Arena AufSchalke (), currently known as Veltins-Arena () for sponsorship reasons, is a retractable roof football stadium in Gelsenkirchen, North Rhine-Westphalia, Germany. It opened on 13 August 2001, as the new home ground for Bundesliga club FC Schalke 04.

It hosted the 2004 UEFA Champions League Final and five matches at the 2006 FIFA World Cup, including a quarter-final and it will host four matches in Euro 2024. It has a capacity of 62,271 (standing and seated) for league matches and 54,740 (seated only) for international matches. The stadium has a retractable roof and a retractable pitch. The naming rights to the stadium were sold on 1 July 2005 to German brewery Veltins.

History
Plans to construct a new stadium emerged in the late 1990s, as fans and managers sought to move out of the outdated Parkstadion, and create a thoroughly modern multifunctional arena. Following Schalke 04's historic 1997 victory in the UEFA Cup, and the club's upcoming 100th anniversary in 2004, the contract to construct a €186 million stadium was given in 1998 to the German construction firm HBM.

Site and layout
The site chosen for Schalke 04's new stadium is in the direct vicinity of the old Parkstadion, on an extensive piece of club owned property known as the "Berger Feld". Unfortunately, two mine shafts of the "Consolidation" and "Hugo" coal-mines run directly beneath this field at a depth of 800 m. These shafts (in use until 2000) would have caused unwanted shifts and tensions that could have compromised the structural integrity of the stadium. To avoid this, the main axis was rotated from the classic north–south arrangement to a northeast–southwest alignment, making the arena parallel to the mines.

The Veltins-Arena was created as a multi-functional arena of two tiers that completely surround the playing field. These allow for a league capacity of 62,271 spectators (standing and seated) and an international capacity of 54,740. For league matches, the North stand is left as standing rows (capacity: 16,307) to accommodate the Schalke 04 fans, while for international matches, these are converted to seats (capacity: 8,600). The 72 VIP lounges form a ring around the entire stadium, separating the first tier from the second tier. On the main Western grandstand, the VIP capacity is increased by a second level of lounges directly beneath the main belt.

The foundation for the stadium was created out of cast concrete and  of packed slag, a waste product from the steel smelting industry. These were packed into mounds to support the four main stands, which were made out of pre-fabricated, reinforced concrete sections. Leading into the four corners of the arena are  tunnels, which serve both as access for construction and assembly, and as ventilation for the interior.

Roof and pitch
The Veltins-Arena features a Teflon-coated fiberglass canvas retractable roof, which spans the entire stadium. The roof is supported by a rectangular truss that is suspended above the field, which is in turn connected to the main building via 24 steel pylons. The center of the roof can be opened into two halves, allowing for an opened or covered stadium, depending on weather and event. To reduce the exterior noise of up to 105 decibels during concerts, a second layer of Teflon-coated fiberglass canvas was added over the first, creating a dampening air cushion. Hanging  over the center of the pitch are four video screens, each with a surface area of . The centrally suspended scoreboard, similar to those found inside indoor sports arenas, was the first of its kind in football stadium, and has since been copied in the Commerzbank-Arena in Frankfurt and the Esprit Arena in Düsseldorf.

Like the Sapporo Dome in Japan, the State Farm Stadium and Allegiant Stadium in the U.S. and the GelreDome in the Netherlands, the Veltins-Arena features a slide-out pitch. Supported by a  substructure, the playing field can be moved in and out of the stadium within four hours. This has several advantages:
The grass playing surface can grow under normal outside conditions without suffering from a lack of circulation and light as in other arenas.
The football pitch is not damaged during indoor events such as concerts.
The floor of the multi-functional hall can be converted and retro-fitted within a short amount of time.
The outside area that is not occupied by the field can be used as parking facilities for buses during football matches.

Catering and venues
To provide for over 60,000 spectators, the Veltins-Arena is equipped with an abundance of catering facilities. With 15 small restaurants, 50 grilling stations and 35 cafés, the stadium can serve up to  of sausages, 7,000 pretzels, and  of pizza in one day. These catering areas are connected to a  long beer-line, supplying them with roughly  of beer per match day.

Other events
The Veltins-Arena has hosted an array of important events, including the UEFA Champions League final of 2004. During the renovation of Rheinstadion in Düsseldorf, the Arena served as the temporary home of the Rhein Fire of NFL Europe, an American football league. World Bowl XII was hosted by the stadium. The versatility of the stadium was put to the test in May 2004 when the Veltins-Arena hosted a pop concert, a Bundesliga match and an NFL Europe game all within 96 hours. Other events have included the biathlon World Team Challenge exhibition race, stock car races and operas. In June 2009, it was the scene of a world heavyweight championship boxing match between Wladimir Klitschko and Ruslan Chagaev, which drew an audience of 60,000. On 18 July 2023, the Veltins-Arena decided to bid for one of the UEFA Europa League final or a UEFA Women's Champions League final for either 2026 or 2027.

2006 FIFA World Cup

The stadium was one of the venues for the 2006 World Cup. However, because FIFA controls all sponsorship associated with its tournaments (including that of competition venues), the arena was called FIFA World Cup Stadium Gelsenkirchen (; ) during the World Cup. Wayne Rooney was sent off for England in the quarterfinal game against Portugal.

The following games were played at the stadium during the 2006 World Cup:

2007 Speedway Grand Prix of Germany

The Veltins-Arena hosted the final Grand Prix of the 2007 motorcycle speedway World Championship season on 13 October 2007, the 2007 Speedway Grand Prix of Germany, the 100th Grand Prix in the history of the competition. It was billed as "The richest minute in motorsport". The winner of the event won US$100,000 by virtue of winning the final heat of the event, with each heat taking about one minute to complete. 25,000 fans saw the Grand Prix won by Swedish rider Andreas Jonsson, who beat American Greg Hancock, and Australians, Jason Crump and Leigh Adams in the final. Nicki Pedersen who went out of the competition at the semi-final stage was crowned World Champion.

The temporary speedway track at the Veltins-Arena was  in length. Andreas Jonsson and Greg Hancock jointly hold the four-lap record having set a time of 56.9 seconds in heats 21 and 23 respectively.

2008 Speedway Grand Prix of Germany
The Veltins-Arena was supposed to host the 2008 Speedway Grand Prix of Germany. It was scheduled to take place on 11 October 2008. However, the meeting was cancelled because the track (temporary) was deemed unsafe by the Fédération Internationale de Motocyclisme (FIM) jury due to adverse weather conditions (even though the retractable roof was closed for the duration of laying the track). The event was re-staged at the Polonia Stadium, Bydgoszcz, Poland, on 18 October and was renamed the 2008 FIM Final Speedway Grand Prix.

2010 Ice Hockey World Championship
The opening game of the 74th IIHF World Championship took place at Veltins-Arena on 7 May 2010. At this occasion the crowd of 77,803 set a then World Record for ice hockey attendance. The host team Germany beat the United States 2–1 in overtime.

2018 German Darts Masters
The stadium hosted the 2018 German Darts Masters. The event achieved a record-breaking attendance of 20,210, the most ever at a darts event. The event was won by Mensur Suljović.

UEFA Euro 2024
The stadium will be one of the venues for the UEFA Euro 2024. However, due to sponsorship contracts, the arena will use its non-sponsored name during the tournament.

The following matches will be played at the stadium:

Concerts

The arena is frequently used as a venue to host concerts. It has hosted three editions of the Rock im Pott festival, in 2012, 2013, and 2017 with artists like Placebo, The BossHoss, Red Hot Chili Peppers, Biffy Clyro, Deftones, Casper, Tenacious D, Volbeat and System of a Down. The arena hosted other concerts besides Rock im Pott by artists like The Rolling Stones, Bruce Springsteen, Bon Jovi, Guns N' Roses, Robbie Williams, Metallica, AC/DC, U2, Coldplay, Depeche Mode, Hardwell, Ed Sheeran, Pur, Herbert Grönemeyer and Pink.

It is one of the stages for an upcoming Rammstein stadium tour and Taylor Swift's highly-anticipated Eras Tour.

Inspiration of other stadiums

Highly acclaimed, the Veltins-Arena served as a model for State Farm Stadium. This stadium shares features with its German counterpart such as a retractable roof and a slide-out pitch. Veltins-Arena has also been a source of inspiration for Friends Arena. The arena also has ties to Lucas Oil Stadium. In that stadium, the retractable-roof also opens lengthwise from the center to the touchlines.

See also

Speedway Grand Prix of Germany

References

Further reading
Gernot Stick, Stadien 2006, Basel: Birkhäuser 2005
Stahlbau Spezial: Arenen im 21. Jahrhundert, Berlin: Ernst & Sohn, Ausg. Januar 2005

External links

Official site

American football venues in Germany
2006 FIFA World Cup stadiums
UEFA Euro 2024 stadiums
Football venues in Germany
Sports venues in North Rhine-Westphalia
Retractable-pitch stadiums
Retractable-roof stadiums in Europe
FC Schalke 04
Sport in Gelsenkirchen
2001 establishments in Germany
Sports venues completed in 2001

Arena AufSchalke


Ayame Goriki (剛力 彩芽, Gōriki Ayame?, nascută 27 august 1992 în Prefectura Kanagawa) este o actriță și un model.

Filmografie

Seriale TV
 ChocoMimi (TV Tokyo, 2007-2008), Bambi (Mori Kojika)
 Battery (NHK, 2008), Ai Asakura
 Love Letter (TBS, 2008-2009), Yoko Ochi (teen)
 Taisetsu na Koto wa Subete Kimi ga Oshiete Kureta (Fuji TV, 2011), Nozomi Sonoda
 Koi Suru Nihongo (NHK, 2011), Nanaka
 Tōi Hi no Yukue (WOWOW, 2011), Reika Miyawaki
 Asukō March: Asuka Kōgyō Kōkō Monogatari (TV Asahi, 2011), Momo Aizawa
 IS (TV Tokyo, 2011), Miwako Aihara
 The Reason I Can't Find My Love (Fuji TV, 2011, ep2-4,7,9-10), Momoko Hanzawa
 Teen Court: 10-dai Saiban (NTV, 2012), Misato Niyakouji
 Hissatsu Shigotonin 2012 (TV Asahi, 2012), Oharu
 W's Tragedy (TV Asahi, 2012), Sayaka Mido
 Mirai Nikki - Another: World (Fuji TV, 2012), Yuno Furusaki
 Beginners! (TBS, 2012), Hiro Momoe
 Irodori Himura Episode 1 (TBS, 2012), Yui
 Yae no Sakura (NHK, 2013), Yuki Hinata(Yuki Naitō)
 Biblia Koshodō no Jiken Techō (Fuji TV, 2013), Shioriko Shinokawa
 Kurokōchi (TBS, 2013), Mayo Seike
 Watashi no Kirai na Tantei (TV Asahi, 2014), Akemi Ninomiya
 Asunaro San San Nana Byōshi (Fuji TV, 2014), Saya Matsushita
 Kindaichi Kōsuke vs Akechi Kogorō Futatabi (Fuji TV, 2014), Hoshiko Ryūjō
 Legal High Special (Fuji TV, 2014)
 Taishi Kakka no Ryōrinin (Fuji TV, 2015), Ray Tee Lan
 Kuroi Gashū (TV Tokyo, 2015), Ai Numada
 Tenshi to Akuma: Mikaiketsu Jiken Tokumei Kōshōka (TV Asahi, 2015), Hikari Maita

Filme
 Gekijo-ban: Kaidan Restaurant (2010), Jun Takase
 Onīchan no Hanabi (2010), Hiromi Hayase
 Quartet! (2012), Misaki Nagae
 Gatchaman (2013), Jun Ōtsuki
 The Kiyosu Conference (2013), Matsuhime
 Black Butler (2014), Shiori Genpō (Kiyoharu)
 L DK (2014), Aoi Nishimori

Referințe

Legături externe

 Official blog   (Japanese)
  (Japanese)
 Agency Profile  (Japanese)
 Ayame Goriki on Sony Music Entertainment Japan (Japanese)
 Twitter (Japanese)

Nașteri în 1992
Actrițe japoneze
Idoli japonezi
Oameni în viață

Ayame Goriki


Rosenda Monteros (31. kolovoza 1935. — 29. prosinca 2018.) bila je meksička glumica, rođena u Veracruzu kao Rosa Méndez Leza. Njezin je muž bio redatelj Julio Bracho.

Filmografija
Llévame en tus brazos — Marta, Ritina sestra
Nazarín (film) — Prieta
El esqueleto de la señora Morales
Sedmorica veličanstvenih — Petra
Tiara Tahiti — Annie
Pampa salvaje — Rucu
¡Dame un poco de amooor...!
Valería
Lucía Sombra — Matilde
El coleccionista de cadáveres — Valerie
Rapiña
La casa de Bernarda Alba (film)
Cuando los hijos se van (telenovela) — Elvira
El amor no es como lo pintan — María Elena Ramírez

Izvori i bilješke

Meksički televizijski glumci
Meksički filmski glumci

Rosenda Monteros


Ernest Monin, né le  à Besançon et mort le  à Paris, est un médecin et vulgarisateur médical français.

Biographie

Né le 13 septembre 1856 à Besançon, Ernest Monin est le fils de Rachel Lévy et de Louis Henri Monin, professeur d'Histoire à la faculté de Lettres. L'historien Hippolyte Monin est son frère aîné.

En étudiant la médecine, Ernest Monin a suivi les traces de son grand-oncle, le docteur en médecine et botaniste amateur Romain Monin (1783-1860), actif à Saint-Pétersbourg (1815-1829) puis à Blois.

En 1877, Ernest Monin devient docteur en médecine à l'âge de 21 ans, après avoir soutenu une thèse sur la Pathogénie des oreillons à la Faculté de médecine de Paris.

Rédacteur scientifique du journal Gil Blas dès 1879, secrétaire de la rédaction du Journal d'hygiène et de la Revue de thérapeutique, collaborateur du Journal de la Santé, membre de la Société des gens de lettres, il publie au cours de sa carrière plus de cinquante ouvrages de vulgarisation médicale. Il a ainsi contribué à répandre les principes hygiénistes auprès du grand public.

Médecin de l'octroi de Paris (1881), secrétaire général de la Société française d'hygiène (1882), médecin-inspecteur des écoles de Paris (1884), membre du jury de plusieurs expositions internationales, il est nommé officier de l'Instruction publique en 1885 et chevalier de la Légion d'honneur en 1888. Il est promu au rang d'officier de cet ordre en 1913.

Franc-maçon fasciné de spiritualités exotiques, ami de Catulle Mendès et proche de plusieurs autres écrivains et journalistes, il fréquente le cabaret du Chat noir ainsi que les milieux littéraires, artistiques et humoristiques des « fumistes », « hydropathes » et autres « hirsutes ». Il participe ainsi à l'exposition des Arts incohérents en 1884.

Le 2 décembre 1889, il épouse sa cousine issue de germain Adèle-Élisabeth-Marie Monin (1866-1951), fille du négociant Hector Monin (maire du 3 arrondissement en 1904-1905). Les témoins du marié sont deux de ses confrères, Anthelme Combe et le député Stephen Pichon. Un autre député et ami d'Ernest, le docteur Émile Chautemps, prend la parole en l'honneur des jeunes mariés.

Mort le 18 décembre 1928 en son domicile du  du boulevard Raspail, il a légué  francs à la Société des gens de lettres et un ensemble hétéroclite de 1400 « bibelots » au musée de sa ville natale. Entrés dans les collections municipales en 1931, ces objets sont conservés et en partie exposés au Musée des Beaux-Arts et d'Archéologie de Besançon.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

 L.-G. Mostrailles (Léo Trézenik et Georges Rall), Têtes de pipes, Paris, Léon Vanier, 1885 -94 (consultable en ligne sur Gallica).
 Nos Docteurs (1 série), Paris, Hirschler, s.d. [1896],  (consultable en ligne sur Gallica).

Liens externes

Naissance en septembre 1856
Naissance à Besançon
Décès dans le 7e arrondissement de Paris
Décès en décembre 1928
Décès à 72 ans
Médecin français du XIXe siècle
Journaliste scientifique
Écrivain et médecin
Membre de la Société des gens de lettres
Officier de l'Instruction publique
Officier de la Légion d'honneur
Hydropathe
Personnalité inhumée au cimetière du Père-Lachaise (division 8)

Ernest Monin


Idli (limba kannada: ಇಡ್ಲಿ; limba malayalam: ഇഡ്ഡലി; limba tamilă: இட்லி; limba telugu: ఇడ్లీ) este o mâncare caracteristică bucătăriei din sudul Indiei și din Tamil Nadu.

Idli sunt prăjituri de formă rotundă-plată, obținute dintr-un amestec de orez și linte, pregătite la abur. Adesea sunt consumate ca mic dejun, de multe ori servite cu chutney și sambar.

Galerie

Legături externe

Bucătăria indiană

Idli


Željeznički čvor u Zagrebu je sjecište koridora X. i V.b. Čvor čini 14 željezničkih pruga od kojih je 10 pruga isključivo za teretni promet.

Promet
Organizacija prometa u čvoru organizirana je na način da svi tranzitni vlakovi prolaze Glavni kolodvor, koji je i polazni i krajnji kolodvor za lokalne vlakove. Ogranak V.b koridora za putnički promet prolazi kroz čvor rutom iz smjera Rijeke i Karlovca preko Glavnog kolodvora do Dugog Sela i dalje prema svom odredištu.

Teretni promet iz Rijeke i Karlovca ide preko Ranžirnog kolodvora i Žitnjaka prema Dugom Selu.

Promet u Zagrebu
Željezničke pruge u Hrvatskoj

Zagrebački željeznički čvor


اللُر (بضم اللام) أو اللور هم شعب إيراني متواجد في إيران والعراق، يتحدثون لغة لوري التي ترتبط ارتباطًا وثيقًا بالكُرديّة الجنوبية، مع بعض أوجه التشابه مع الفارسية، ويضيف أن الشرفنامة لشرف خان بدليسي «ذكرت سلالتي لور بين السلالات الكردية الخمس التي كانت تتمتع في الماضي بملكية أو أعلى شكل من أشكال السيادة أو الاستقلال». ويتركز تواجدها في محافظات لرستان، خوزستان، إيلام، بختياري، فارس، بوشهر، أصفهان.

اللغة
تعتبر اللغة اللورية أقرب اللغات إلى اللغة الفارسية في محافظة فارس.
تنقسم اللغة اللورية إلى لهجتين رئيستين:
 اللهجة البيزوقية وهي الأكثر انتشاراً شديدة الشبه باللغة الفارسية يتكلموها اللور في محافظات لورستان وخوزستان وفارس وبوشهر.
 اللهجة الكوشيكية وهي متاثرة باللغة بالكردية الجنوبية يتكلمها بعض اللور في بعض مناطق همدان وفي بعض المناطق القريبة من الحدود العراقية.
ولهجات لورية أخرى شبيه باللغة الفارسية:
 اللهجة البختیاریة

الفحوصات الجنينة
من الناحية الجينية يعتبر اللور مجموعة منفصلة عن جميع الإيرانيين وينتمون إلى السلالة الجينية (R1b1a2a-L23).

الثقافة
وعلى الرغم من أن سلطة شيوخ القبائل لا تزال تؤثر تأثيرا قويا بين السكان الرحل، فإنها ليست مهيمنة بين سكان المناطق الحضرية المستقرين. تتمتع النساء اللريات بحرية أكبر بكثير من النساء في المجموعات الأخرى داخل المنطقة. والرقصات اللوریة هي السمة المميزة القومية والثقافية المميزة لهذا الشعب.

نقاط التواجد
إضافة إلى تمركز اللر في لرستان، فإن هناك جالية منهم يُقدّر عددها بنحو خمسة آلاف نسمة تتواجد في سلطنة عمان، رحلوا إثر اكتشاف النفط هناك.

الديانة

يعتنق اللور الإسلام، وينتمي اللور الفرس إلى المذهب الشيعي.

مراجع

شعوب أصلية في الشرق الأوسط
مجتمعات إسلامية
مجموعات عرقية إيرانية
مجموعات عرقية في الشرق الأوسط
مجموعات عرقية في العراق
مجموعات عرقية في إيران
محافظة أصفهان
محافظة تشهارمحال وبختياري
محافظة خوزستان
محافظة طهران
محافظة عيلام
محافظة فارس
محافظة كهكيلوية وبوير أحمد
محافظة لرستان
محافظة همدان

لر


D'Youville University (D'Youville or DYU) is a private university in Buffalo, New York. It was founded as D'Youville College in 1908 and named by the Grey Nuns after the patroness saint Marie-Marguerite d'Youville. As of fall 2020 D'Youville College serves 2,785 students (1,475 undergraduate, 1,310 graduate) and has 54 degree majors the health sciences, business, and liberal arts for undergraduate and graduate students. In February 2022, the New York State Board of Regents approved a name change to D'Youville University.

Campus

Located in Western New York on the Lower West Side of the City of Buffalo, the campus is in an urban setting a few blocks from the Peace Bridge on the Canadian border. The campus has 15 buildings with classrooms, laboratories, residential and athletics facilities. There are two student housing buildings and one outdoor athletics complex.

D'Youville is on Porter Ave, one of seven parkways in the Buffalo Olmsted Park System. The Park System was designed by Frederick Law Olmsted and Calvert Vaux in 1868, ten years after designing Central Park in New York City.

CannonDesign was retained to develop D'Youville's most recent campus Master Plan and the major priorities of that planning effort are focused toward revitalizing the campus in ways that improve its connection to the Buffalo Olmsted Park System, as well as beautifying the Lower West Side of Buffalo and improving the connectivity and traffic flow through the local neighborhoods. Prior campus planning has also been conducted in collaboration with Stiegliz Snyder Architecture and University at Buffalo's Department of Urban and Regional Planning.

History

Immigration
Marie-Marguerite d'Youville (1701-1771) was born in Quebec, she married Francois d'Youville in 1722 and had six children. Following the passing of Francois, Marguerite was left to raise two young children, after burying her father, her husband, and four of their children. Her desire to serve those in need went against the social conventions of Marguerite's generation, leading her and three other women to establish the Sisters of Charity in 1737 — a service-oriented organization commonly known as the Grey Nuns. The Sisters of Charity committed themselves to fighting for the rights of the most marginalized of society in Canada. After 1840, the order rapidly expanded, and over the next 100 years became a major provider of health care and other social services throughout Quebec, Western and Northern Canada, and the northern United States.

Following an invitation from the Oblates of Mary Immaculate (O.M.I.), the Grey Nuns moved from Canada to Buffalo, New York in October 1857. Initially, the Grey Nuns lived in a 6-room convent when they opened the Holy Angels School. The school's first official building was the Koessler Administration Building, which was built in 1872 but not dedicated and named as such until 2003. The Koessler Administration Building was expanded three times to meet the growing needs of the Grey Nuns. First, east and west wing expansions were constructed in the last 1800s. Then, the Prospect Ave wing was added in 1907.

Incorporation

D'Youville was founded as an all-girls Roman Catholic school. The institution was incorporated and filed in the Secretary of State's Office on February 13, 1865, under the name, "The Holy Angels Infirmary Academy and Industrial School for Benevolent, Charitable, and Scientific Purposes". The New York State Legislature granted a charter to become a college on April 8, 1908, being accredited by the University of the State of New York. This initial charter was amended to change the name of incorporation to "D'Youville College," after the patroness Saint Marie-Marguerite d'Youville. D'Youville was initially founded as an institution focused on education and the liberal arts, with particular emphasis on women, students of immigrant status, and populations that lived in under-resourced communities. In February 2022, the "D'Youville College" charter was amended again to become "D'Youville University."
On May 12, 1912, D'Youville conferred three Bachelor of Arts degrees to Mary Brennen, Pauline Garnett, and Elizabeth Gosselin, one Master of Arts degree to Helena Sheehan, and one honorary Doctor of Music degree to Elizabeth Cronin. Mary Brennan, of the first graduating class of D'Youville wrote the following to describe D'Youville at the time of her graduation: "The popular opinion was that girls' schools were completely impractical, a little sewing, a little painting, some music, enough English and history to enhance your conversation and social graces. D'Youville was far from such. Each girl was given the opportunity to fit herself for the business world, to be a well-educated helpmate as wife and mother. There were excellent courses in languages, in science, mathematics and history taught by superior professors...certainly none in sewing or etiquette."Over the next several decades objectives of study emphasized the teaching professions and intellectual interests guided students toward extra-curricular activities focusing on dance, music, drama, language, and political debate. The entire student body was 37 in 1912, then enrollment grew from 104 to around 400 students at the end of the 1940s. As the United States entered into WWII, D'Youville expanded its educational focus to include nursing programs and became the first college to offer baccalaureate degree programs for women in Western New York. Student enrollment continued to grow steadily though the mid-century period. At the same time the population of Buffalo, New York approached its peak of approximately 580,000 people.

Mid-century expansion

As the U.S. economy bounced back from the great depression in the 1950s, D'Youville's enrollment began increasing and stimulated need for a larger campus. As a result of D'Youville's growth during the late-1950's and 1960's, many of the campus buildings possess a mid-century architectural style.

Six campus buildings were erected between 1956 and 1969, largely driven by the vision and fundraising of Sister Francis Xavier Lynch. The original campus library building was built in 1956. Madonna Hall was built in 1959. Mary Agnes Hall was built in 1964. The Health Science Building was erected in 1966 and is currently referred to as the Dr. Pauline M. Alt Building. The College Center and Gymnasium were constructed in 1969. Marguerite Hall was also constructed in 1969.

D'Youville remained a women's college until 1970, men started being admitted in 1971.

The transition to co-ed was controversial and met with resistance at the time, however, the change was necessary to navigate enrollment declines as many other regional institutions had already transitioned to co-ed before D'Youville. The financial difficulties surrounding the enrollment decline necessitated the sale of Mary Agnes Hall less than 10 years after it was built, which has since been operated as Mary Agnus Manor, an adult assisted living facility. The purchase of an old laundry mat building adjacent to campus in 1978 was the first evidence that D'Youville's financial situation had stabilized following the co-ed transition.

In 1984, President Ronald Reagan spoke at D'Youville during a campaign event with the Italian and Polish communities near the end of his first term in office after participating in the dedication of the Santa Maria Towers. This event is referenced as the only visit that President Reagan ever made to Buffalo, New York, and as a result, a memorial service with residents and community leaders was also held at D'Youville 20 years later when he died in 2004.

21st-century growth

A second period of stability and growth occurred around the turn of the century, largely driven by the growing number of Canadian students attracted by a favorable currency exchange rate. D'Youville enrollment growth was also attributed to the addition of masters and professional health professions degree programs in the 1980s, which expanded the institution's focus beyond a liberal arts college. This natural evolution progressed in the early 2000s with the addition of several doctoral degree programs. These major academic changes began the vision of becoming a university, which was formalized by a 2007 board of trustees vote directing administration to request New York State Education Department's approval for D'Youville to be changed from college to university. The pursuit of 'university status' was achieved in February 2022.

Renovation and new construction added 6 buildings between 1999 and 2015. In 1999, D'Youville renovated the Holy Angels School building, built in 1905, to become the Montante Family Library. D'Youville's original library building was demolished in 2000, and the Bauer Family Academic Center was built to replace it in 2001. The 222 Connecticut Street Apartment Complex was built in 2005. The D'Youville Academic Center was built in 2010. The Dobson Athletic Complex and the Dr. Charles and Mary Schweitzer Bauer School of Arts, Science and Education were built in 2015.

Recent developments
In 2020, D'Youville purchased the Holy Angels Church, Rectory, and Convent, which was adjacent to the campus. The university opened a Health Professions Hub building in June 2021, which includes an inter-professional clinic and laboratory, pharmacy, rehabilitation gym, simulation labs, dietetics kitchen, and events space. D'Youville is also in process of a larger campus renovation plan, including student service centers, the renovation of active learning classrooms, student residence halls and dining hall renovations, the Kavinoky Theater and the Koessler Administration Building. Renovations to the 4th and 5th floors on the Koessler Administration Building were recognized with the Buffalo Business First Collegiate Brick-by-Brick award in 2021. The Health Profession Hub was recognized by the American Institute of Architects (AIA) Buffalo/Western New York with the 2021 highest design honor award. The school was designated as a university in February, 2022.

Organization

D'Youville is a non-profit organization with $69.5 million (2018) in expenses that is governed by a 22-member board of trustees. Five of the trustees are elected as officers, including the president of the university. Board members typically serve three 3-year terms. Two of the Board members are Emeritus Trustees: Paul D. Bauer and Andrew Dorn.

In July 2016, Sister Denise Roche stepped down from serving as D'Youville president for 36 years and was succeeded by interim President William Mariani. In December 2016 the Board of Trustees appointed Lorrie Clemo to become the next president. Clemo officially began her appointment in January 2017 as the 15th President of D'Youville and as the first lay president to lead the institution.

A representative quote of President Lorrie Clemo's focus and priorities is provided in the winter 2021 issue of D'Mensions Magazine: "At D'Youville, we believe responding to change and anticipating the future is necessary, and we are doing it through a student-centered lens." -Lorrie A. ClemoThe president works with an administrative cabinet called the president's council. D'Youville also has a faculty senate, a student government association, and an alumni board. The academic departments of the university are organized into 4 academic schools led by deans, including the Patricia H. Garman School of Nursing, School of Health Professions, School of Pharmacy, and School of Science, Arts and Education.

In 2022, D'Youville University announced it was shifting the staff and administration of the organization to a 32-hour, 4-day workweek. Prior to this change the institution was working 37.5 hours workweeks.

Academics

D'Youville is classified among "Doctoral/Professional Universities" and is accredited by the Middle States Commission on Higher Education. In 2020, U.S. News & World Report moved D'Youville's classification from "Regional Universities - North" to "National Universities" due to D'Youville's range of undergraduate, master's, and doctoral programs.

Demographics
The university enrolls roughly 3,000 students (53% undergraduate, 47% graduate). Approximately 17% of students live on campus and the gender distribution of the student body is 75% female to 25% male. The student-faculty ratio is 10:1 and 31% of students receive income-based federal Pell grants. International students come from 40 different countries and make up 15% of the student body. In 2019, there were 153 service members and veterans receiving some type of tuition assistance, which is equal to approximately 5% of the student body.

Admissions
D'Youville is a test optional institution which does not require the submission of standardized test scores as part of their comprehensive evaluation of applicants. D'Youville has $16 million in merit-based scholarships, annually. In 2019, D'Youville agreed to unlimited Say Yes to Education scholarships, which are eligible for students with family income below $75,000.

Accreditation
D'Youville has specific academic programs accredited by:
 Accreditation Council for Pharmacy Education (ACPE)
 Accreditation Council on Chiropractic Education (CCE)
 Accreditation Council for Education in Nutrition and Dietetics (ACEND)
 Accreditation Council for Occupational Therapy Education (ACOTE)
 Commission on Accreditation in Physical Therapy Education (CAPTE)
Commission on Collegiate Nursing Education (CCNE)
 New York State Board of Regents, State Education Department, Office of the Professions (Nursing Education).
 Accreditation Review Commission on Education for the Physician Assistant (ARC-PA).
International Accreditation Council for Business Education (IACBE)

Schools
Academic programs at the university are administered in four schools:
Patricia H. Garman School of Nursing has degrees in Nursing (BSN; RN to BSN; Accelerated BSN), Nursing Education with Clinical Focus (MS), Nursing Management and Quality Leadership (MS), Family Nurse Practitioner (MS and DNP), Psychiatric Mental Health Nurse Practitioner (MS and DNP)
School of Health Professions houses the departments of Chiropractic, Exercise & Sports Studies, Health Professions Education, Health Administration & Public Health, Nutrition & Dietetics, Occupational Therapy, Physical Therapy, Physician Assistant
School of Pharmacy has degrees and programs such as Pharmaceutical Science (BSPS), Pre-Pharmacy Early Assurance Program, Doctor of Pharmacy (PharmD)
School of Arts, Science and Education houses the departments of Biology & Mathematics, Business, Chemistry, Educational Leadership, Humanities, Social Sciences

Libraries
The first library at D'Youville was located in the main section of the Koessler Administration Building. Ground breaking for the first library building took place in 1955, after a year of fundraising. The library building was completed in September 1956, and replaced a grassy area and tennis court behind the Koessler Administration Building.  The current 4-story Montante Family Library opened in 1999, after a $10 million renovation of the previous Holy Angels School building. The original library building was demolished in 2000 and the Bauer Family Academic Center was constructed in its place.

Rankings
In 2021, D'Youville was ranked as #299-391 among national universities and #113 in top performers on social mobility by U.S. News & World Report. In 2022, D'Youville was ranked #67 out of 726 best colleges for nursing in America, and #5 out of 42 best colleges for nursing in New York State by Niche. D'Youville was also ranked #25 out of 124 best value colleges in New York State, #8 out of 35 best value colleges with no application fee in New York, and #2 out of 9 best value colleges in Buffalo area by Niche.

Student life

Athletics

D'Youville was approved July 2020 to compete at the NCAA Division II level, as a new provisional member of the East Coast Conference (ECC) beginning in the 2020–21 season.

D'Youville joined the Northeast Conference in Division I for men's volleyball in 2022.

D'Youville previously competed at the NCAA Division III level, as a member of the Allegheny Mountain Collegiate Conference (AMCC) from 2009–10 to 2019–20, and as a member of the North Eastern Athletic Conference (NEAC; now known as the United East Conference) from 2004–05 to 2008–09. D'Youville will become eligible for Division II national championships in 2023–24. Given that the NCAA operates a single bowling championship open to members of all NCAA divisions, bowling is the only sport that D'Youville will be eligible for a national championship during their provisional transition period.

As part of the transition to NCAA Division II, D'Youville announced a change of their mascot's identity from the Spartans to the Saints, giving symbolism to the patroness Saint Marie-Marguerite d'Youville. The new athletics mascot is depicted as a St. Bernard and as part of the rebranding campaign, D'Youville unveiled a pair of St. Bernard puppies, Maggie and Saint, which now roam the campus as their official mascots.

The athletic department announced the addition of men's lacrosse and esports as new sports beginning in 2021–22, bringing the institution to have 16 intercollegiate programs.

Student organizations
The Student Government Association of D'Youville consists of an elected senate and an executive council. The Senate is organized into 4 committees: public relations, student outreach, student action, and student engagement. D'Youville has over 45 campus clubs and organizations which sponsor events, activities and community service.

Housing
D'Youville has 2 student housing buildings. Marguerite Hall is a traditional 12-story housing building consisting primarily of traditional 2-person dorm rooms. The 222 Apartment Complex is a 4-story housing building primarily consisting of 4-bedroom apartment suites each with 2 bathrooms and a shared kitchen and common room.

Media
A variety of student-sponsored and institutional-sponsored newspapers, magazines and periodicals have been published at D'Youville. The D'Youville Magazine was first published in 1910 and ran through the 1960s, primarily serving as an outlet for student papers as well as other literary publications and commentary. The D'Youvillian began in the 1930s and was published through the 1990s, primarily serving as a student yearbook. The D'Mensions Magazine is the alumni periodical that is currently being published.

Theatre

The 240-seat Kavinoky Theatre on D'Youville's campus was initially built in the early 1900s as an Edwardian recital hall designed for vocal performances, string quartets, and piano recitals. Music was an essential aspect of student life and coursework up until the 1950s, as choir and glee club were two of the most well attended student organizations.

In the mid-1970s, the recital hall was re-envisioned to become a fully functional professional theatre for plays and musicals. A capital campaign was led by Edward Kavinoky, the board of trustees chairman at the time, to renovate the space and extend the stage to support theatre productions. The theater was dedicated to Edward Kavinoky after his passing in 1977, and the renovations were completed in 1980. The Kavinoky Theatre was renovated again to have new paint, carpet and seating in 2020, partially sponsored by the New York State Council on the Arts. Recently, the Kavinoky Theatre has produced shows such as To Kill a Mocking Bird, Hairspray, 1984, Spamalot, and Sweeny Todd.

Public art
In 2008, D'Youville unveiled a 6.5' tall bronze statue of Marie-Marguerite d'Youville created by David Derner in front of the Koessler Administration Building. The statue depicts an orphan girl looking up at d'Youville, while a cat plays with a key that the girl had just dropped on the ground. The statue plaque highlights d'Youville's life span (1701-1771) and her title "Mother of Universal Charity," which was given to her by Pope John XXIII in 1959.

On October 11, 2019, in alignment to National Coming Out Day for the LGBTQ+ community, D'Youville host an inclusivity event named "From the closet to the sidewalk" and unveiled the As is mural by Casey Millbrand. According to Millbrand, the public art is intended to represent "individuality, acceptance, and inclusion".

On June 19, 2020, in alignment to the Juneteenth holiday celebration, D'Youville unveiled the Black Matter is Life mural by Maxx Moses. The mural was positioned adjacent to Millbrand's As is mural and was intended to address racial justice.

August 12, 2021, to finalize the Health Professions Hub building, the Tree of Y mural was painted on the facade by Maya Hayuk. The mural was organized in partnership with the Albright-Knox Art Gallery as part of their Public Art Initiative. The mural is 45 feet high, 95 wide, and used around 95 gallons of paint to complete.

Traditions

 Academic Milestones such as White Coat Ceremonies and Capping Ceremonies for health-related degrees.
 Redfest is an annual music festival hosted by the Student Government Organization at the Dobson Athletics Complex. Artists have included Jarred Neimann, MAX, Jon Langston, Russell Dickerson, Futuristic, Adam Barrett, Stanaj, and Jojo.
Volunteerism takes place in multiple forms and is commonly referred to with Marie-Marguerite d'Youville's credo, "we never refuse to serve".
Moving Up Day is an end of the semester event that celebrated the transition to next level. At this event many student would compete for their beauty, such as through "flip" hairstyles and the nomination of the "MUD" queen.

People

Notable alumni
Mary Margaret Anderson, philanthropist and spouse of entrepreneur Harry W. Anderson
Rosalie Bertell, U.S./Canadian nun, physician, author, researcher, epidemiologist
Eleonora Cecchini - San Marino youth international soccer player
Marcella Farinelli Fierro, medical examiner and forensic pathologist
Tara Hedican, Canadian wrestling champion, coach, and teacher
Ann Wood-Kelly,  the first and youngest female aviator during WW II
Dorthy H. Rose, former member of the New York State Assembly

Notable faculty

 Dr. Joseph Dunn, pharmacy professor, researcher, and entrepreneur

See also
 Marie-Marguerite d'Youville
 Grey Nuns
 Upward Bound
 Say Yes To Education
 Higher Education Opportunity Program

References

Further reading

 D'Mensions Magazine (D'Youville's Alumni Magazine)

External links

 D'Youville athletics website
 D'Youville alumni website

Universities and colleges established in 1908
Education in Buffalo, New York
Chiropractic schools in the United States
Universities and colleges in Erie County, New York
1908 establishments in New York (state)
Catholic universities and colleges in New York (state)
Association of Catholic Colleges and Universities
Former women's universities and colleges in the United States
Liberal arts colleges in New York (state)

D'Youville University


Forfar était un burgh royal qui a élu un Commissaire au Parlement d'Écosse et à la Convention des États.

Après les Actes d'Union de 1707, Forfar, Cupar, Dundee, Perth et St Andrews ont formé le district de Perth, envoyant un membre à la Chambre des communes de Grande-Bretagne.

Liste des commissaires de burgh

 1661: David Dickinson, bailli
1665 convention, 1667 convention: non représenté
 1669-74: James Carnegie
 1678 convention, 1681-82, 1685-86, 1689 convention, 1689-95: John Carnegie, bailli et provost (mort vers 1695)
 1698–1701, 1702–07: John Lyon, sheriff clerk

Références

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le Forfarshire

Forfar (circonscription du Parlement d'Écosse)


Biserica unitariană și reformată din Filiaș, oraș Cristuru Secuiesc, județul Harghita, datează din anul 1803. Biserica se află pe lista monumentelor istorice sub codul LMI: .

Localitatea
Filiaș (în ) este o localitate componentă a orașului Cristuru Secuiesc din județul Harghita, Transilvania, România. Este situată pe malul stâng al râului Târnava Mare, fiind una dintre ultimele așezări la marginea sud-vestică a județului Harghita. Alte denumiri în maghiară de-a lungul timpului au fost  Fiad, Fjad, Fiul.

Biserica
În mijlocul localității există această biserică simultană, folosită în comun de unitarieni și de reformați. O biserică deținută în comun de mai multe comunități religoase este o raritate. Pe baza înregistrărilor scrise din arhivele bisericii, precum și a rezultatelor săpăturilor arheologice din sat și a tradiției populare, se presupune că o biserică medievală catolică a existat pe locul bisericii de astăzi, care a devenit unitariană în timpul Reformei. Primele date concrete despre existența bisericii unitariene sunt din 1630. Din 1726 reformații calviniști și unitarienii folosesc împreună biserica, în conformitate cu anumite reguli care acoperă toate domeniile vieții religioase. Între anii 1803 și 1810 biserica fost reconstruită în același loc, parțial din vechiul material. A fost renovată în 1834 și reînnoită în 1893-1894, când mobilierul din interior și tavanul casetat a fost reparat și pictat în albastru-gri, acoperind vechile casete.

Biserica are o suprafață de 561 de metri pătrați. Nava are o lungime de 18 metri, o lățime de 8 metri, iar înălțimea turnului este de 32 de metri.

Note

Vezi și
 Filiaș, Harghita

Legături externe
Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument

Imagini

Biserici reformate din România
Monumente istorice din județul Harghita
Biserici unitariene din România
Biserici din județul Harghita
Biserici simultane


Uma faculdade comunitária é um tipo de instituição educacional. O termo pode ter significados diferentes em diferentes países: muitas faculdades comunitárias têm uma "matrícula aberta" para alunos que se formaram no ensino médio (também conhecido como ensino secundário). O termo geralmente se refere a uma instituição de ensino superior que oferece educação de força de trabalho e programas acadêmicos de transferência de faculdade. Algumas instituições mantêm equipes atléticas e dormitórios semelhantes às suas contrapartes universitárias.

Austrália
Na Austrália, o termo "community college" refere-se a pequenas empresas privadas que realizam cursos curtos (por exemplo, de 6 semanas), geralmente de auto-aperfeiçoamento ou de hobby. Equivalente à noção norte-americana de faculdades comunitárias são faculdades de ensino superior ou TAFEs; estas são instituições reguladas principalmente em nível estadual e territorial. Há também um número crescente de provedores privados coloquialmente chamados de "faculdades".

Canadá
No Canadá, as faculdades são instituições de educação para adultos que oferecem ensino superior e ensino terciário e concedem certificados e diplomas. Alternativamente, as faculdades canadenses são frequentemente chamadas de "institutos" ou "institutos politécnicos". Além disso, em Ontário, as 24 faculdades de artes aplicadas e tecnologia foram obrigadas a oferecer seus próprios diplomas autônomos, bem como a oferecer diplomas conjuntos com universidades por meio de "acordos de articulação" que geralmente resultam em estudantes emergindo com um diploma e um grau. Assim, por exemplo, a Universidade de Guelph "gêmea" com o Humber College e a Universidade de York fazem o mesmo com o Seneca College. Mais recentemente, no entanto, as faculdades têm oferecido uma variedade de seus próprios diplomas, muitas vezes em negócios, tecnologia, ciências e outras áreas técnicas. Cada província tem seu próprio sistema educacional, conforme prescrito pelo modelo de governança do federalismo canadense. Em meados da década de 1960 e início da década de 1970, a maioria das faculdades canadenses começou a fornecer educação prática e treinamento para a geração emergente e em expansão, e para imigrantes de todo o mundo que estavam entrando no Canadá em número crescente naquela época. Uma tendência formativa foi a fusão das então separadas instituições de formação profissional e educação de adultos (escola noturna).

 Sistemas de faculdades comunitárias canadenses

 Colleges and Institutes Canada (CICan)  – instituições educacionais com financiamento público; anteriormente a Associação de Faculdades Comunitárias Canadenses (ACCC)
 National Association of Career Colleges  – instituições educacionais de financiamento privado; anteriormente a Association of Canadian Career Colleges

Índia
Na Índia, 98 faculdades comunitárias são reconhecidas pela University Grants Commission. Os cursos oferecidos por essas faculdades são diplomas, diplomas avançados e cursos de certificação. A duração desses cursos geralmente varia de seis meses a dois anos.

Reino Unido
Exceto na Escócia, este termo raramente é usado no Reino Unido. Quando é, uma faculdade comunitária é uma escola que não apenas oferece educação para a população em idade escolar (11-18) da localidade, mas também serviços adicionais e educação para adultos e outros membros da comunidade.  Esta educação inclui, mas não se limita a esportes, alfabetização de adultos e educação de estilo de vida. Normalmente, quando os alunos terminam seus estudos do ensino médio aos 16 anos, eles passam para uma faculdade de sexto ano, onde estudam para seus níveis A (embora algumas escolas secundárias tenham integrado o sexto ano). Após o período de dois anos do nível A, eles podem prosseguir para uma faculdade de educação superior ou uma universidade. A primeira também é conhecida como escola técnica.

Estados Unidos

Nos Estados Unidos, as faculdades comunitárias, às vezes chamadas de faculdades juniores, faculdades técnicas, faculdades de dois anos ou faculdades da cidade, são principalmente instituições públicas que oferecem educação superior, também conhecida como educação continuada, que se concentra em certificados, diplomas e graus associados. Depois de se formar em uma faculdade comunitária, alguns alunos se transferem para uma faculdade ou universidade de artes liberais por dois a três anos para concluir o bacharelado.

Veja também
 Ensino à distância
 E-learning
 Universidade popular
 Formação contínua

Referências

Educação profissional

Faculdade comunitária


Die Himalaya-Traubenspiere (Neillia thyrsiflora) ist eine Pflanzenart aus der Familie der Rosengewächse. Ihr Verbreitungsgebiet liegt im Himalaya und in anderen Gebieten Asiens.

Beschreibung
Die Himalaya-Traubenspiere ist ein aufrechter, bis zu 2 Meter hoher Strauch mit rotbraunen, kahlen oder etwas behaarten, kantigen Trieben. Die Knospen sind rotbraun, eiförmig, mit stumpfem Ende und zwei bis drei am Rand leicht behaarten Knospenschuppen. Oft wachsen zwei oder drei Knospen zusammen in den Achseln blühender Zweige.
Die Blätter haben einen 1 bis 1,5 Zentimeter langen, beinahe kahlen Stiel. Die Nebenblätter sind etwa 6 Millimeter lang, eiförmig-lanzettlich, spitz mit entfernt gesägtem Rand und beinahe kahl. Die Blattspreite ist einfach, 6 bis 8,5 Zentimeter lang und 4 bis 6 Zentimeter breit, eiförmig bis eiförmig-elliptisch, dreigeteilten oder selten drei- bis fünffach gelappt, lang zugespitzt mit abgerundeter bis herzförmiger Basis und scharf doppelt gesägtem Rand. Beide Seiten sind kahl oder die Unterseite ist etwas an den Nerven behaart.

Die Blüten stehen zahlreich in 6 bis 15,5 Zentimeter langen, dicht oder locker verzweigten Rispen mit leicht behaartem Stiel. Sie haben einen Durchmesser von etwa 4 Millimeter, und einen etwa 3 Millimeter langen, leicht behaarten Blütenstiel. Der Blütenbecher ist glockenförmig, 2 bis 3 Millimeter lang und außen behaart. Die Kelchblätter sind dreieckig, etwa gleich lang wie die Kelchröhre, leicht beidseitig behaart, ganzrandig mit geschwänzter Spitze. Die Kronblätter sind weiß, etwa 2 Millimeter lang und verkehrt-eiförmig. Je Blüte werden 10 bis 15 Staubblätter gebildet. Der Fruchtknoten ist zylindrisch, kahl, nur an den Nähten oder als ganzes behaart und hat selten ab acht meist zehn bis zwölf Samenanlagen. Die Balgfrüchte sind zylindrisch, die Samen eiförmig. Die Art blüht im Juli, die Früchte reifen von September bis Oktober.

Verbreitung und Ökologie
Das natürliche Verbreitungsgebiet reicht von der gemäßigten bis zur tropischen Klimazone Asiens und liegt in den chinesischen Provinzen Guangxi, Guizhou, Sichuan, Xizang und Yunnan, in Bhutan, Nepal, in den indischen Bundesstaaten Assam und Sikkim, in Myanmar, Vietnam und auf den indonesischen Inseln Java und Sumatra. Sie wächst in kühlfeuchten Wäldern in Höhen von 1000 bis 3000 Metern auf sauren bis schwach alkalischen, humosen, sandig-lehmigen bis lehmigen, nährstoffreichen Böden an lichtschattigen, wintermilden Standorten. Die Art ist frostempfindlich.

Systematik
Die Himalaya-Traubenspiere (Neillia thyrsiflora) ist eine Art aus der Gattung der Traubenspieren (Nellia) in der Familie der Rosengewächse (Rosaceae), Unterfamilie Spiraeoideae, Tribus Neillieae. Die Art wurde von David Don 1825 erstbeschrieben.

Es werden zwei Varietäten unterschieden:
 Neillia thyrsiflora var. thyrsiflora mit dicht verzweigten Blütenrispen und einem kahlen oder nur an den Nähten behaarten Fruchtknoten. Das Verbreitungsgebiet der Varietät liegt im Nordwesten von Yunnan, in Bhutan, Sikkim, Myanmar und Nepal in Höhen von 1000 bis 3000 Metern.
 Neillia thyrsiflora var. tunkinensis (J.E. Vidal) J.E. Vidal mit locker verzweigten Blütenrispen und einem vollständig behaarten Fruchtknoten. Das Verbreitungsgebiet liegt in den chinesischen Provinzen Guangxi, Guizhou, Sichuan, Xizang und Yunnan, in Nordvietnam, Assam und Indonesien in Höhen von 1000 bis 2700 Metern.

Verwendung
Die Himalaya-Traubenspiere wird aufgrund ihrer dekorativen Blüten manchmal als Ziergehölz verwendet.

Nachweise

Literatur
 Andreas Roloff, Andreas Bärtels: Flora der Gehölze. Bestimmung, Eigenschaften und Verwendung. Mit einem Winterschlüssel von Bernd Schulz. 3., korrigierte Auflage. Eugen Ulmer, Stuttgart (Hohenheim) 2008, ISBN 978-3-8001-5614-6, S. 429.

Einzelnachweise

Weblinks

Rosengewächse

Himalaya-Traubenspiere


Cel de-al optulea sezon al talent show-ului Vocea României a debutat pe 7 septembrie 2018 la Pro TV. Pavel Bartoș revine în funcția de prezentator, iar Irina Fodor o înlocuiește pe Lili Sandu din funcția ei de co-prezentator. Laura Giurcanu a fost vlogger-ul emisiunii. În sezonul 8, Loredana Groza și Adrian Despot sunt înlocuiți de Irina Rimes și Andra, în timp ce Smiley și Tudor Chirilă își păstrează rolurile de antrenori.

Preselecții

Înscrierile pentru cel de-al optulea sezon au început la 1 decembrie 2017, iar preselecțiile au avut loc în primăvara anului 2018. Decorul platoului de filmare a emisunii s-a schimbat radical față de ultimele sezoane. Înscrierile au avut loc în următoarele localiăți:

 25 februarie 2018 – Hotel Golden Tulip Ana Dome, Cluj-Napoca
 4 martie 2018 – Hotel Intercontinental, Iași
 11 martie 2018 – Hotel NH, Timișoara
 24 și 25 martie 2018 – Hotel IBIS Gara de Nord, București

Preselecțiile au avut rolul de a selecta concurenții care urmau să participe la etapa audițiilor pe nevăzute, filmată la începutul lunii iulie la studiourile Kentauros din Ștefăneștii de Jos.

Particularitățile sezonului

 Au existat 4 etape: audițiile pe nevăzute, confruntările, knockout-urile și spectacolele live.

 La sfârșitul fiecărei audiții, în cazul în care concurentul nu a mers mai departe, nu s-a întors niciun scaun.
 Antrenorii au format echipe de câte 14 concurenți, cu excepția lui Smiley și a lui Tudor, care au decis să își adauge echipelor încă 1 concurent și, respectiv, încă 2 concurenți, dintre care 7 și-au câștigat confruntările.
 Antrenorii au putut "fura" câte un concurent pierzător la confruntări, astfel că echipele au fost aduse la 8 concurenți. Odată furați, concurenții au avut locul asigurat până la finalul etapei.
 La finalul etapei confruntărilor, nu a avut loc proba cântecului decisiv.
 S-a desfășurat etapa knockout-urilor, în care antrenorii și-au ales numai o jumătate dintre concurenți.
 Fiecare antrenor a avut dreptul de a promova 4 concurenți în etapa spectacolelor live.
Au existat 4 spectacole live.
În primele 2 spectacole live, au concurat jumătate dintre concurenții din fiecare echipă, iar eliminările s-au făcut prin decizia votului public, fără o probă suplimentară.
În semifinală, s-a ales câte un finalist din fiecare echipă, pe baza votului public.

Echipe

{|class="wikitable" style="text-align:center;margin:auto"
|-

Audiții pe nevăzute

Episodul 1 (7 septembrie)
Primul episod a fost difuzat pe 7 septembrie 2018. Antrenorii noului sezon au interpretat "We Will Rock You", momentul fiind o alegere potrivită pentru spectacolul ce a urmat.

Episodul 2 (8 septembrie)
Al doilea episod a fost difuzat pe 8 septembrie 2018.

Episodul 3 (14 septembrie)
Al treilea episod a fost difuzat pe 14 septembrie 2018.

Episodul 4 (21 septembrie)

Al patrulea episod a fost difuzat pe 21 septembrie 2018.

Episodul 5 (28 septembrie)

Episodul 5 a fost difuzat pe 28 septembrie 2018.

Episodul 6 (5 octombrie)

Episodul 6 a fost difuzat pe 5 octombrie 2018.

Episodul 7 (12 octombrie)
Episodul 6 a fost difuzat pe 12 octombrie 2018.

Episodul 8 (19 octombrie)
Episodul 8 a fost difuzat pe 19 octombrie 2018.

Confruntări (26 octombrie-16 noiembrie)
După audițiile pe nevăzute, Andra și Irina au avut 14 concurenți în echipele lor, în timp ce Tudor și Smiley au avut 15 concurenți pentru etapa confruntărilor, care a început pe 26 octombrie. Antrenorii au început să-și reducă numărul de concurenți la 7 și au "furat" câte un concurent din celelalte echipe.

Knockout-uri (23, 24 noiembrie)
După confruntări, fiecare antrenor a avut câte 8 concurenți pentru etapa knockout-urilor, care a fost difuzată pe 23 și 24 noiembrie. Antrenorii și-au împărțit concurenții în grupe de câte patru. La finalul fiecărui knockout, antrenorul a ales doi concurenți din patru și, prin urmare, a promovat patru concurenți în etapa spectacolelor live.

decis c

Vocea României
Sezoane de televiziune din 2018

Vocea României (sezonul 8)


Tekofile (lat. Tecophilaea), biljni rod iz porodice Tecophilaeaceae, dio reda Asparagales. Postoje dvije priznate vrsta, geofiti s lukovicom) iz Čilea i perua

Rod je kao monotipičan opisan 1836.

Vrste
 Tecophilaea cyanocrocus Leyb.
 Tecophilaea violiflora Bertero ex Colla

Sinonimi
 Distrepta Miers
 Phyganthus Poepp. & Endl.
 Poeppigia Kunze ex Rchb.

Izvori

Tecophilaeaceae

Tekofile


Tampa Bay Mutiny a fost un club profesionist de fotbal,  cu sediul în Tampa, Florida. Acesta a fost printre membrii fondatori ai Major League Soccer (MLS) și a jucat din 1996 până în 2001. Au jucat meciurile de acasă pe Tampa Stadium și apoi la Stadionul Raymond James.

Mutiny a fost înființată în 1994 și a fost deținut și operat de către MLS în întreaga lor existență. Ei au avut succes în primii ani, câștigand primul MLS Supporters' Shield cu ajutorul lui Carlos Valderrama și al atacantului Roy Lassiter, ale cărui 27 de goluri din 1996 este încă record MLS. Cu toate acestea, echipa a atras venituri mici și puțini spectatori și nu a putut găsi un proprietar local care să preia operațiunile de la ligă. În 2002, MLS a desființat Mutiny la fel ca și celaltă echipa din Florida, Miami Fusion.

Onoruri

Echipa

 MLS Supporters' Shield:

1996

 Semi-Finale:

1996

 Conferința de Est (Câștigător sezon regulat):

1996

 Cupa Puerto Rico

2000

Antrenori și Conducere

 MLS Antrenorul Anului:

1996 Thomas Rongen

 MLS Președintele Anului:

1999 Nick Sakiewicz

 MLS Directorul Executiv al Anului: (2)

1996 Eddie Austin
2001 Eddie Austin

Antrenori principali

  Thomas Rongen (1996)
  John Kowalski (1997-98)
  Tim Hankinson (1998-00)
  Alfonso Mondelo (2001)
  Perry Van der Beck (2001)

Recorduri echipă

 Jocuri:  Steve Ralston (177)
 Goluri:  Roy Lassiter (37)
 Pase de gol:  Carlos Valderrama (81)
 Meciuri fără gol primit:  Scott Garlick (11)

Stadioane

 Tampa Stadium (1996-1998)
 Raymond James Stadium (1999-2001)

An-de-an

* A câștigat MLS Supporters' Shield

Referințe

Tampa Bay Mutiny


الشيخ صالح بن عبد العزيز بن محمد آل الشيخ (مواليد 1378 هـ/1959م -) أكاديمي ووزير دولة وعضو مجلس الوزراء السعودي وعضو في مجلس الشؤون السياسية والأمنية من مواليد مدينة الرياض، وهو أستاذ للعلوم الشرعية ووزير سابق للشؤون الإسلامية والدعوة والإرشاد في المملكة العربية السعودية، الفترة الأولى 1420-1436 هـ، والثانية 1436-1439 هـ، يرجع بنسبه للإمام محمد بن عبد الوهاب.

أكمل تعليمه الثانوي في معهد العاصمة النموذجي الرياض، ولحرصه على أن يكون تعليمه الجامعي شرعيًّا فقد التحق بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية ممثلة في كلية أصول الدين بقسم القرآن وعلومه، وبعد تخرجه منها عمل ضمن هيئة التدريس فيها.

نسبه
هو صالح بن عبد العزيز بن محمد بن إبراهيم بن عبد اللطيف بن عبد الرحمن بن حسن بن محمد بن عبد الوهاب، وهو من أسرة آل الشيخ المعروفة، وهم من آل مشرف عشيرة من المعاضيد من فخذ آل زاخر الذين هم بطن من الوهبة من بني حنظلة من قبيلة بني تميم.

مناصبه في الحكومة السعودية
 عمل ضمن هيئة التدريس في كلية أصول الدين في جامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية.
 في عام 1416 هـ حيث عين نائبًا لوزير الشؤون الإسلامية والأوقاف والدعوة والإرشاد.
 في عام 1420 هـ صدر الأمر بتعيينه وزيرًا للشؤون الإسلامية والأوقاف والدعوة والإرشاد، إلى جانب إشرافه على المؤسسات الخيرية مثل مؤسسة الحرمين الخيرية، وهيئة الإغاثة الإسلامية العالمية، والندوة العالمية للشباب الإسلامي.

والشيخ منصرف إلى طلب العلم وتحقيق المسائل على نحو ما كان عليه علماء الدعوة السلفية وكبار العلماء منذ زمن، ودأب على نشر ذلك وتعليمه في دروسه ومحاضراته وتوجيهاته التي يلقيها في المساجد وفي غيرها.

تعليمه
الشيخ قارئ وباحث في فتاوى جده الشيخ محمد بن إبراهيم بن عبد اللطيف آل الشيخ ، حيث تفرغ لدراستها وفهم مقاصدها واصطلاحاتها الفقهية والعلمية ومقاصدها التي انفردت بها بحكم الزمان والمكان، وكان يستعين بعد الله بكبار العلماء في ذلك الوقت.

ودرس على عدد من العلماء وهم:

 الشيخ عبد العزيز بن عبد الله بن عبد الرحمن بن باز.
 والده الشيخ عبد العزيز بن محمد بن إبراهيم آل الشيخ مستشار خادم الحرمين الشريفين.
 الشيخ عبد الله بن عبد العزيز بن عقيل
 الشيخ عبد الله بن غديان، عضو هيئة كبار العلماء.
 الشيخ عبد العزيز بن مرشد.
 الشيخ أحمد المرابط الشنقيطي، نائب مفتي الديار الموريتانية درس عليه في علوم اللغة.
 الشيخ محمد بن سعد الدبل، درس عليه في النحو.
وكان له جلسات ومباحثات علمية متكررة مع الشيخ حماد الأنصاري.

وحرص على جمع الإجازات العلمية من شتى أنحاء الأرض ، حيث حصل على إجازات عدة من بعض علماء المملكة، ورحل إلى: تونس والمغرب وباكستان والهند وغيرها في سبيل ذلك. له من المؤلفات والتحقيقات التي يحرص على اقتنائها طلبة العلم لما فيها من الشمولية والتدقيق العلمي ما يقارب سبعة عشر عملًا علميًّا. شارك في عدد من المؤتمرات في داخل المملكة وفي أمريكا وأوروبا ومصر وغيرها.

مؤلفاته

 شرح لمعة الاعتقاد.
 شرح كتاب التوحيد.
 شرح الأربعون النووية.
 شرح الطحاوية.
 شرح العقيدة الواسطية.
 شرح كشف الشبهات.
 شرح ثلاثة الأصول.
 شرح مقدمة تفسير لإبن تيمية.

طالع أيضًا

محمد بن إبراهيم آل الشيخ
عبد الكريم الخضير
عبد اللطيف بن عبد الرحمن بن حسن آل الشيخ
محمد بن إبراهيم بن عبد اللطيف آل الشيخ

مصادر

آل الشيخ
أشخاص على قيد الحياة
سلفيون سعوديون
مواليد 1378 هـ
مواليد 1959
مواليد في الرياض
وزراء سعوديون
وزراء سعوديون سابقون
وزراء شؤون إسلامية وأوقاف سعوديون

صالح بن عبد العزيز آل الشيخ


Bătălia de la Livorno (Leghorn în limba engleză) din  a fost o importantă bătălie din Marea Mediterană în timpul Primului Război Anglo-Neerlandez, în care flota neerlandeză sub comanda comandorului Johan van Galen a obținut o victorie importantă asupra escadrei engleze a căpitanului Henry Appleton. Ulterior o flotă engleză sub căpitanul Richard Badiley, la care Appleton a încercat în zadar să ajungă, s-a apropiat, dar fiind depășită numeric, a fugit.

Context
În 1652 guvernul Comunității Engleze și-a împărțit flota în apele metropolitane, Marea Baltică și Marea Mediterană, crezând în mod greșit că neerlandezii au fost învinși în Bătălia de la Kentish Knock. Această fracturare a forțelor a dus la înfrângerea din Bătălia de la Dungeness în decembrie 1652, iar la începutul anului 1653 situația din Marea Mediterană a devenit și ea critică. După victoria neerlandeză de la Monte Cristo, escadra de 6 nave (2 de război, 4 comerciale) a lui Appleton era prinsă în capcană la Livorno de blocada unei flote neerlandeză de 16 nave, în timp ce Badiley cu 8 nave (4 de război, 4 comerciale, 1 navă incendiară) se afla la Elba. Englezii nu au obținut nici o întărire din Anglia, deși acestea au fost trimise încă de la sfârșitul anului.

La începutul lunii noiembrie 1652 Badiley a primit de la Londra numirea sa în funcția de comandant al forțelor navale engleze din Marea Mediterană. Badiley a traversat de pe Elba pe continent și s-a îndreptat pe uscat spre Livorno pentru a i se alătura lui Appleton. La Livorno Badiley a închiriat 2 nave comerciale pe care le-a înarmat și a făcut demersuri pentru a angaja alte nave în Veneția. Badiley a susținut planul lui Cox de a recaptura nava Phoenix de la neerlandezi.

Deși reușită, capturarea navei Phoenix într-un port neutru l-a înfuriat pe Marele Duce de Toscana și a înrăutățit relațiile deja tensionate ale acestuia cu Badiley. La începutul anului 1653 Marele Duce, crezând că după victoria de la Dungeness neerlandezii vor fi victorioși pretutideni și dorind astfel să își înbunătățească relațiile cu ei, i-a spus lui Badiley că englezii nu mai erau bine veniți la Livorno și i-a acordat timp până la 18 martie să își scoată navele din port. Anticipând atacul asupra escadrei engleze în timp ce ar fi părăsit Livorno, Johan van Galen a adunat 8 nave de război și 8 nave comerciale înarmate pentru a îl aștepta, lăsându-l astfel pe Badiley liber să părăsească Porto Longone. Badiley a profitat imediat de ocazie și a ieșit în larg.

Preludiul
Inițial Badiley a vrut ca Appleton să iasă pe mare în timpul nopții, pentru a-și îmbunătăți șansele de a scăpa de neerlandezi. Dar Appleton nu s-a conformat.

Singura speranță a englezilor era să își unească forțele. Badiley a adunat toate navele disponibile și a ridicat ancora spre Livorno pentru a îl ajuta pe Appleton să evadeze. Badiley și Appleton aveau un plan prestabilit pentru a ataca escadra lui Van Galen. Dacă vântul ar fi suflat spre uscat când Badiley ar fi ajuns la Livorno, atunci Appleton trebuia să îi atace imediat pe neerlandezi. Imediat ce Appleton ar fi intrat în contact cu neerlandezii, Badiley ar fi folosit vântul pentru a ataca și a străpunge formația neerlandeză pentru a ajunge la Appleton. În caz contrar, dacă vântul ar fi suflat spre mare, Appleton ar fi trebuit să aștepte până Badiley ar fi angajat lupta, apoi să se folosească de vânt pentru a se alătura bătăliei.

Desfășurarea bătăliei
Când navele lui Badiley au ajuns în fața Livorno-ului la 14 martie, vântul sufla dinspre uscat. Van Galen a ridicat velele imediat și s-a îndreptat spre Badiley, manevră care aparent l-a determinat pe Appleton să greșească plecarea sa și să iasă din port prea devreme. Când navele lui Appleton au ieșit afară din port și coborau cu vântul din pupa, neerlandezii au virat și s-au îndreptat spre ele, Badiley încă aflându-se la câteva mile mai departe sub vânt. Devreme în timpul bătăliei nava din fruntea formației lui Appleton, Bonaventure (40 tunuri), a primit o lovitură norocoasă de pe nava amiral a lui Van Galen, Vereenigde Provincien (40 tunuri), care a străpuns magazia cu muniții și a provocat o explozie masivă. Doar 5 oameni au supraviețuit din întreg echipajul. În același timp o lovitură de pe Bonaventure, a doua care a nimerit nava amiral neerlandeză,  l-a lovit pe Van Galen și i-a zdrobit piciorul drept. Amiralul a ținut ascunsă rana pentru o vreme, până când căpitanul său a observat-o și l-a obligat să se îngrijească sub punte. I-a fost pe loc amputat piciorul până la genunchi. Van Galen a băut încă un pahar cu vin și s-a ridicat pentru a continua să conducă bătălia. Această rană îi va aduce moartea peste 9 zile.

Depășite numeric 3 la 1, cele 5 nave engleze rămase au luptat cu încăpățânare împotriva acestor sorți, dar au fost treptat copleșite. Leopard (48 tunuri), nava amiral a lui Appleton, s-a luptat cu Zon (40 tunuri) și Julius Caesar (28 tunuri) cărora le-a provocat pierderi grele. Sampson (40 tunuri) a fost angajată și învinsă de Cornelis Tromp pe Maan (40 tunuri) însă o navă incendiară neerlandeză a abordat-o pe bordul liber și i-a dat foc. Doar 42 de oameni din echipajul de 130 au fost salvați, inclusiv căpitanul Edmund Seaman. Având catargul principal doborât, Peregrine (30 tunuri) a luptat cu 2 oponenți, a respins abordajul de pe Susanna (28 tunuri) până să fie capturată de către Zwarte Arend (28 tunuri). Levant Merchant (28 tunuri) a forțat nava neerlandeză Madonna della Vigna (28 tunuri) să eșueze pe uscat la nord de intrarea în port, dar a fost apoi atacată și capturată de către Maagd van Enkhuyzen (34 tunuri). Leopard a fost apoi angajată și abordată de către Eendracht (40 tunuri). Toți oamenii în afară de 50 din 200 au fost uciși sau răniți înainte ca Appleton să capituleze, pretinzând că el a vrut să arunce nava în aer dar că a fost forțat de către echipaj să se predea. Dintre toate navele escadrei lui Appleton numai Mary (30 tunuri), care naviga mai rapid ca navele neerlandeze, a reușit să fugă printre navele inamice și să se alăture lui Badiley.

Până să sosească escadra lui Badiley, bătălia se sfârșise. Badiley s-a retras după un schimb de foc fără tragere de inimă în care toate navele neerlandeze au deschis focul. Navele neerlandeze erau prea avariate pentru a îl urmări. Badiley s-a întors în Anglia cu restul navelor sale în timp ce Appleton a petrecut 2 luni ca prizonier al neerlandezilor până a fost eliberat cu condiția de a se întoarce acasă.

Urmările
Victoria a dat neerlandezilor controlul asupra Mării Mediterane, lăsând comerțul englez din Levant la mila lor, dar Van Galen a fost rănit mortal și a murit la 23 martie. În ciuda îngrijirilor primite în casa ambasadorului neerlandez din Livorno, Peter van der Straaten, starea sa de sănătate s-a agravat și a dezvoltat septicemie. El și-a adunat căpitanii pe patul de moarte și le-a spus că tot ce a vrut a fost să lupte pentru ca îndrăgita sa patrie să triumfe îndreptățit, căci fără îndoială Măritul Dumnezeu va opri războiul națiunilor maritime. Deoarece victoriile adevărate au fost foarte puține în Primul Război Anglo-neerlandez, lui Van Galen i s-a ridicat un mausoleu falnic demn de un erou în biserica Nieuwe Kerk din Amsterdam.

Flota neerlandeză
16 nave de război cu 522 tunuri și 1.845 oameni

Flota engleză
14 nave de război cu 496 tunuri și 1.420 oameni

Referințe

Bibliografie
 The Naval Review Vol.XVI No.4, The Development of Tactics, Admiral Sir Reginald Custance, 1928
 Războiul naval de-a lungul veacurilor, Vol.II Epoca navelor cu vele și a artileriei cu ghiulele, Partea I (până în anul 1713), Nicolae Koslinski, Editura ARA - București, 1996
 General-at-Sea: Robert Blake and the Seventeenth-Century Revolution in Naval Warfare, Michael Baumber, 1989, London: John Murray Ltd
 The royal navy, a history from the earliest times to present,  William Laird Clowes, 1897

1653
Bătălii navale
Bătăliile Olandei
Bătăliile Angliei

Bătălia de la Livorno


කන්ටි‍්‍ර මියුසික්

කන්ටි‍්‍ර මියුසික් යනු මූලිකව ම දකුණු දිග එක්සත් ජනපදවල සහ ඇපාචියන් කඳුකරයේ බිහිවූ ජනප‍්‍රිය සංගීත මිශ‍්‍රණයකි. එහි මුල් සාම්ප‍්‍රදායික ජන සංගීතය කෙල්ටික් සංගීතය බ්ලූස් ගොස්පල් සංගීතය හෝකුම් සහ පැරණි යුගයේ සංගීතය දක්වා දිවෙන අතර 1920 දශකයේ දී මෙය සීඝ‍්‍රයෙන් ව්‍යාප්ත විය. මේ සඳහා මුලින් භාවිත වූ හිල්බිලි මියුසික් යන්න බැහැර වන විට 1940 දශකයේ දී කන්ටි‍්‍ර
මියුසික් යන්න ආදේශ විය. මෙම වදන 1970 දශකයේ දී වඩාත් ව්‍යාප්ත වූ අතර ඉන් පසුව කන්ටි‍්‍ර සහ වෙස්ටර්න් සංගීතය ක‍්‍රමයෙන් පහව යන්නට විය. කෙසේ වුවද එක්සත් රාජධානියේ තවමත් මෙම සංගීත රටාව බහුලව භාවිතා වේ.

වයඹදිග එක්සත් ජනපදවල විවිධ ජාතීන් ට අයත් කණ්ඩායම් විසින් නිමැවූ වෙස්ටර්න් මියුසික් යන්න ත් සමග කන්ටි‍්‍ර සහ වෙස්ටර්න් මියුසික් යන්න පොදු වදනක් සේ භාවිතා විය.

කන්ටි‍්‍ර සංගීතය එදා මෙදා තුල වැඩිම අලෙවියක් වාර්තා කළ ගායකයෝ දෙදෙනෙක් බිහිකිරීමට සමත් විය. ඉන් එක් අයෙකු වූ එල්විස් ප්‍රෙස්ලි මුල් කාලයේ හිල්බිලි කැට් යන නාමයෙන් හැඳින්වූ අතර ලූසියානා හේරයිඞ් නම් රූපවාහිනී වැඩසටහනේ නිරන්තර පෙනී සිටින්නෙක් විය. ඔහු පසුව එකල නැගී එන සංගීතයක් වූ රොක් ඇන්ඞ් රෝල් අර්ථ නිරූපණය කළ ශිල්පියා බවට පත් විය.
අනෙක් අලෙවි වාර්තා තැබූ ගායකයා වූයේ ගාර්ත් බෲක්ස් ය. වැඩිම ආදායමක් ලැබූ කන්ටි‍්‍ර ගායකයෙකු වූ ඔහු 1990 දශකයේ අග භාගයේ කුඩා කාලයකට හැරුණු කොට සම්පූර්ණයෙන් ම කන්ටි‍්‍ර ගායකයෙකු ලෙස කටයුතු කළේ ය.

බොහෝ සංගීත ක‍්‍රම වල අලෙවිය අඩු වූවද 2006 වසරේදී කන්ටි‍්‍ර සංගීතය එහි හොඳම වසරක් වාර්තා කළේ ය. අමෙරිකාවේ කන්ටි‍්‍ර ඇල්බම අලෙවිය සියයට 17.7 කින් වැඩිවූ අතර එය ප‍්‍රමාණාත්මකව මිලියන 36 ක් විය. මීට අමතරව ගුවන් විදුලි වර්ගීකරණ සමාගම් දත්ත අනුව එක්සත් ජනපදය පුරා කන්ටි‍්‍ර සංගීතයට සවන් දෙන්නෝ ප‍්‍රමාණය පසුගිය දශකය පුරාම සතියකට වැඩිහිටියන් මිලියන 77.3 ක ඒකාකාරී තත්වයකින් පැවතිණ.

කන්ටි‍්‍ර මියුසික් යන පදය බොහෝ ශෛලීන් ප‍්‍රභේදයන් සහ අනු ප‍්‍රභේදයන් වෙනුවෙන් භාවිත කරනු ලබයි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Country_music

කන්ටි‍්‍ර මියුසික්


Sofia - født 1901 er en dansk kortfilm fra 2000 instrueret af Anders Sørensen efter eget manuskript.

Handling
Den danske tegnefilminstruktør Anders Sørensen, der med sin charmerende streg tidligere har fortalt musikkens, kartoflens, arbejderbevægelsens - ja hele verdens historie - på få minutter, fortæller her Europas historie i det 20. århundrede, som den spejler sig i et enkelt menneskes omtumlede tilværelse. Nytårsmorgen 1901 bliver en nyfødt pige fundet på en kirkegård i Polen. I en strøm af erindringsbilleder følger filmen pigens ukuelige kamp for at overleve, og Sofia prøver det hele: voldtægt, kærlighed, fattigdom, kvindeundertrykkelse, revolution, krig, koncentrationslejr med mere. Alt sammen uden at man mister forbindelsen til det virkelige. Dette liv var en reel mulighed i vores verdensdel i 1900-tallet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2000

Sofia - født 1901


Chrámec este o comună slovacă, aflată în districtul Rimavská Sobota din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 462 de locuitori. Se învecinează cu Martinová, Rimavská Seč, , Hangony, Drňa, Šimonovce și Dubovec.

Istoric
Localitatea Chrámec este atestată documentar din 1246.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Chrámec


Curaçau, país insular constituinte do Reino dos Países Baixos, no mar do Caribe, fez sua primeira participação nos Jogos Sul-Americanos Assunção 2022.

O país é representado nos Jogos Sul-Americanos pelo Comitê Olímpico de Curaçau (em inglês: Curaçao Olympic Comittee; em papiamentu: Federashon Deporte i Olímpiko Kòrsou, FDOK).

Delegação
Em Assunção 2022, Curaçau foi representada por um total de 27 atletas em 13 modalidades desportivas. A única medalha, de prata, foi conquistada por Glenka Antonia, no salto em altura.

Quadro de medalhas
Segue-se, abaixo, o histórico de Curaçau nos Jogos Sul-Americanos.

Ver também
 Jogos Sul-Americanos
 Organização Desportiva Sul-Americana
 Curaçau nos Jogos Olímpicos
 Curaçau nos Jogos Pan-Americanos

Ligações externas
 Site oficial da Organização Desportiva Sul-Americana - ODESUR (em espanhol)

Desporto de Curaçau
Curacau

Curaçau nos Jogos Sul-Americanos


Fernand Marie Joseph Rouillon (* 11. Dezember 1920 in Condrieu; † 3. März 2000) war ein französischer Diplomat.

Leben
Fernand Marie Joseph Rouillon war der Sohn von Marguerite Bassieux und Albert Rouillon.
1946 heiratete er Annick Chavoix.
Er studierte am Tivoli College, politische Wissenschaft an der Universität Bordeaux.
1974 leitete er am Quai d'Orsay die Abteilung Ostafrika. Von 30. April 1975 bis 3. Dezember 1981 war er Botschafter in Damaskus.

Einzelnachweise

Französischer Botschafter in Syrien
Franzose
Geboren 1920
Gestorben 2000
Mann

Fernand Rouillon


Karmaşık komut setli bilgisayar (İngilizce: Complex instruction set computer veya CISC), bilgisayarın işlemcisinin komutlarının tipini ifade eder. Komutları karmaşık olan bir işlemci de her komutun işlemci tarafından decode edilmesi uzun sürer, ve devrenin bu biçimi silikon üzerinde de fazladan yer kaplar. RISC işlemciler komut sayısını azaltarak, performans kazanmayı hedeflemişlerdir.

CISC bir işlemcinin tek bir komut ile yaptığı işlem, RISC bir işlemci ile 2 ya da daha fazla komutla yerine getirilebilmektedir. Ama yine de RISC mimarisinin avantajları ile bu işlemciler aynı saat frekansları ile daha yüksek işlem gücüne sahip olabilmektedirler.

Ancak CISC bir işlemcinin doğrudan assembler ile programlanması insanlar için çok daha kolaydır. Bu da yüksek seviyeli programlama dillerinin pek kullanılmadığı yıllarda avantajken, günümüzde assembler ile programlamanın yapıldığı alanlar çok azaldığından, avantajını yitirmiştir. Günümüzdeki Intel ve AMD işlemciler de aslında CISC işlemcilerdir, fakat derinlerinde aslında karışık komutlar daha basit RISC komutları sayılabilecek parçalara dönüştürülerek işlenirler.

Bilgisayar terimleri

Karmaşık komut setli bilgisayar


Heinrich Jakob Laspeyres, auch Jacob/Jakob Heinrich Laspeyres (* 9. April 1769 in Berlin; † 28. November 1809 ebenda) war ein deutscher Verwaltungsjurist und Entomologe.

Leben und Wirken
Laspeyres stammte aus einer Hugenottenfamilie, die ursprünglich aus Südfrankreich kam und seit dem 17. Jahrhundert in Berlin ansässig war. Er war der Sohn des Kaufmanns Henry Claude Laspeyres und seiner Frau Wilhelmine Elisabeth, geborene Bocquer.

Er besuchte bis 1787 das Joachimsthalsche Gymnasium und begann dann ein Studium der Rechtswissenschaft an der Universität Frankfurt. Anfang 1791 trat er als Referendar bei der Kurmärkischen Kammer in den brandenburgischen Staatsdienst. Im August 1791 wurde er Rat beim Magistrat der Stadt Berlin und war im Polizeidirectorium und der Serviscommission tätig. Nach der Kommunalreform von 1809 wählten ihn die Stadtverordneten zum Stadtrat.

Laspeyres wurde durch seine Kenntnisse in der Entomologie bekannt. Er widmete seine freie Zeit der Untersuchung der Schmetterlinge Europas. 1801 veröffentlichte er eine Monographie zur Familie der Glasflügler unter dem Titel Sesiae Europaeae Iconibus et Descriptionibus illustratae.

Er trug eine umfangreiche Bibliothek zusammen und widmete sich in seinen letzten Jahren der Arbeit an einer Bibliographie der entomologischen Literatur.

Am 12. März 1799 wurde er zum außerordentlichen Mitglied der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin gewählt und am 14. Dezember 1802 als ordentliches Mitglied aufgenommen. Daneben war er seit 1799 Mitglied der Linnean Society of London, seit 1801 der Königlichen Gesellschaft der Wissenschaften zu Göttingen und seit 1808 der Wetterauischen Gesellschaft für die gesamte Naturkunde.

Er war verheiratet mit Magdalene Dorothea, geborene Favreau. Das Paar hatte fünf Kinder.

Nachwirkung
Seine Schmetterlings-Sammlung gelangte ins Museum für Naturkunde (Berlin).

Die Gattung Laspeyresia (Lepidoptera: Tortricidae) ist nach ihm benannt.

Werke
 Kritische Revision der neuen Ausgabe des systematischen Verzeichnisses von den Schmetterlingen der Wienergegend. Illiger's Magazin für Insektenkunde (von Karl Illiger). Braunschweig, Karl Reichard, 1803 (Digitalisat im Internet Archive)
 Sesiae Europaeae Iconibus et Descriptionibus illustratae. 32 pp., 1 pl. Berlin. Digitalisat einer Rezension des Werkes

Literatur
 Lebenbeschreibung des Herrn Stadtraths Laspeyres. In: Magazin für die neuesten Entdeckungen in der gesammten Naturkunde 4 (1810), S. VIII–XI
 Lebenbeschreibung des Herrn Stadtraths Laspeyres. In: Vorrede, in: Der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin Magazin für die neuesten Entdeckungen in der gesammten Naturkunde, Bd. 4, 1810, S. VIIIff.

Weblinks

Einzelnachweise

Jurist in der Kommunalverwaltung
Entomologe
Lepidopterologe
Mitglied der Niedersächsischen Akademie der Wissenschaften zu Göttingen
Person (Berlin)
Hugenotte
Deutscher
Geboren 1769
Gestorben 1809
Mann

Heinrich Jakob Laspeyres


Prof. Dr. Marc-Auguste Pictet (23 de julio de 1752–19 de abril de 1825) fue un físico, químico, meteorólogo, y astrónomo de Ginebra, Suiza. Fue discípulo de Horace-Bénédict de Saussure.

Semblanza
Hijo de un oficial militar que servía en las tropas mercenarias de los Países Bajos, Pictet estudió filosofía natural y derecho en la Academia de Ginebra y se convirtió en abogado en 1774. Después de un año en Inglaterra (1775-76), se convirtió en asistente de Jacques-André Mallet en el Observatorio de Ginebra y se interesó por la meteorología y la elaboración de mapas. En 1778, hizo su primer viaje por el Mont-Blanc con su maestro Horace-Bénédict de Saussure, a quien sucedería como profesor de filosofía natural en la Academia de Ginebra.

En aquella época colaboró con de Saussure en un experimento que demostró la existencia de la radiación infrarroja, y en una prueba de seguimiento, denominada por Benjamin Thompson experimento de Pictet, demostró que el frío se puede reflejar al enfocar la radiación de un frasco de hielo sobre un termómetro utilizando dos espejos cóncavos. El resultado de sus experimentos sobre el calor se publicó en 1790 como "Essai sur le feu" ("Un Ensayo sobre el Fuego"). En ese momento ya se había convertido en seguidor de las teorías químicas de Lavoisier.

La investigación científica de Pictet fue de largo alcance, pero inclinado hacia las ciencias naturales, tales como astronomía, cronometría, y especialmente climatología, y meteorología. En 1790, Pictet fue uno de los ocho cofundadores de la . En 1796, él, y su hermano menor Charles, y su amigo Frédéric-Guillaume Maurice comenzaron escribiendo y publicando un periódico mensual titulado Bibliothèque Britannique. Cubrían una amplísima diversidad de temas científicos, así como de literatura, economía, y puntos de vista políticos.

Pictet fue un miembro de la Royal Society of London y de la Académie des Sciences. Sus experiencias y trabajos se extendieron hasta EE. UU., y con Thomas Jefferson, con quien mantenía correspondencia. Pictet fue director del Observatorio de Ginebra por aproximadamente 30 años, y, como tal, supervisó la instalación de una estación meteorológica en el cerro Gran San Bernardo en los Alpes.

Algunas publicaciones

Libros
 . 2004. Correspondance sciences et techniques: Les correspondants suisses, italiens, allemands et autres; avec suppléments aux trois premiers tomes, postface et index généraux / etabl. par René Sigrist. Volumen 4 de Correspondance, Marc-Auguste Pictet. Editor	Slatkine, 1.121 pp. ISBN 2-05-101951-7

 . 1996. Les correspondants britanniques. Volumen 3 de Correspondance: sciences et techniques. Editores David M. Bickerton, René Sigrist. Editor Slatkine, 667 pp. ISBN 2-05-101835-9

 1823. On the ice-caves of natural ice-houses found in some of the caverns of the Jura and the Alps. Editor For A. Constable & Co.

 1820. Account of the celebrated slide of Alpnach, constructed on Mount Pilatus by M. Rupp ... Editor For A. Constable & Co.

 1802. Voyage de trois mois, en Angleterre, en Écosse, et en Irlande pendant l'été de l'an IX. (1801 v. st.). Editor Impr. de la Bibliothèque britannique, 334 pp. artículos en línea

 1797. . Bibliothèque Britannique ou Recueil extrait des ouvrages anglais périodiques et autres... Littérature et Sciences et Arts, Volumen 5. Editor de l'Imprimerie de la Bibliothèque Britannique artículos en línea

 1791. . An essay on fire. Editor Printed for E. Jeffery, 304 pp.

Honores
 Por sus estudios en astronomía, un cráter lunar lleva su epónimo:Pictet

 La Sociedad de Física e Historia Natural de Ginebra, ofrece un premio anual a una estudiante investigador de postgrado llamado: Premio Marc-Auguste Pictet. Se concede a un alumno cuyo trabajo es reconocido como una autoridad en la historia de la ciencia. Los ganadores son elegidos por un panel de profesores y expertos en la materia de la Universidad de Ginebra. El importe del Premio es una medalla y un premio en efectivo proporcionados por el Fondo Marc-Auguste Pictet.

Referencias

 World Meteorological Organisation: Marc-Auguste Pictet Prize 2002

Enlaces externos
 Geneva Society of Physics and Natural History
 Archivos de la Familia Pictet

Astrónomos de Suiza
Meteorólogos de Suiza
Físicos de Suiza
Profesores de Suiza
Miembros de la Royal Society
Suizos del siglo XVIII
Miembros de la Academia de Ciencias de Baviera
Miembros de la Leopoldina
Suizos del siglo XIX
Nacidos en Ginebra
Fallecidos en Ginebra

Marc-Auguste Pictet


Prema dostupnim arhivskim dokumentima Hrvatsko vijeće obrane utemeljeno je 8. travnja 1992. kao jedini tadašnji čimbenik u obrani hrvatskoga naroda od agresora u BiH. Dakle nakon što je prije toga JNA od 11. – 13. listopada 1991. do temelja razrušila hrvatsko selo Ravno u području Trebinja i Dubrovačkog zaleđa.

U to teško vrijeme u očekivanju ratne agresije Hrvatski goloruki narod u BiH je bio prepušten sam sebi bez ičije pomoći i podrške i jedino je tadašnje vodstvo Hrvata u BiH s pravom uperilo poglede prema Zagrebu i jedinu pomoć u obrani od agresora su očekivali od Hrvatske. Jer tadašnji predsjednik Predsjedništva R BiH  je izjavio, nakon razrušenog Ravnog kako to nije njegov rat što znači da on, tada aktualni Predsjednik R BiH, nije bio protiv tih zločinačkih pohoda JNA na Hrvate i hrvatska područja u BiH.

Na temelju tih činjenica i prema nekim zapovijedima iz 1991. tadašnji ministar obrane RH Gojko Šušak, po suglasnosti Vrhovnog Zapovjednika i predsjednika RH dr. Franje Tuđmana,  ovlašćuje i zadužuje Ćiru Grubišića za logističko-materijalnu pomoć RH u opremanju HVO.

Nakon pada Kupresa početkom travnja 1992. general Janko Bobetko u svojstvu zapovjednika obrane Južnog vojišta, zajedno s generalom Antom Rosom imenuje Ćiru Grubišića (oba državljani i BiH) da najžurnije i maksimalno mobiliziraju sve potrebno u prijekoj obrani Livanjskog područja od agresije JNA i četničkih srpskih postrojba.

Nakon uspješne obrane Livanjsko-Sinjskog područja a prema zapovijedi predsjednika Vrhovnog zapovjednika HVO-a mr. Mate Bobana, pukovnik Ćiro Grubišić se zadužuje za organiziranje HVO-a te za utemeljenje prve profesionalne hrvatske vojske u BiH

7. svibnja 1992. godine predsjedniku Hrvatske zajednice Herceg-Bosne mr. Mati Bobanu, nakon osiguranih materijalno-tehničkih i novčanih sredstava s ministrom obrane RH Gojkom Šuškom, a uz suglasnost predsjednika RH dr. Franje Tuđmana, organizator obrane HVO-a pukovnik Ćiro Grubišić, predlaže osnivanje prve profesionalne postrojbe hrvatskog naroda u BiH od postojeće neprofesionalne i neustrojene postrojbe od 30-ak pripadnika pod imenom Knez Branimir u Posuškom Gracu kod Posušja kojom je zapovijedao Slavko Grubišić i koja nije bila u sastavu HVO-a.

Po želji predsjednika dr. Franje Tuđmana ime profesionalne Pukovnije je Bruno Bušić po najistaknutijem hrvatskom emigrantu kojega je ubila UDBA 1978. Sjedište Pukovnije je Posuški Gradac, a činio bi ju sastav od 1200 do 2000 profesionalnih vojaka u pet bojni: Posuški Gradac, Livno, Ljubuški, Široki Brijeg i Čapljina ili Tomislavgrad. Ćiro Grubišić još predlaže da se zapovjedništvo pukovnije sa zapovjednikom imenuje na dan prisege a da svečanu prisegu izvrši vrhovni zapovjednik i predsjednik HVO-a Mate Boban, koji je zajedno s pukovnikom Ćirom Grubišićem potpisao i pozivnice za svečanu prisegu.

Sukladno prijedlogu Ćire Grubišića o osnivanju prve profesionalne vojske u Herceg-Bosni dana 18. svibnja 1992. mr. Mate Boban predsjednik HVO-a i vojni zapovjednik HVO-a general-bojnik Ante Zorislav Roso potpisuju Uspostavnu zapovijedi br. 1 u kojoj stoji:

"1. Prva profesionalna vojna postrojba Herceg-Bosne stvara se ovom odredbom na razini Pukovnije (1200 ljudi).

2. Pukovnija nosi ime: Pukovnija Bruno Bušić

3. Ovom elitnom postrojbom stvara se prva jezgra hercegbosanske vojske.

4. Vojska je statusirana zakonskim odredbama Hrvatskog vijeća obrane.

5. Zapovijed stupa na snagu odmah."

Istog dana iz Predsjedništva Herceg-Bosne i Glavnog stožera HVO-a dolazi i druga zapovijed o ustroju HVO-a koju, također, potpisuju Mate Boban i Ante Zorislav Roso, a tom zapovijedi se "gospodin pukovnik Ćiro Grubišić zadužuje za organiziranje političkog ustrojavanja izvršne i sudbene vlasti na području Hrvatske zajednice Herceg-Bosne u Hrvatskom vijeću obrane".

Osnivanje i prisega vojnika Pukovnije "Bruno Bušić" se dogodila 13. lipnja 1992. u Posuškom Gracu na blagdan sv. Ante.

Vojnici su prisegnuli pred velikim brojem članova svojih obitelji, rodbine, prijatelja, ali i cijelog puka iz svih dijelova Herceg-Bosne, a bili su tu i pripadnicei organizirane bojen HVO-a iz Uksoplja koja je kasnije ušla u sastav profesionalne Pukovnije pod imenom Zvonko Krajina. Prisezi su nazočili brojni politički dužnosnici hrvatskog naroda koje su pozvali organizator obrane HVO-a HB pukovnik Ćiro Grubišić i predsjednik Hrvatskog vijeća obrane HB Mate Boban koji je izvršio svečanu prisegu i pukovniju Bruno Bušić proglasio osnovanom. Nakon toga vojnike je blagoslovio župnik župe Posuški Gradac. Za prvog zapovjednika imenovan je Vlado Galić, a ubrzo ga je zamijenio privremeni v.d. zapovjednik Anđelko Đerek.

Dana 6. kolovoza 1992. prvim profesionalnim zapovjednikom profesionalne pukovnije Bruno Bušić imenuje se pukovnik Ćiro Grubišić koji, prema toj zapovijedi, "treba organizirati i ustrojiti profesionalnu pukovniju Bruno Bušić od kompletiranja postrojbi pet bojni i to:

1. Damir Martić – Posušje; Rafael Boban – Čapljina; Ferdo Sučić – Livno; Fra Didak Buntić – Široki Brijeg; Knez Branimir – Ljubuški

2. Gosp. Grubišić treba napisati prijedlog zapovjednika bojni koji su dužni u roku od osam dana dostaviti pismeni prijedlog zapovjedničkog i časničkog kadra u svojim postrojbama.

3. Gosp. Grubišić treba dostaviti i prijedlog:

a) pozadinskog sastava pukovnije

b) organizirati smještaj bojni

c) dostaviti cjelovit popis materijalno-tehničkih sredstava u pukovniji

4. Gosp. Grubišić se ovlašćuje da snagom zapovijedi potpisuje i ovjerava službene akte pukovnije ili osoba koju on imenuje".

Reorganizacija Pukovnije u 1. gardijsku brigadu HVO-a

Nakon izvršenja ovih zapovijedi i osiguranja svih potrebnih logističko-materijalnih i financijskih sredstava za normalan život i rad pukovnije Bruno Bušić, pukovnik Ćiro Grubišić zapovjedništvo predaje pukovniku Anti Luburiću koji na dužnosti profesionalnog zapovjednika Pukovnije ostaje do 16. prosinca 1993. kada se pukovnija Bruno Bušić transformirala u Prvu profesionalnu brigadu HVO-a pod nazivom ,,Ante Bruno Bušić, čije zapovijedanje preuzima general Željko Glasnović.

HVO
Rat u Bosni i Hercegovini

Nastajanje prve profesionalne hrvatske vojske u BiH


La palabra manasa o manasá ('mente' en sánscrito) tiene varios significados:

 Manasa (India), ciudad de la India en el estado de Madhya Pradesh.
 Manasá Sarovara, el 'lago de la mente', al sur del monte Kailás (Tíbet).
 Manasá (diosa hinduista), diosa popular de las serpientes y el veneno.
 Manasá (nombre de Visnú), una forma del dios Visnú. En el Majábharata (siglo III a. C.) dice: «El ser primigenio, sin principio ni disolución, indivisible, que no se gasta y es inmortal, los sabios lo llaman Manasá». Su nombre significa 'intelectual, inteligente'.
 Manasá (sabio hinduista), nombre de un rishi-sabio, que aparece en el Rig-veda 5.44.10 (el texto más antiguo de la literatura de la India, de mediados del II milenio a. C.). Su nombre significa 'inteligente'.
 Manasá (demonio), una serpiente demoníaca, en el Majábharata (siglo III a. C.).
 Manasá, hijo de Vapush Mat, según el Markandeia-purana.
 Manasá (antepasados), un tipo de antepasados fallecidos; eran considerados hijos del sabio Vásista.

Manasa


Marco Antonio de' Mozzi en latin Mutius est un chanoine, poète et historien italien, né le  à Florence, mort le  à Arcetri.

Biographie
Issu d'une noble famille de Florence, y prit naissance le 17 janvier 1678. Son père se chargea de sa première instruction, et lui fit faire un cours de belles-lettres et de philosophie chez les jésuites. Mozzi étudia ensuite la théologie et les lois dans l'université de sa ville natale, et fit des progrès remarquables dans les différentes branches des sciences divines et humaines. À ces connaissances il joignait le goût et la culture des beaux-arts. La poésie, l'éloquence, la musique l'occupaient alternativement. Il jouait du théorbe et de la mandoline avec tant de perfection que peu de maîtres l'égalaient. Le jeune prince Jean-Gaston de Médicis, amateur de musique, l'appelait souvent dans son palais pour s'en faire accompagner. Il chantait avec goût et improvisait en vers. Cosme III lui fit donner, en 1700, un canonicat de la métropole. Il fallut alors se partager entre la cour et l'église : il n'abandonna pas la première, et sut remplir les devoirs du bénéfice qui l'attachait à la seconde. En 1701, il prononça, par ordre de la cour, l'Oraison funèbre de Charles II, roi d'Espagne ; et en 1703, sur l'invitation du chapitre métropolitain, celle de Léon Strozzi, archevêque de Florence. L'Accademia della Crusca se l'associa, et celle de Florence, en 1702, le nomma professeur de littérature italienne. L'université de la même ville le promut au grade de docteur en théologie; et la princesse Violante-Béatrice de Bavière le fit son théologien : distinctions qui supposent le mérite, et qui dans Mozzi ne faisaient que le récompenser. Mozzi mourut subitement le 4 avril 1736, âgé de 58 ans. On trouve son Éloge parmi ceux Degli Uomini illustri Toscani, vol. 4, p. 701.

Œuvres

 Discorsi sacri, Florence, 1717. Parmi ces discours se trouvent les deux Oraisons funèbres citées ci-dessus.
 Sonetti sopra i nomi dati ad alcune dame Fiorentine dalla serenissima principessa Violante, etc., Florence, 1705. Cette princesse s'était amusée à donner différents noms singuliers à quarante-cinq dames de la cour. L'abbé Mozzi fit un sonnet sur chacun de ces noms.
 Istoria di S. Cresci e de' santi martiri suoi compagni , come pure della chiesa del medesimo santo, posta in Valcava di Mugello, etc., Florence, 1710, in-fol., fig. Il s'était élevé des différends sur l'authenticité des actes du martyre de ces saints. Cosme III chargea l'abbé Mozzi d'écrire leur histoire ; on y trouve une critique judicieuse et beaucoup d'érudition.
 Vita di Lorenzo Bellini Fiorentino ; elle a été insérée dans le recueil des Vies des illustres Arcadiens, part. 1re, p. 108, Rome, 1713 ;
 Traduzione in versi sciolti degl'inni di Prudenzio, intitolati Corone, Milan, 1740, etc.

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Naissance en janvier 1678
Décès en avril 1736
Poète italien
Décès à 58 ans

Marco Antonio de' Mozzi


Svjetsko prvenstvo u reliju 2014. bila je 42. sezona FIA Svjetskog prvenstva u reliju. Uključivala je 13 reli utrka.

U prvenstvo se je s tvorničkom momčadi vratio Hyundai (nakon sezona 2003.).
Utrka Reli Poljska vratila se u kalendar nakon pet godina i zamijenio Akropolis reli.

Titulu svjetskog prvaka ponovno je ponio Francuz Sébastien Ogier u automobilu Volkswagen Polo R WRC. Momčadska titula je pripala također ponovno momčadi Volkswagen Motorsport.

Poredak

Prvenstvo vozača
 Sébastien Ogier - ukupno 267 bodova
 Jari-Matti Latvala - ukupno 218 bodova
 Andreas Mikkelsen - ukupno 150 bodova
 Mikko Hirvonen - ukupno 126 bodova
 Mads Østberg - ukupno 108 bodova
 Thierry Neuville - ukupno 105 bodova

Prvenstvo momčadi
 Volkswagen Motorsport - 447 bodova
 Citroën Total Abu Dhabi World Rally Team - 210 bodova
 M-Sport Ford World Rally Team - 208 bodova
 Hyundai Shell World Rally Team - 187 bodova

Vanjske poveznice
 Službene internet stranice Svjetskog prvenstva u reliju

 2014

Svjetsko prvenstvo u reliju 2014.


سجل اختفاء هو فيلم دراما أنتج عام 1996 من تأليف وإخراج إيليا سليمان من عرب الداخل. الفيلم من بطولة إيليا سليمان وعدد من أقاربه ومعارفه هذا الفيلم هو باكورة أفلام إيليا سليمان الروائية الطويلة، وقد حاز على إعجاب النقاد عالميا وحاز على جائزة «لويجي دي لاورينتيس» في مهرجان فينيسيا في أول سنة لها والتي تمنح لأفضل فيلم يعد باكورة أعمال مخرجه. كان هذا أول فيلم سينمائي فلسطيني يتم عرضه قطريا في الولايات المتحدة الأمريكية.

روابط خارجية

المراجع

أفلام الصراع الفلسطيني الإسرائيلي
أفلام إخراجية أولى
أفلام إنتاج 1996
أفلام دراما إنتاج عقد 1990
أفلام فلسطينية
أفلام من إخراج إيليا سليمان
أفلام درامية 1996
أفلام درامية فلسطينية

سجل اختفاء


المخروطة هي أكلة مصرية منتشرة في وجهين مصر البحري والقبلي مع اختلاف الاضافات المستخدمة وتتكون المخروطة من الدقيق والماء والملح.

طريقة اعدادها
عبارة عن دقيق وماء وملح بسيط بدون مقادير حتى تتكون معك عجينة شبه عجينة السمبوسك وتفرد بالنشابة ثم تقطع بالسكين لشرائح طويلة رفيعة شبه الاسباجتى ويفضل استعمال ماكينة اللازنيا نفردها فيها ثم نقطعها شرائح ثم في حلة البخار نضع في الجزء السفلى ماء يغلى وفي الجزء العلوي قطعة شاش ونضع شرائح العجين ونغلق عليها حتى تنضج بالبخار.

الاختلاف
في الوجه القبلى يسمونها المخروط فقط ويضيفون لها العسل الأسود.
وفي الوجه البحرى اسمها مخروطة ويضاف لها سكر بودرة أو عسل نحل يذوب في لبن دافئ.

انظر أيضا
 مطبخ مصري

روابط خارجية

طريقة عمل المخروطة بالفيديو

مطبخ مصري

المخروطة


HMAS Strahan (J363/M363), named for the town of Strahan, Tasmania, was one of 60 Bathurst-class corvettes constructed during World War II, and one of 36 initially manned and commissioned solely by the Royal Australian Navy (RAN).

Design and construction

In 1938, the Australian Commonwealth Naval Board (ACNB) identified the need for a general purpose 'local defence vessel' capable of both anti-submarine and mine-warfare duties, while easy to construct and operate. The vessel was initially envisaged as having a displacement of approximately 500 tons, a speed of at least , and a range of  The opportunity to build a prototype in the place of a cancelled Bar-class boom defence vessel saw the proposed design increased to a 680-ton vessel, with a  top speed, and a range of , armed with a 4-inch gun, equipped with asdic, and able to fitted with either depth charges or minesweeping equipment depending on the planned operations: although closer in size to a sloop than a local defence vessel, the resulting increased capabilities were accepted due to advantages over British-designed mine warfare and anti-submarine vessels. Construction of the prototype  did not go ahead, but the plans were retained. The need for locally built 'all-rounder' vessels at the start of World War II saw the "Australian Minesweepers" (designated as such to hide their anti-submarine capability, but popularly referred to as "corvettes") approved in September 1939, with 60 constructed during the course of the war: 36 (including Strahan) ordered by the RAN, 20 ordered by the British Admiralty but manned and commissioned as RAN vessels, and 4 for the Royal Indian Navy.

Strahan was laid down by the State Dockyard at Newcastle, New South Wales on 9 October 1942. She was launched on 12 July 1943 by Mrs. J. J. Cahill, wife of the Minister for Public Works and Local Government, and commissioned into the RAN on 14 March 1944.

Operational history
Strahan began her career in May 1944, arriving in New Guinea after completing trials to serve as an escort and anti-submarine vessel. In October 1944, Strahan was present in Morotai Harbour when the recently captured island was attacked by Japanese aircraft. The corvette was attacked by a dive-bomber, but was able to drive off the Japanese plane before she was damaged. The aircraft was then destroyed by an American Bofors shore installation, but there claims that Strahans 4-inch gun had seriously damaged the aircraft, and that it was in an uncontrollable dive when the Bofors blew it up.

In May 1945, Strahan travelled to Adelaide via Sydney, where she underwent a refit. Following this, she was immediate deployed back in New Guinea, and in June 1945 fired upon Japanese gun emplacements on Kairiru Island. In August, the corvette sank a Japanese supply craft off Tarakan, and captured three survivors.

Following the end of World War II, Strahan was assigned to the 21st Minesweeping Flotilla in Hong Kong, and performed in minesweeping and anti-piracy patrols. On 26 September, an acoustic mine detonated under Strahans stern while the corvette was pursuing Chinese pirates. Her rudder was damaged, and she had to be towed into Hong Kong Harbour by sister ship . She was repaired, and returned to Australia. In November, Strahan visited her namesake town. During the visit, a leading seaman drowned; the only casualty in the ship's life. Strahan was decommissioned into reserve in Sydney on 25 January 1946, having sailed almost  in her two-year career.

The corvette received two battle honours for her wartime service: "Pacific 1944–45" and "New Guinea 1944".

Fate
Strahan was sold to the Kinoshita Australia company for scrap on 6 January 1961. She was broken up at Green Point in Sydney during March 1963.

Citations

References
Books

Journal and news articles

External links

Bathurst-class corvettes of the Royal Australian Navy
Ships built in New South Wales
1943 ships
World War II corvettes of Australia

HMAS Strahan


Boldoeae, tribus američkog bilja od tri roda  sa ukupno 5 vrsta raširenih od Meksika do južnoameričkih Anda i otoka Galapagos. Čini dio porodice noćurkovki.

Tipičan rod je Boldoa sa jednom vrstom rasprostranjenom od Meksika do Venezuele

Rodovi
 Salpianthus Humb. & Bonpl. (3 spp.)
 Boldoa Cav. ex Lag. (1 sp.)
 Cryptocarpus Kunth (1 sp.)

Izvori

Noćurkovke

Boldoeae