yaşayan insanlar
İngiltere genç millî takım oyuncuları
İngiltere 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
İngiltere millî futbol takımı futbolcuları
Stoper futbolcular
İngiliz futbol yorumcuları
İngiliz televizyon kişilikleri
İngiliz otobiyograflar
İngiliz film yapımcıları
İngiliz erkek boksörler
West Ham United FC futbolcuları
AFC Bournemouth futbolcuları
Leeds United FC futbolcuları
Manchester United FC futbolcuları
English Football League futbolcuları
Premier League futbolcuları
1998 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2002 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
English Football Hall of Fame üyeleri
FA Cup Finali futbolcuları
Queens Park Rangers FC futbolcuları
Futbolda doping vakaları
Doping vakalarında İngiliz sporcular
Kaleci olarak oynamış futbolcular
İrlanda asıllı İngilizler
Siyahi Britanyalı sporcular
Britanyalı futbol yorumcuları
İngiliz futbolcular
Britanya İmparatorluk Nişanı subayları

Rio Ferdinand


Satyanatha Tirtha (também conhecido como Satyanatha Yati   ) ( sânscrito :सत्यनाथा तीर्थ); IAST :Śrī Satyanātha Tīrtha) (  1648 –  1674  ), também chamado Abhinava Vyasaraja, foi um filósofo, erudito, teólogo, lógico e dialético hindu pertencente à ordem Dvaita do Vedanta. Ele serviu como o vigésimo pontífice de Uttaradi Math de 1660 a 1673. Ele foi um escritor ardente e prolífico e muito ambicioso da glória de Dvaita Vedanta e é considerado um dos defensores da história da escola de pensamento Dvaita, por causa de suas elucidações sólidas das obras de Madhvacharya, Jayatirtha e Vyasatirtha. Três de seus trabalhos doxográficos com temas polêmicos ( Abhinavamruta, Abhinava Chandrika e Abhinava Tarkatandava ) são uma reminiscência de "Vyasatraya" (os três olhos do homem-leão de Madhva Siddhāntha ). Seu trabalho de refutação Abhinava Gada é uma crítica devastadora do Madhvamathamukhamardhana de Appayya.    Seu tratado independente Abhinava Chandrika é considerado um trabalho brilhante relacionado aos Brahma Sūtras, sendo um comentário sobre o Tattvaprakashika de Jayatirtha. Seu trabalho Abhinava Tarka Tandava refutou os trabalhos de sistemas rivais, especialmente aqueles de Prabhākara de Mimamsa, Visistadvaita de Ramanuja, e Gangesha Upadhyaya, Raghunatha Siromani da escola Nyaya, nas mesmas linhas de Tarka Tandava de Vyasatirtha. O indologista BNKSharma escreveu: "Sua energia e determinação para esmagar a rivalidade do monismo se reflete até mesmo na escolha dos títulos de algumas de suas obras, quatro das quais são chamadas de "Paraśus" (o Machado)".

Nascido em uma família de estudiosos, Satyanatha Tirtha estudou as seis escolas ortodoxas do hinduísmo e, posteriormente, a filosofia de Dvaita sob Satyanidhi Tirtha de Uttaradi Math, eventualmente sucedendo-o como pontífice, BNKSharma escreveu: "Satyanatha Tirtha fez um pronunciamento ousado de que mulheres e Shudras são elegíveis para Aparokshajnana exclusivamente através do shravana do Tantra". Sharma também escreveu: "Satyanatha mantém a memória de Vyasatirtha com calorosa admiração e se refere a ele com reverência como Vyāsatīrthasrimaccaranah ". Ele compôs 12 obras, consistindo em comentários sobre as obras de Madhva, Jayatirtha e Vyasatirtha, e vários tratados independentes criticando os princípios das escolas contemporâneas, especialmente Advaita, enquanto simultaneamente elaborava o pensamento Dvaita. Sua habilidade dialética e perspicácia lógica é frequentemente comparada com a de Vyasatirtha.

Fontes históricas

Informações sobre Satyanatha Tirtha são derivadas de hagiografias:  por  (um discípulo de Satyabhinava Tirtha ); Konkanabyudaya de Sagara Ramacharya e Sri Satyanatha Tirtharu (uma biografia em Kannada ) por SK Badrinath. O indologista BNKSharma escreveu: "Sua carreira vitoriosa formou o tema de um elogio de Chalāri Saṁkarṣaṇacārya, em seu Satyanatha Mahatmya Ratnakara ". Satyanatha Abhyudaya consiste em onze cantos e dois manuscritos desta obra são notados pelo indologista alemão Theodor Aufrecht, que ele citou em seu livro Catalogus Catalogorum. BNK Sharma opinou que o Satyanatha Abhyudaya é o mesmo que Satyanatha Mahatmya Ratnakara que foi citado no Konkanabyudaya de Sagara Ramacharya. Em Konkanabyudaya o autor citou numerosos Smritis e cartas patentes e bulas emitidas por governantes e pontífices Keladi de alguns dos mathas em Udupi e de Satyabhinava Tirtha, Satyanatha Tirtha e outros. O  de  é outra obra que elogia Satyanatha Tirtha

Biografia

BNK Sharma diz,  Satyanatha Tirtha foi originalmente chamado Narasimhacharya. Ele nasceu em uma família Deshastha Madhva Brahmin de estudiosos em 1648 em Miraj, agora na parte sul de Maharashtra. O nome de seu pai era Krishnacharya e o nome de sua mãe era Rukmini Bai. O autor SK Badrinath dá o antigo nome de Satyanatha Tirtha como Raghunathacharya em sua biografia sobre Satyanatha Tirtha. Antes de se tornar pontífice da instituição monástica Uttaradi Math, ele era conhecido por três nomes depois de tomar Sannyasa. Ele foi primeiro ordenado Sannyasa como um asceta comum com o nome Vidyanatha Tirtha por Krishnadwaipayana Tirtha (o discípulo de Vedavyasa Tirtha ), pela segunda vez ele foi nomeado Ranganatha Tirtha por Dandaparivritti de Vedanidhi Tirtha e finalmente pela terceira vez por Satyanidhi Tirtha, com o nome Satyanatha Tirtha. Em 1660 ele assumiu a cadeira de Uttaradi Math como o peetadhipathi, tomando o nome de Satyanatha Tirtha.

De acordo com o relato no Koñkanasthabhyudaya de Sagara Ramacharya,  Tirtha visitou Benares em um momento em que o imperador mogol Aurangazeb estava assediando os hindus lá, e o próprio Satyanatha parece ter sofrido perseguição e ter sido ajudado em uma situação difícil pelo sumo sacerdote de Gaud brâmanes de Saraswat. A mesma obra diz que ele foi contemporâneo de Keladi Chennamma (rainha de Keladi ) e Aurangazeb. De acordo com Sharma, foi presumivelmente durante este tempo que ele visitou Gaya e fortaleceu o domínio de seu matha entre os Gayapalas, que haviam sido convertidos ao Madhvismo por seu predecessor Vidyadhisha Tirtha. Satyanatha ordenou sannyasa para Keshavacharya (o nome Purvashrama de Satyabhinava Tirtha ) em 1673. No mesmo ano, Satyabhinava Tirtha sucedeu Satyanatha Tirtha como pontífice de Uttaradi Math.  Depois que Satyanatha Tirtha morreu em 1674, seus restos mortais foram guardados no matha em Veeracholapuram, uma vila em Tamil Nadu.

Trabalhos

Satyanatha Tirtha é autor de doze obras, consistindo em panfletos polêmicos, comentários sobre as obras de Madhva, Jayatirtha, Vyasatirtha, obras independentes e alguns hinos. Exceto por alguns trabalhos notáveis, muitos permanecem sem impressão. Os manuscritos são preservados em mathas em Veeracholapuram, Bangalore e Tirukoilur. Satyanatha queria imitar o exemplo e o trabalho filosófico realizado por Vyasaraja. Sua obra Abhinavamrita é um comentário sobre o Pramana-Paddhati de Jayatirtha Pramana-Paddhati é uma obra epistemológica que discute os pramanas do ponto de vista do Dvaita Vedanta. Sua obra Abhinavachandrika é composta nas mesmas linhas do Tatparya Chandrika de Vyasatirtha, que é um comentário ao Tattvaprakasika de Jayatirtha, que além de elucidar os conceitos do texto fonte, critica as alegações contra Madhva levantadas por Appaya Dikshita e outros gramáticos. Sua obra Abhinavatandava ou Abhinavatarkatandava é um tratado polêmico escrito nas mesmas linhas do Tarka Tandava de Vyasatirtha. Satyanatha Tirtha também escreveu glosas sobre os três Khandanas de Madhva. Seus comentários sobre os textos Dasaprakaranas são chamados de Parasu, o que é uma indicação de sua intenção de cortar os argumentos dos oponentes em pedaços. Suas obras são referidas como Abhinava Granthas e Parashu Granthas.

Abhinava Chandrika

Abhinava Chandrika é um comentário sobre Tattva Prakasika por Jayatirtha, que por sua vez é um comentário sobre Brahma Sutra Bhashya de Madhva (que é um bhashya ou um comentário sobre Brahma Sūtras de Badarayana ). É sua magnum opus que chega a 12.500 estrofes. Não é uma continuação de Tatparya Chandrika, mas um glossário independente, cobrindo essas porções (capI-II) comentada por Vyasatirtha Satyanatha refere-se em um de seus versos introdutórios (nº 4) ao Sattarkadipavali de Padmanabha Tirtha. Em contraste com o Tatparya Chandrika de Vyasatirtha, Satyanatha Tirtha aqui apresenta os pontos de vista de Purvapaksha e Siddhanta sob cada adhikarņa (ou capítulo), e oferece críticas sobre o primeiro de acordo com os pontos de vista de seu professor Satyanidhi Tirtha  BNK Sharma escreveu: "Sua maneira hábil de explicar o exemplo de 'Ahikundala'  construindo o termo 'vísesha' usado por Jayatirtha em Tattvaprakasika em seus sentidos gêmeos de visesa e bheda é um golpe de mestre de desenvoltura".

Abhinava Gada

Abhinava Gada ("A Nova Maça") é uma obra polêmica e expositiva em cinco capítulos. É uma obra de refutação das controvérsias teológicas provocadas por Appayya Dikshita por sua obra Madhvamatamukhamardanam e tem 4.750 estrofes. O historiador americano Anthony Grafton e o classicista Glenn WA Most diz que Abhinava-Gada é como uma nova maça que quebrou a cabeça de não-dualistas como Appayya Dikshita. BNK Sharma escreveu: "Abhinava Gada é uma crítica devastadora de Madhvamatamukhamardhanam de Appaya. Ele assume uma posição ousada em vários pontos em relação à interpretação dos textos originais que está comentando e antecipa novas objeções contra os originais e os derruba. Ele gosta do que chama de interpolações e corrupções nos textos e sugere suas próprias emendas e as justifica com gosto".

Abhinava Tandava
Abhinava Tandava ("A Nova Dança da Lógica") ou Abhinava Tarkatandava é um tratado polêmico direcionado à escola Nyaya. É uma obra volumosa e é considerada um clássico dialético de Satyanatha Tirtha. Expõe a natureza e constituição das categorias lógicas e epistemológicas do sistema Dvaita e refuta as de sistemas rivais, especialmente os de Nyaya - Vaisheshikas, na mesma linha do Tarka Tandava original de Vyasatirtha. A obra tem 11.367 estrofes.

Legado

Satyanatha Tirtha é considerado um dos principais defensores do pensamento Dvaita. Ele é reverenciado por seu pensamento filosófico e dialético, e seu papel na difusão da escola de Dvaita pelo subcontinente, especialmente em Bihar. BNK Sharma escreveu: "Uma personalidade memorável em muitos aspectos, um escritor feroz, muito ambicioso e prolífico". Satyanatha Tirtha foi elogiado por Chalāri Saṁkarṣaṇacārya em suas obras biográficas Satyanatha Abhyudaya e Satyanatha Mahatmya Ratnakara. O indologista e professor Dr.R. Nagaraja Sarma considerou Satyanatha Tirtha, juntamente com Trivikrama Panditacharya e Keshavacharya, estudiosos proeminentes que escreveram trabalhos expositivos e controversos incomparáveis por seu brilho e tratamento sistemático. O historiador Ramesh Chandra Majumdar escreveu que Satyanatha Tirtha, Vadiraja Tirtha e Raghavendra Tirtha foram os grandes estudiosos que enriqueceram consideravelmente a literatura de Dvaita por suas numerosas contribuições. Valerie Stoker considerou Satyanatha Tirtha junto com Vijayendra Tirtha, Vadiraja Tirtha, Raghavendra Tirtha e Narayanacharya como proeminentes intelectuais Dvaita, que responderam às críticas de seus rivais ao longo dos séculos XVI e XVII.

Propagação de Dvaita
O BNK Sharma creditou a Satyanatha Tirtha a conversão dos restantes Gayapalas e o fortalecimento do domínio de Madhva Siddhanta entre os Gayawala Pandas de Gaya, que haviam sido convertidos ao Madhvismo por seu predecessor Vidyadhisha Tirtha.

Influência acadêmica
Satyanatha Tirtha foi significativamente influenciado por Vyasatirtha, Jayatirtha, Padmanabha Tirtha e Madhva, na medida em que ele tomou emprestado de seu estilo e método de investigação.  Ele exerceu considerável influência sobre seus sucessores. O Chandrikamandana de Satyadhyana Tirtha deriva alguns de seus aspectos de Abhinava Chandrika. O Durghata Bhavadipa de Satyabhinava Tirtha, um comentário exaustivo sobre o Bhagvata Tatparya Nirnaya do Madhva, toma emprestado alguns de seus aspectos da obra de Satyanatha Tirtha.

Notas

Referências

Leitura adicional

  ()

 Satyabhinava Tirtha's Sri Satyanatha Guru Stuti (in Sanskrit)
 Abhinava Tandava (in Devanagari)

Ligações externas

 Sri Satyanatha Tirtha de https://www.uttaradimath.org/

Nascidos na década de 1640
Mortos na década de 1670
Hindus

Satyanatha Tirtha


Die Welsh International 2007 im Badminton fanden vom 29. November bis zum 2. Dezember 2007 in Cardiff statt.

Medaillengewinner

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=B542DC62-CB61-443A-963A-ECCA61998AAB

Badminton 2007
2007
Badmintonwettbewerb in Cardiff
BE Circuit 2007/08

Welsh International 2007


Den anden sæson af tegnefilmserien American Dad! blev sendt første gang fra 11. september 2005 til 14. maj 2006. Sæsonen består af seksten episoder og blev sendt på den amerikanske tv-station FOX.

Afsnit

2

American Dad! (sæson 2)


An Farrago racemosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Clayton. An Farrago racemosa in nahilalakip ha genus nga Farrago, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Farrago

Farrago racemosa


Saint Peter Port (sau St. Peter Port) este un oraș deluros și reședința dependenței britanice Guernsey.

Atractii turistice

 Castle Cornet
 Candie Gardens

Referințe

Guernsey
Orașe din Regatul Unit

Saint Peter Port


Elena Bacaloglu () a fost o jurnalistă și politiciană română.

Biografie
Elena Bacaloglu a fost căsătorită în 1897 cu Radu D. Rosetti dar au divorțat în același an. Elena Bacaloglu a fost o jurnalistă cunoscută inițial pentru căsătoria cu poetul Ovid Densușianu. După divorțul de acesta. Elena Bacaloglu s-a mutat în Italia și s-a căsătorit cu un italian. A devenit o susținătoare fermă a fascismului în curs de formare al lui Benito Mussolini. În 1921 a revenit în România și a dat naștere mișcării naționale fasciste italo-română, un grup care a adunat aproximativ 100 de membri și care a stabilit obiectivul de a consolida rădăcinile comune din cultura Italiei și a României, încercând, de asemenea, să propună un model ideologic extrem de similar cu fascismul italian.

Elena Bacaloglu a tradus în românește eseuri de Mussolini și Antonio Beltramelli (1879 - 1930). Ea a format în 1921 un partid fascist, . În 1923, mișcarea a fuzionat cu un alt partid, formând . Contactele Elenei Bacaloglu cu Italia i-au permis să aibă o poziție de conducere în noul partid, în care, totuși, nu a obținut consensul dorit.

Elena Bacaloglu a fost una dintre cele două femei care au condus partide de inspirație fascistă în perioada interbelică. Cealaltă a fost englezoaica  (1895 - 1935), fondatoare a mișcării fasciste britanice în 1923.

De asemenea, ea a purtat o corespondență cu scriitorul .

Opera literară

 Despre simbolism și Maeterlinck, București, 1903;
 În luptă, vol. I, București, 1906; vol. II: Două forțe, București, 1908;
 Naples et son plus grand poete, Neapole, 1911;
 Bianca Milesi e Giorgio Asachi, Roma, 1912;
 Preuves d'amour, prefață de Helene Vacaresco, București, 1914;
 Per la Grande Rumania, București, 1915;
 Movimento nazionale fascista italo-rumeno, Milano, 1923.

Traduceri
 Carmen Sylva, Robia Peleșului, București, 1897.

Note

Bibliografie

 "Buletin politic etc.", in Vestul României, Nr. 32/1923 (digitized by the Babeș-Bolyai University Transsylvanica Online Library)
"O mare prietenă a Italiei: Elena Bacaloglu", in Cele Trei Crișuri, Nr. 7-8/1933, p. 95–96
Victor Babeș, "Răspuns rostit de D-l Prof. Dr. Victor Babeș", in George Bacaloglu, Ardealul ca isvor cultural: Discurs de recepțiune rostit la Ateneul Român la 1 iunie 1924. Publicațiile Secției de Propagandă Crișul Negru, No. 10, Cele Trei Crișuri, Oradea-Mare, 1924, p. 12–16
Maria Bucur, "Romania", in Kevin Passmore (ed.), Women, Gender and Fascism in Europe, 1919–45, Manchester University Press, Manchester, 2003, p. 57–78.
 Carmen Burcea, "Propaganda româneascã în Italia în perioada interbelică" , in Revista de Științe Politice și Relații Internaționale, No. 1/2005, p. 94–108
Anca Calangiu, Mihai Vatan, Maria Negraru, Ovid Densusianu 1873–1938. Biobibliografie, Central University Library, Bucharest, 1991.
George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini până în prezent, Editura Minerva, Bucharest, 1986
Roland Clark, Sfîntă tinerețe legionară. Activismul fascist în România interbelică, Polirom, Iași, 2015.
Emanuela Costantini, Nae Ionescu, Mircea Eliade, Emil Cioran: antiliberalismo nazionalista alla periferia d'Europa, Morlacchi Editore, Perugia, 2005.
 Nicoleta Epure, "Relațiile româno-italiene de la sfârșitul Primului Război Mondial la 'Marșul asupra Romei' (noiembrie 1918 – octombrie 1922). Geneza unor contradicții de lungă durată", in the Dimitrie Cantemir Christian University Analele UCDC. Seria Istorie, Vol. I, Nr. 1, 2010, p. 112–117
Armin Heinen, Legiunea 'Arhanghelul Mihail': o contribuție la problema fascismului internațional, Humanitas, Bucharest, 2006.
Angelo Mitchievici, Decadență și decadentism în contextul modernității românești și europene, Editura Curtea Veche, Bucharest, 2011.
 Andrei Moldovan, "Din corespondența lui Liviu Rebreanu", in Vatra, Nr. 11/2011, p. 20–68
Lucian Nastasă,
 Intimitatea amfiteatrelor. Ipostaze din viața privată a universitarilor "literari" (1864–1948) , Editura Limes, Cluj-Napoca, 2010.  ; e-book version at the Romanian Academy George Bariț Institute of History
 Antisemitismul universitar în România (1919–1939). Mărturii documentare, Editura Institutului pentru Studierea Problemelor Minorităților Naționale & Editura Kriterion, Cluj-Napoca, 2011.
Neonila Onofrei, Lucreția Angheluță, Liana Miclescu, Cornelia Gilorteanu, Tamara Teodorescu, Bibliografia românească modernă (1831–1918). Vol. I: A-C, Editura științifică și enciclopedică, Bucharest, 1984
Stanley G. Payne, A History of Fascism, 1914–1945, University of Wisconsin Press, Madison, 1995.
Filippo Sallusto, Itinerari epistolari del primo Novecento: lettere e testi inediti dell'archivio di Alberto Cappelletti, Luigi Pellegrini Editore, Cosenza, 2006.
 Raluca Tomi, "Italieni în slujba Marii Uniri. Mărturii inedite", in Revista Istorică, Nr. 3–4/2010, p. 279–292 (republished by The Research Group for the History of Minorities)

Nașteri în 1878
Nașteri pe 19 decembrie
Decese în 1947
Absolvenți ai Collège de France
Absolvenți ai Universității din București
Bucureșteni
Bulgari din România
Critici literari români
Decese în București
Editori de ziare români
Eseiști din secolul al XX-lea
Eseiști români
Fasciști români
Înmormântări în Cimitirul Bellu
Oameni de afaceri români
Președinți de partide politice din România
Propagandiști români
Publiciști români
Romanciere române
Români ai Primului Război Mondial
Români expatriați în Italia
Scriitoare din secolul al XX-lea
Scriitoare române
Scriitori din București
Scriitori exofoni români
Scriitori români de limbă franceză
Traducători români
Traducători din italiană în română
Traducători din secolul al XX-lea

Elena Bacaloglu


An Dactylodenia klingeana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Paul Friedrich August Ascherson ngan Karl Otto Robert Peter Paul Graebner, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Eduard Peitz. An Dactylodenia klingeana in nahilalakip ha genus nga Dactylodenia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactylodenia

Dactylodenia klingeana


Yolanda Soler Grajera (Madrid, 9 de enero de 1971) es una deportista española que compitió en judo. Ganó una medalla de bronce olímpica.

Carrera deportiva
Participó en dos Juegos Olímpicos de Verano en los años 1992 y 1996, obteniendo una medalla de bronce en la edición de Atlanta 1996 en la categoría de . Ganó seis medallas en el Campeonato Europeo de Judo entre los años 1991 y 1998.

Palmarés internacional

Premios y distinciones
 Mejor Deportista Femenina de 1995 en los Premios Deportivos Provinciales de la Diputación de Alicante.
  Medalla de Plata de la Real Orden del Mérito Deportivo, otorgada por el Consejo Superior de Deportes (1996)

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Yolanda Soler en databaseOlympics.com

Judokas de España
Judokas de España en los Juegos Olímpicos de Atlanta 1996
Judokas de España en los Juegos Olímpicos de Barcelona 1992
Medallistas olímpicos de bronce de España
Medallistas olímpicos de bronce de judo
Medallistas olímpicos de bronce de Atlanta 1996
Nacidos en Madrid

Yolanda Soler


Haare ist eine Wüstung, die sich einst westlich von Etzdorf in Sachsen-Anhalt befand.

Lage
Haare ist an der einstigen Quelle des Etzdorfer Baches, nahe dem alten Etzdorfer Schachtteiche gelegen.

Literatur
 Eberhard Eigendorf: Zur Siedlungskunde des Raumes um Eisleben, Band 1 von Schriften aus den Museen der Lutherstadt Eisleben, 1960

Wüstung im Saalekreis

Haare (Wüstung)


Thales Leites Lourenço (født 6. september 1981 i Rio de Janeiro i Brasilien) er en brasiliansk MMA-udøver, der konkurrerer i organisationen Ultimate Fighting Championship (UFC).

MMMA

Tidligere karriere

Leites begyndte at træne Brasiliansk Jiu-jitsu i 1999 og fik efter bare 4 år sort bælte under Welton Ribeiro. I 2001 vandt han det Brasilianske mesterskab og kom på en tredje plads i VM, 2002 vandt han Copa do Mundo.

Han fik sin professionelle MMA-debut i november 2003, hvor kampen sluttede med en submission-sejr for Leites som endte med at vinde sine første 9 MMA-kampe.

Ultimate Fighting Championship
Thales Leites fik sin debut i UFC på The Ultimate Fighter 4 Finale den 11. november 2006 da han tabte til danske Martin Kampmann. Tanken var dog at han skulle have debuteret et par måneder tidligere mod Nate Marquardt men problemer med Leites visum gjorde at matchen blev aflyst. Nederlaget mod Kampmann blev Leites første som professionel fighter.

Leites vandt efter dette sejre i træk i i UFC, heriblandt en kontroversiel dommer afgørelse mod Nathan Marquardt på point efter at Marquardt havde fået fratrukket 2 point på grund af regelbrud i den anden og tredje omgang.

Leites fik en titelkamp i UFC:s mellemvægtsdivision mod den regerende mester Anderson Silva på UFC 97 den 18. april 2009. Kampen gik alle omgangene og Silva blev tildelt sejeren med dommerstemmerne 49-46, 48-47 och 50-46. Efter at Leites tabte sin næste kamp valgt UFC ikke at for længe kontrakt med ham.

Han vendte dog tilbage i UFC-organisationen med en sejr over Tom Watson på UFC 163 den 3. august, 2013.

Han kæmpede hovedkamp mod Michael Bisping på UFC Fight Night: Bisping vs. Leites i Glasgow i Skotland den 18. juli, 2015. Leites tabte en tæt kamp via split decision.

Han tabte til svenske Jack Hermansson på knockout (slag) på UFC 224 den 12. maj 2018 Rio de Janeiro i Brasilien.

Privatliv
Leites og hans kæreste fik en datter ved navn Valentina i juli, 2009.

Referencer

Eksterne henvisninger

MMA-udøvere fra Brasilien
Kampsportsudøvere

Thales Leites


Şensi Eyalet Stadyumu (), Çin'in Xi'an şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyumdur.
Bu stadyum Zhuque Stadyumu () olarak da bilinir. Çoğunlukla futbol ve atletizm müsabakaları için kullanılan Şensi Eyalet Stadyumu, 57.000 seyirci kapasitelidir. 2005 ile 2007 yılları arasında Coca-Cola Stadyumu () olarak da bilinirdi.

Çin'deki stadyumlar
Stadyum
Xi'an

Şensi Eyalet Stadyumu


Betonika (ljekovita bukvica, ljekoviti čistac, kosmata bukvica, ranilist, lat. Betonica officinalis, sin. Stachys officinalis), ljekovita je biljka iz porodice Lamiaceae, nekada uključivana u rod čistac (Stachys), a danas rodu Betonica (rani list ili bukvica). Nazivi bukvica, čistac i rani list u hrvatskom jeziku označavaju i rod Stachys.

Betonika raste u Europi, Zapadnoj Aziji i Sjevernoj Africi. Kod nas raste na livadama i po svijetlim šumama.

Primjena u narodnoj medicini
U narodnoj medicini se koristi kao dekokt protiv katara dišnog trakta, kao i protiv artritisa. Rizom je prije bio korišten kao emetik i laksativ.

Biljka se dugo koristi u narodnoj medicini kao hemostatik, antihipertenziv; homeopatski se pripravci koriste kod astme.

Jestivost
Mladi se listovi mogu koristiti kao povrće.

Dodatna literatura
Wilfort,R. Ljekovito bilje i njegova upotreba,Zagreb 1974.

Vanjske poveznice
https://pfaf.org/user/Plant.aspx?LatinName=Stachys+officinalis

Izvori

Lamioideae
Ljekovito bilje
Samoniklo jestivo bilje

Betonika


An Aloe ngongensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hugh Basil Christian. An Aloe ngongensis in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aloe

Aloe ngongensis


Keisuke Saka (født 7. maj 1995) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Shonan Bellmare.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Keisuke Saka


Rolf Walter ( - 1 de abril de 2022) foi um matemático alemão.

Formação e carreira
Walter obteve um doutorado 1963 na Universidade de Freiburgo, orientado por Martin Barner, com a tese Über zweidimensionale Flächen mit Schmieglinien im vierdimensionalen affinen Raum. Obteve a habilitação em 1968 em Freiburg, com a tese Zur allgemeinen und projektiven Kinematik einparametriger Ebenenscharen. De 1972 até sua aposentadoria foi professor de geometria diferencial na Universidade Técnica de Dortmund.

Entre outras coisas, lidou com a geometria diferencial de superfícies no espaço quadridimensional (incluindo em sua dissertação), geometria diferencial projetiva e convexidade e publicou livros sobre análise, álgebra linear e geometria diferencial.

Dentre seus doutorandos consta Victor Bangert.

Publicações
Lineare Algebra und analytische Geometrie, 2. Edição, Vieweg 1985
Einführung in die Lineare Algebra, 4. Edição, Vieweg 1996
Differentialgeometrie, 1978, 2. Edição, BI Wissenschaftsverlag 1989
Einführung in die Analysis, 3 Volumes, De Gruyter 2007, 2009
Konvexität in riemannschen Mannigfaltigkeiten, Jahresbericht der Deutschen Mathematiker-Vereinigung, Volume  83, 1982, p. 1–31

Ligações externas
 Página pessoal

Professores da Universidade Técnica de Dortmund
Geômetras diferenciais do século XX
Matemáticos da Alemanha do século XX

Rolf Walter