Frank Rudolph Wolf (born January 30, 1939) is an American politician who served as the U.S. representative for  from 1981 to 2015. A member of the Republican Party, he announced in December 2013 that he would not run for reelection in 2014. Wolf retired at the conclusion of his 17th term in office, in January 2015. At the time of his retirement, he was the dean of the state's congressional delegation, having served for 34 consecutive years.

Early life, education and early political career

Born and raised in Philadelphia, Wolf overcame an early speech impediment which caused him to stutter. Attending Pennsylvania State University, he was a member of Alpha Sigma Phi fraternity, received a degree in political science and subsequently earned a law degree from Georgetown University Law Center in Washington, D.C. He then joined the United States Army as a reservist and became a lawyer for the military.

Wolf entered politics in 1968, at the age of 29, when he became a legislative assistant to Edward Biester, the Republican congressman from Pennsylvania's 8th congressional district. From 1971 to 1975, Wolf served as an assistant to Secretary of the Interior Rogers Morton.

U.S. House of Representatives

Elections

During the 1976 presidential election year, Wolf's first campaign for Virginia's 10th congressional district ended with his loss in the Republican primary to Vince Callahan by 45%–42%. Two years later, amidst the 1978 midterm elections, he won the Republican nomination unopposed, but lost the general election to the incumbent Democrat, Joseph L. Fisher, 53%–47%.

In the 1980 House election, when Ronald Reagan's decisive victory in the presidential election brought with it a 34-seat swing in the House, Wolf's third run proved to be successful; he won the Republican primary with 75% of the vote and then defeated Fisher in a rematch, 51%–49%. In the 1982 midterms, Wolf won re-election with 53% of the vote. He would never face another contest anywhere near that close.

Wolf did not face a Democratic opponent in 1994 and 2000, winning both with over 80% of the votes against third party candidates. After 1982, his closest races were in the Democratic wave elections of 2006 and 2008. On both occasions he defeated professor Judy Feder, by 57%–41% and 59%–39%, respectively. Those were the only occasions after 1982 that he received below 60 percent of the vote.

In the 2012 election, as Republican presidential nominee Mitt Romney carried the district by 1%, Wolf was re-elected by 20%. In September 2013, it was announced that Wolf was to be challenged in the 2014 election by Democrat Richard Bolger, a Fairfax attorney and small business owner. In December 2013, Wolf announced his intention to retire from politics, leaving office in January 2015just days before his 76th birthday. He was succeeded by his former aide, Republican State Delegate Barbara Comstock.

Wolf's district was significantly redrawn several times during his 34 years in office. For his first six terms, he represented a compact Northern Virginia-based district covering Fairfax, Arlington, and Loudoun Counties. The 1990 redistricting by a Democratic Virginia General Assembly drew heavily Democratic Arlington County into the neighboring 8th District, while drawing the more Democratic portions of Fairfax County into the new 11th district. To make up for the loss of population, the 10th was pushed to the west and south to encompass parts of the congressional district held by U.S. Rep. George Allen, which was eliminated to create a black-majority district in accordance with the Voting Rights Act. Allen chose not to challenge Wolf, instead running for Governor of Virginia in 1993. The district kept approximately the same complexion after the 2000 apportionment by a Republican Virginia General Assembly, but lost territory in the outlying areas of the district to allow for population growth in Fairfax and Loudoun. In 2013, the Fairfax portion of the district held about 40 percent of the population, Loudoun County held 30 percent, and the remainder of the district at 30 percent.

During his final three terms, Wolf was the only Republican representing a district based in the Washington suburbs on either side of the Potomac River. The neighboring 11th district was taken by Democrat Gerry Connolly in 2008, while the last Republican representing a district on the Maryland side, Connie Morella, had been defeated in 2002.

Family and Relatives
In 2022 Wolf's grandson, Caleb Max, ran for his seat in the Republican Firehouse Primary for Virginia's then redistricted 10th Congressional District. Max was unsuccessful receiving only 728 votes. Max was eliminated in round 8 of the ranked choice ballet counting which included 11 candidates total.

Tenure
Wolf has been especially prominent in three areas: transportation, human rights, and gambling. Before he retired, he was the co-chair of the US Congress Tom Lantos Human Rights Commission, formerly the Human Rights Caucus.

In 2010, the NRA Political Victory Fund gave him an B+ and the American Civil Liberties Union gave him 13%, dropping to 0% in 2011. Some other pre-2009 rankings include 0% from Clean Air Flow Energy, 100% from National Right to Life, 0% from the Human Rights Campaign, 17% from the National Educational Association, 5% from the League of Conservation Voters, 92% from the United States Border Control and 10% by the Alliance for Retired Americans.

Human rights
Wolf has traveled extensively to places around the world where people are suffering, including five times to the Sudan since 1989. He has advocated for relief of the Darfur genocide.
He has also convened conferences in his district to address human rights issues around the world.

After the trial of the leadership of the Bahá'í Faith of Iran was announced on February 11, 2009, Wolf voiced his deep concern over the "systematic persecution" of the Bahá'ís. On February 13, Wolf offered a resolution on the subject of the Iranian trial, co-sponsored by seven others, in H. RES. 175 – "Condemning the Government of Iran for its state-sponsored persecution of its Bahá'í minority and its continued violation of the International Covenants on Human Rights"; the resolution was referred to the Committee on Foreign Affairs. The situation in Iran gathered international attention, including defense of Iranian Nobel Laureate attorney Shirin Ebadi in June, after she received threats in April warning her against making speeches abroad, including her defending Iran's minority Bahá'í community.

On September 30, 2010, Wolf spoke against human trafficking during a Black Women United for Action conference at Mount Vernon, George Washington's historic home.

On February 28, 2014, along with the Democrat Jackie Speier, Wolf became the co-chair of the Ahmadiyya Muslim Caucus, a group created in response to the ongoing persecution of Ahmadis. On May 9, 2014, Wolf introduced the United States Commission on International Religious Freedom Reauthorization Act of 2014 (H.R. 4653; 113th Congress), a bill that would amend the International Religious Freedom Act of 1998 to reauthorize the U.S. Commission on International Religious Freedom (USCIRF) as an independent federal government advisory body through FY2019.

China
Wolf has vocally criticized the human rights record of China. Around the time of the 1995 International Women's Conference in Beijing, Wolf called for the Most Favored Nation status of China to be revoked, repeating the blood libel that human fetuses were considered a delicacy in China. He was one of the leading congressman trying to stop the grant of permanent MFN status to China in 1999.

When Wolf and Congressman Chris Smith were in Beijing shortly before the 2008 Summer Olympics, the Chinese security service prevented them from participating in a dinner meeting with local human rights lawyers.

In the 2011 United States federal budget, Wolf inserted a clause prohibiting NASA and the White House Office of Science and Technology Policy from any joint scientific activity with China for the remainder of the 2011 fiscal year. Wolf remarked, "We don't want to give them the opportunity to take advantage of our technology, and we have nothing to gain from dealing with them. And frankly, it boils down to a moral issue. ... Would you have a bilateral program with Stalin?" This prohibition resulted in Chinese journalists being denied access to the launching of Space Shuttle Endeavour on the mission STS-134, that was carrying the Alpha Magnetic Spectrometer which was built in part by Chinese scientists.

In June 2014, Wolf got House support for an amendment that would rename the street holding the Chinese embassy; the amendment would change International Place to Liu Xiaobo Plaza, in honor of Chinese dissident Liu Xiaobo.

Iraq War
During the Bush administration, Wolf voted consistently with the President's positions. For example, Wolf voted in favor of military action in Iraq in 2002. He also voted to make the Patriot Act permanent, opposed requiring Foreign Intelligence Surveillance Act warrants for wiretaps within the United States, and supported the president in restricting congressional oversight for CIA interrogations.

However, in March 2006, Congress, at Wolf's suggestion by inserting an earmark into a supplemental appropriation bill, and in a breach with the Bush administration, announced the creation of the Iraq Study Group to reassess the U.S. strategy in Iraq.

Social issues
Wolf opposes abortion and subsidized birth control for federal employees. As congressman, Wolf also voted to deny funding to Planned Parenthood. He also opposes the funding for international family planning in developing countries. Wolf also previously asserted that marriage should only be between one man and one woman. As such, he signed a letter supporting the "one man one woman" issue in the Manhattan Declaration. Wolf sponsored the bill that became the District of Columbia Civil Contempt Imprisonment Limitation Act, , in 1989 and supported the bill that became the Elizabeth Morgan Act in 1996.

Gambling
A 2005 Washington Post article cited "opposition to the spread of gambling" as one of Wolf's "central causes". Wolf sought to revise the regulation process for gambling on Native American reservations.

Committee assignments
 Committee on Appropriations
 Subcommittee on Commerce, Justice, Science, and Related Agencies (Chairman)
 Subcommittee on Transportation, Housing and Urban Development, and Related Agencies

Caucus memberships
 Tom Lantos Human Rights Commission (Co-Chair)
 International Conservation Caucus
 Sportsmen's Caucus

In the 109th Congress, Wolf was chairman of Subcommittee on Foreign Operations, Export Financing, and Related Programs, and its ranking minority member in the 110th. He was co-chairman of the Congressional Human Rights Caucus with Jim McGovern, who replaced the late Tom Lantos. Wolf is a member of the Moderate Republican Main Street Partnership.

Electoral history

References

External links

Videos
  at Ethnic Community Campaign Rally, VA, September 9, 2006
  at GOP Civic Picnic at Vint Hill, September 16, 2006

|-

|-

|-

|-

1939 births
21st-century American politicians
American people of German descent
American Presbyterians
Georgetown University Law Center alumni
Living people
Politicians from Fairfax County, Virginia
Politicians from Philadelphia
Pennsylvania State University alumni
Republican Party members of the United States House of Representatives from Virginia
United States Army officers
Virginia lawyers

Frank Wolf (politician)


An Vallisneria caulescens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Frederick Manson Bailey ngan Ferdinand von Mueller. An Vallisneria caulescens in nahilalakip ha genus nga Vallisneria, ngan familia nga Hydrocharitaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vallisneria

Vallisneria caulescens


Daniel Ibañes Caetano, né le 6 juillet 1976 à São Paulo, est un joueur de futsal international espagnol d'origine brésilienne.

Daniel débute dans son pays natal avant de rejoindre l'Espagne à vingt ans. Il se fait rapidement remarquer en 1995-1996 sous les couleurs du Mejorada FS puis rejoint le Caja Segovia FS dès sa seconde saison européenne. Il participe à la meilleure période du club avec notamment un titre de champion d'Espagne, une Coupe d'Europe des champions et une Coupe intercontinentale. En 2002, il part au Boomerang Interviú. Son palmarès se remplit considérablement jusqu'à sa retraite en 2010 avec, entre autres, quatre nouvelles Coupes intercontinentales, trois Coupes de l'UEFA (co-record) et quatre Ligas.

En 1999, naturalisé espagnol, Daniel est sélectionné en équipe d'Espagne de futsal. Dès son arrivée, la Roja remporte sa première Coupe du monde en 2000 puis commence son hégémonie en Championnat d'Europe avec quatre titres (2001, 2005, 2007 et 2010). Entre-temps, l'Espagne connaît une seconde finale de Coupe du monde, jouée et perdue contre son pays natal en 2008.

Daniel reçoit plusieurs titres individuels durant sa carrière. Il est notamment élu deux fois second meilleur joueur de l'année lors des Prix FutsalPlanet en 2000 et 2002 (troisième en 2001). Il termine aussi troisième meilleur joueur de sa première Coupe du monde en 2000 et meilleur joueur de la Coupe d'Europe des champions en 1999-2000. Ses performances lui permettent d'obtenir des trophées de meilleur buteur, entre autres lors de cette dernière compétition continentale puis de l'Euro 2007.

Biographie

En club

Né le 6 juillet 1976 au Brésil, à São Paulo, Ibañes fait ses premiers pas dans son pays natal parmi les rangs du XV de Piracicaba, du Tejusa et de l'Osan.

Parti pour l'Espagne, Daniel s'impose d'emblée avec le maillot de la Mejorada, au point d'attirer l'attention de Caja Segovia.

Daniel rejoint Boomerang Interviú avec qui, en huit années glorieuses, il remporte plusieurs titres nationaux et internationaux.

En équipe d'Espagne
Pendant son passage au Caja Segovia, Daniel, est naturalisé espagnol et débute avec l'équipe d'Espagne de futsal.

En 2000, Daniel participe à la Coupe du monde. Décisif à chaque match, dont un penalty en finale contre le triple tenant du titre brésilien, il aide sa Roja à être sacrée championne du monde pour la première fois. Daniel est élu troisième meilleur joueur de la compétition.

L'équipe nationale ibérique remporte ensuite trois fois le Championnat d'Europe lors des éditions 2001, 2005 et 2007. En finale de cette dernière édition contre l'Italie (3-1), Daniel inscrit le but du 2-0 et égale Predrag Rajić et Cirilo, meilleurs buteurs du tournoi avec cinq tirs primés.

L'Espagne obtient la deuxième place de la Coupe du monde de 2008. Daniel et l'Espagne perdent la finale face au pays hôte, celui de ses origines, le Brésil. Daniel connaît sa centième sélection durant la compétition, le 5 octobre 2008 à Rio de Janeiro, contre la République Tchèque (victoire 4-0).

En 2010, Daniel remporte son quatrième Euro de futsal.

Daniel totalise 108 sélections en équipe d'Espagne de futsal.

Entraîneur
Dès sa retraite des terrains, Daniel monte directement sur le banc de son Inter.

Deux ans après ses débuts, il dirige l'Era-Pack Chrudim en République tchèque et y soulève ses premiers trophées comme un technicien avec deux championnats nationaux et un coupe.

Après un intermède à Burela, l'entraîneur relève le défi du Real Betis. l'équipe de Daniel se hisse de la deuxième division jusqu'à la Liga, et rate d'une seule longueur les séries éliminatoires en 2021.

En juillet 2021, Daniel devient l'entraîneur du club italien de Ciampino Aniene AnniNuovi.

Palmarès

En sélection nationale
Coupe du monde FIFA (1)
 Champion : 2000
 Finaliste : 2008

 Championnat d'Europe (4)
 Champion : 2001, 2005, 2007 et 2010
 Troisième : 2003

En club
Pendant six ans avec Caja Segovia, Daniel remporte un Championnat d'Espagne, trois Coupes nationales, quatre Supercoupe, une Coupe des champions et une Coupe intercontinentale.

Avec le Boomerang Interviú, il remporte trois championnats, quatre coupes d'Espagne, autant de supercoupes, deux Coupes de l'UEFA, 4 titres intercontinentaux, huit Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe et deux coupes ibériques.Avec ses coéquipiers de l'Interviú Madrid, Amado et Schumacher, il est l'un des trois joueurs à avoir remporté trois titres de Coupe de futsal de l'UEFA.

Distinctions individuelles
Daniel récolte également de nombreux prix individuels.

Notes et références

Liens externes

Entraîneur de futsal
Joueur espagnol de futsal
Joueur brésilien de futsal
Naissance à São Paulo
Naissance en juillet 1976

Daniel (futsal)


Prințesa (titlul original: în ) este un film dramatic suedez, realizat în 1966 după romanul omonim a scriitorului finlandez Gunnar Mattsson, de regizorul Åke Falck. Filmul a fost prezentat la al 5-lea Festival Internațional de film din Moscova unde actrița Grynet Molvig a câștigat premiul pentru cea mai bună actriță.

Conținut

Tânăra soră medicală Seija, suferă de o boală foarte rară limfogranulomatoză, care provoacă o mâncărime insuportabilă a ganglionilor limfatici și care aproape sigur, duce la moarte. Toți medicii care au consultat-o, i-au prezis o durată de viață de doar câteva luni. Nesigură, Seija oscilează între pofta de viață și uneori gândul la suicid. Tânărul jurnalist Gunnar Mattsson află despre aceste lucruri abia după ce s-a îndrăgostit de Seija, în care vedea fata visurilor sale. Împotriva tuturor condițiilor potrivnice, Gunar o cere in căsătorie și Seija chiar rămâne gravidă, contrar indicațiilor medicilor și trebuind să întrerupă tratamentul cu raze, care ar dăuna fătului. Contrar previziunilor medicale și ale oricărei rațiuni, Seija dă naștere unui copil sănătos iar după naștere inexplicabil dispar de asemenea toate simptomele de boală ale Seijei...

Distribuție

 Grynet Molvig – Seija
 Lars Passgård – Gunnar
 Monica Nielsen – Pirjo
 Birgitta Valberg – doctor
 Tore Bengtsson – doctor
 Thore Segelström – doctor
 Tore Lindwall – Geburtshelfer
 Axel Düberg – Vikar
 Heinz Spira – Chum

Premii
 1967: Al 5-lea Festival Internațional de film din Moscova - premiul pentru cea mai bună actriță (Grynet Molvig)

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Note

Legături externe

Filme din 1966
Filme regizate de Åke Falck
Filme în limba suedeză
Filme suedeze
Filme dramatice

Prințesa (film din 1966)


Tour Down Under 2017 var den 19. udgave af cykelløbet Tour Down Under. Det australske etapeløb var det første arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2017 og blev arrangeret mellem 17. og 22. januar 2017. People's Choice Classic blev kørt som optaktsløb, hvor australske Caleb Ewan fra  vandt. Richie Porte blev den samlede vinder af løbet.

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Lars Bak kørte for
 Matti Breschel kørte for
 Michael Valgren kørte for
 Mads Pedersen kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

6. etape

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Eksterne henvisninger
 Officielle hjemmeside

2017
UCI World Tour 2017

Tour Down Under 2017


Andal (en bengalí: অন্ডাল ) es una ciudad de la India, en el distrito de Bardhaman, estado de Bengala Occidental.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 83  a 192 km de la capital estatal, Calcuta, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 22 332 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bengala Occidental

Andal (India)


An Pentaschistis airoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Otto Stapf. An Pentaschistis airoides in nahilalakip ha genus nga Pentaschistis, ngan familia nga Poaceae. Nag-uusahan nga subspecies: P. a. jugorum.

Mga kasarigan

Pentaschistis

Pentaschistis airoides


O Alemannenring foi um circuito de rua localizado na cidade de Singen, no estado de Baden-Württemberg, na Alemanha. Nos seus 5 anos de existência, sediou eventos da DTM antiga e da Fórmula 3 Alemã.

Percurso

O circuito tinha 2.800 km de extensão e usava uma série de estradas de quatro pistas na cidade de Singen. O circuito tinha 14 metros de largura, exceto na reta de largada/chegada onde diminuiu para 9 metros devido ao pitlane. A pista continha oito curvas, sete das quais eram curvas de 90 graus e a outra uma curva fechada de 180 graus. Havia também uma pequena seção com chicanes no final da reta na Robert Gerwig Strasse. A pista é semelhante ao Norisring, para o seu perfil de rua, comprimento e por ter 8 curvas.

Tentativas de volta à DTM

Em 2009, um grupo conhecido como Alemanni Ring eV tentou reviver o circuito para realizar outro evento da DTM. Teria sido a primeira vez que o circuito realizaria um evento na DTM atual. Anteriormente, os eventos aconteceram na DTM antiga. Entretanto, o grupo encontrou problemas governamentais locais e os organizadores da competição decidiram não realizar o evento.

Vencedores

DTM

Fórmula 3 Alemã

Autódromos da Alemanha

Alemannenring


Die Estonian International 2007 im Badminton fanden in Tallinn vom 1. bis zum 4. Juni 2007 statt. Das BWF-Level der Veranstaltung war 4 (BWF Future Series).

Austragungsort
 Kalevi Spordihalis, Juhkentali 12

Sieger und Platzierte

Finalergebnisse

Ergebnisse

Herreneinzel Qualifikation
  Jani Hakkinen -  Guntis Lavrinovičs: 21-14 / 21-19
  Nikolaj Ukk -  Raimonds Cipe: 21-13 / 21-13
  Peippo Timo -  Indrek Luts: 21-13 / 21-7
  Vahur Lukin -  Petri Lehtonen: 21-17 / 15-21 / 21-18

Herreneinzel
  Raul Must -  Mikko Vikman: 21-12 / 21-8
  Vitaliy Konov -  Raul Käsner: 21-19 / 21-13
  Steinar Klausen -  Jon Lindholm: 21-6 / 21-11
  Dieter Domke -  Tuomas Palmqvist: 16-21 / 21-16 / 21-13
  Kristian Midtgaard -  Ivan Baboschin: 21-8 / 21-10
  Markus Heikkinen -  Heimo Götschl: 21-17 / 21-17
  Henri Hurskainen -  Ingmar Seidelberg: 21-9 / 21-8
  Salim Sameon -  Iwo Zakowski: 21-16 / 21-12
  Tuomas Nuorteva -  Tauno Tooming: 21-9 / 23-21 / 22-20
  Alexander Sim -  Aleksandr Antipov: 21-5 / 21-12
  Aki Kananen -  Philipp Peter: 21-6 / 21-10
  Neven Rihtar -  Peter Fearns: 21-15 / 21-12
  Dmytro Zavadsky -  Georgios Charalambidis: 21-15 / 21-18
  Kristian Nielsen -  Kasper Lehikoinen: 22-20 / 21-18
  Henrik Tóth -  Rainer Kaljumae: 21-19 / 21-18
  Nikolaj Ukk -  Carlos Longo: 22-20 / 21-10
  Vitaliy Konov -  Raul Must: 21-15 / 14-21 / 21-17
  Dieter Domke -  Steinar Klausen: 21-12 / 15-21 / 21-16
  Kristian Midtgaard -  Markus Heikkinen: 22-20 / 18-21 / 24-22
  Henri Hurskainen -  Salim Sameon: 21-13 / 21-19
  Tuomas Nuorteva -  Alexander Sim: 21-17 / 25-23 / 21-14
  Aki Kananen -  Neven Rihtar: 21-11 / 21-17
  Kristian Nielsen -  Dmytro Zavadsky: 21-19 / 21-17
  Nikolaj Ukk -  Henrik Tóth: 21-17 / 13-21 / 21-15
  Dieter Domke -  Vitaliy Konov: 21-18 / 14-21 / 21-18
  Kristian Midtgaard -  Henri Hurskainen: 22-20 / 12-21 / 21-11
  Aki Kananen -  Tuomas Nuorteva: 21-13 / 21-16
  Kristian Nielsen -  Nikolaj Ukk: 18-21 / 21-16 / 21-16
  Kristian Midtgaard -  Dieter Domke: 18-21 / 21-16 / 21-10
  Kristian Nielsen -  Aki Kananen: 21-14 / 21-17
  Kristian Nielsen -  Kristian Midtgaard: 21-8 / 21-19

Dameneinzel
  Anna Narel -  Getter Saar: 21-9 / 21-6
  Laura Vana -  Oona Seppälä: 21-17 / 21-14
  Noora Virta -  Ketly Freirik: 21-10 / 21-13
  Kristīne Šefere -  Evgenia Antipova: 21-14 / 21-19
  Andrea Žvorc -  Olga Kozlova: 21-0 / 21-0 / 21-0
  Karoliine Hõim -  Madara Pukite: 24-22 / 21-3
  Helen Reino -  Oksana Jaciuk: 21-18 / 21-10
  Iida Korhonen -  Teder Gerda: 21-13 / 21-14
  Kati Tolmoff -  Anna Narel: 21-6 / 21-11
  Sandra Chirlaque -  Laura Vana: 14-21 / 21-11 / 21-17
  Akvilė Stapušaitytė -  Noora Virta: 21-12 / 21-10
  Claudia Mayer -  Kristīne Šefere: 22-20 / 21-18
  Andrea Žvorc -  Nina Weckström: 11-21 / 22-20 / 21-14
  Elena Prus -  Karoliine Hõim: 21-19 / 18-21 / 21-13
  Carola Bott -  Helen Reino: 21-16 / 21-11
  Lucía Tavera -  Iida Korhonen: 21-9 / 21-3
  Kati Tolmoff -  Sandra Chirlaque: 21-8 / 21-13
  Akvilė Stapušaitytė -  Claudia Mayer: 21-15 / 21-15
  Elena Prus -  Andrea Žvorc: 21-12 / 21-17
  Carola Bott -  Lucía Tavera: 20-22 / 21-14 / 21-16
  Kati Tolmoff -  Akvilė Stapušaitytė: 21-8 / 21-16
  Carola Bott -  Elena Prus: 21-12 / 16-21 / 21-16
  Kati Tolmoff -  Carola Bott: w.o.

Herrendoppel
  Andres Aru /  Kristo Kasela -  Jon Lindholm /  Philipp Peter: 18-21 / 21-19 / 23-21
  Anton Nazarenko /  Ivan Baboschin -  Vitaliy Konov /  Dmytro Zavadsky: 21-19 / 21-19
  Iwo Zakowski /  Jesper von Hertzen -  Indrek Luts /  Patrick Rang: 21-7 / 22-20
  Rainer Kaljumae /  Tauno Tooming -  Raimonds Cipe /  Guntis Lavrinovičs: 21-14 / 21-8
  Ants Mängel /  Raul Must -  Aleksei Kuplinov /  Konstantin Sarapultsev: 21-13 / 18-21 / 21-16
  Andres Aru /  Kristo Kasela -  Aki Kananen /  Markus Heikkinen: 13-21 / 21-15 / 21-18
  Kristian Midtgaard /  Kristian Nielsen -  Anton Nazarenko /  Ivan Baboschin: 21-19 / 11-21 / 21-18
  Mikko Vikman /  Timm Stern -  Indrek Küüts /  Meelis Maiste: 21-14 / 21-14
  Karl Kivinurm /  Vahur Lukin -  Jani Hakkinen /  Peippo Timo: 21-11 / 21-13
  Kasper Lehikoinen /  Salim Sameon -  Ingmar Seidelberg /  Raul Käsner: 21-12 / 21-16
  Iwo Zakowski /  Jesper von Hertzen -  Rainer Kaljumae /  Tauno Tooming: 21-17 / 21-12
  Ants Mängel /  Raul Must -  Andres Aru /  Kristo Kasela: 21-11 / 21-15
  Mikko Vikman /  Timm Stern -  Kristian Midtgaard /  Kristian Nielsen: 15-21 / 21-12 / 21-18
  Kasper Lehikoinen /  Salim Sameon -  Karl Kivinurm /  Vahur Lukin: 21-15 / 17-21 / 21-13
  Iwo Zakowski /  Jesper von Hertzen -  Ants Mängel /  Raul Must: 18-21 / 21-14 / 21-15
  Mikko Vikman /  Timm Stern -  Kasper Lehikoinen /  Salim Sameon: 21-18 / 21-11
  Mikko Vikman /  Timm Stern -  Iwo Zakowski /  Jesper von Hertzen: 21-16 / 21-13

Damendoppel
  Noora Virta /  Oona Seppälä -  Esta Uudekull /  Relika Reinmann: 21-13 / 21-16
  Lucía Tavera /  Sandra Chirlaque -  Karoliine Hõim /  Laura Vana: 21-14 / 21-18
  Akvilė Stapušaitytė /  Anna Narel -  Kristīne Šefere /  Madara Pukite: 21-14 / 21-12
  Helen Reino /  Kulli Iste -  Evgenia Antipova /  Olga Kozlova: 0-21 / 0-21 / 0-21
  Lucía Tavera /  Sandra Chirlaque -  Noora Virta /  Oona Seppälä: 21-8 / 21-12
  Akvilė Stapušaitytė /  Anna Narel -  Helen Reino /  Kulli Iste: 21-17 / 21-13
  Lucía Tavera /  Sandra Chirlaque -  Akvilė Stapušaitytė /  Anna Narel: 22-20 / 21-23 / 21-18

Mixed
  Guntis Lavrinovičs /  Kristīne Šefere -  Aleksei Kuplinov /  Laura Vana: 27-25 / 18-21 / 21-14
  Karl Kivinurm /  Eve Jugandi -  Ivan Baboschin /  Olga Kozlova: 21-0 / 21-0 / 21-0
  Ants Mängel /  Karoliine Hõim -  Kasper Lehikoinen /  Lida Korhonen: 21-18 / 21-19
  Tuomas Nuorteva /  Helen Reino -  Raimonds Cipe /  Ayaka Takahashi: 21-14 / 21-17
  Anton Nazarenko /  Evgenia Antipova -  Rainer Kaljumae /  Ketly Freirik: 21-14 / 21-12
  Heimo Götschl /  Claudia Mayer -  Guntis Lavrinovičs /  Kristīne Šefere: 21-12 / 21-11
  Karl Kivinurm /  Eve Jugandi -  Jesper von Hertzen /  Oona Seppälä: 21-9 / 26-24
  Tuomas Nuorteva /  Helen Reino -  Ants Mängel /  Karoliine Hõim: 21-14 / 21-16
  Anton Nazarenko /  Evgenia Antipova -  Iwo Zakowski /  Noora Virta: 21-13 / 21-11
  Heimo Götschl /  Claudia Mayer -  Karl Kivinurm /  Eve Jugandi: 21-12 / 21-12
  Anton Nazarenko /  Evgenia Antipova -  Tuomas Nuorteva /  Helen Reino: 15-21 / 21-18 / 24-22
  Anton Nazarenko /  Evgenia Antipova -  Heimo Götschl /  Claudia Mayer: 22-20 / 12-21 / 21-8

Weblinks
 tournamentsoftware.com
 Tolmoff oli Tallinnas võidukas

2007
Badminton 2007
Badmintonwettbewerb in Tallinn

Estonian International 2007


Der Jüdenhof in Dresden ist ein kleiner Platz in der Inneren Altstadt. Er ist, wie auch An der Frauenkirche, ein Nebenplatz des Neumarkts. Bereits 1371 urkundlich erwähnt, ist er dessen ältester Teil und befand sich bereits vor der Verlegung der Dresdner Befestigungsanlagen innerhalb der Stadtmauer in der Nähe des Frauentores, das zur Frauenkirche führte.

Seinen Namen behielt der Jüdenhof, nachdem im Jahr 1411 die dort stehende Synagoge sowie weitere Grundstücke und das Vermögen der Dresdner Juden konfisziert worden waren. Das zum Gewandhaus mit Brauerei umgenutzte Gebäude wurde im 16. Jahrhundert teilweise abgerissen, um in dessen Nähe ein Stallhaus zu errichten – das heutige Johanneum. Spätestens zum Anfang des 17. Jahrhunderts wurde der Rest des Gewandhauses abgerissen. In dessen Nähe entstand als westlicher Abschluss des Platzes um 1715 das Dinglingerhaus. Vor dem Johanneum steht seit 1866 der Friedensbrunnen, auch Türkenbrunnen genannt. In der Nähe des Brunnens erinnert der Krellstein an den 1601 hingerichteten Kanzler Nikolaus Krell.

In der Zeit des Nationalsozialismus wurde der Name getilgt und der Platz in den Neumarkt eingegliedert; bei den Bombardierungen 1945 wurden die angrenzenden Gebäude weiträumig zerstört. Erst seit 1991 wird der Platz wieder als Jüdenhof bezeichnet.

Wiederaufbau

Planungsgeschichte
Die Anfang der 1980er Jahre beginnenden Bemühungen um den Wiederaufbau des Neumarkts umfassten auch die Wiederherstellung des Jüdenhofs als eines der drei Teilbereiche der gesamten Platzanlage. Die Einteilung der angrenzenden Quartiere VI, VII und VIII bezieht sich auf das gesamte Wiederaufbauvorhaben des Neumarktareals. Nach langen Diskussionen wurde 2010 beschlossen, auf die Bebauung der einstigen Gewandhausfläche, die im Quartier VI die westliche Begrenzung des Neumarkts bildet, zu verzichten und damit den Jüdenhof wie im Zeitraum zwischen 1791 und 1945 enger an den Neumarkt zu binden. Mit den Leitbauten von Regimentshaus und Dinglingerhaus sowie den Leitfassaden Neumarkt 14, 16 und 17 erhält der Jüdenhof sein Erscheinungsbild weitgehend zurück. Erste Schritte zum Wiederaufbau des Jüdenhofs waren die archäologischen Ausgrabungen, die ab 2008 in den einzelnen Quartieren durchgeführt und bis 2013 abgeschlossen wurden.

Quartier VII

Von zentraler Bedeutung für die Gestalt des Jüdenhofs ist das Quartier VII. Es begrenzt den Platz als Teilbereich des Neumarkts nach Westen und besteht aus zwei Straßenblöcken, die die Fläche bis zur Schloßstraße im Westen einnehmen. Die nördliche Begrenzung wird durch die dem historischen Verlauf folgende Sporergasse gebildet, während die südliche Hälfte der beiden Blöcke in den 1960er Jahren mit dem Kulturpalast überbaut wurde. Nördlich des Kulturpalastes verläuft die neu angelegte Rosmaringasse, so dass die Teilquartiere nur noch etwa 50 % ihrer Vorkriegsfläche umfassen.

Die Platzfront zum Jüdenhof wird durch das Quartier VII.2 gebildet, das sich bis zur Schössergasse im Westen erstreckt. 2013 wurden hier archäologische Ausgrabungen durchgeführt. Am 26. Februar 2015 erfolgte die Grundsteinlegung für den Wiederaufbau des Quartiers durch die Kimmerle GbR Jüdenhof (Höchstädt a.d. Donau/Dresden, v.d.d. Michael Kimmerle). Das Projekt wurde 2016/2017 fertiggestellt. Die Fassaden zum Jüdenhof wurden dabei getreu dem historischen Vorbild entsprechend wiedererrichtet: Neumarkt 16 (um 1710, Georg Haase), Neumarkt 17 (ursprünglich zwei Einzelbauten aus dem 17. Jahrhundert) sowie das Dinglingerhaus Neumarkt 18 als Krönung des hochbarocken Dresdner Bürgerhausbaues, letzteres unter Einbeziehung des historischen Kellers. An der Kreuzung Sporergasse/Schössergasse ist das palaisartige Triersche Haus aus dem 17. Jahrhundert mit seinem prägnanten Eckerker wieder entstanden. Die weiteren Fassaden vor allem zur Rosmaringasse wurden zeitgenössisch gestaltet. Trotz der zuletzt mehrfach verschärften Energieeinsparverordnung wurden alle Fassaden massiv in Ziegeln gemauert bzw. haben eine entsprechende Vorblendschale erhalten. Neben gewerblicher und gastronomischer Nutzung im Erdgeschoss sind in den Obergeschossen Büros, Wohnungen und ein Hotel untergebracht.

Westlich schließt das Quartier VII.1 an und erstreckt sich bis zur Schloßstraße, das die Baywobau Dresden GmbH am 31. Dezember 2021 übergeben hat. Als Leitbau ist hier der prachtvolle Rokokobau des Cäsarschen Hauses (Schössergasse 25) wiedererstanden, zudem sind die bedeutenden Renaissancegebäude Schloßstraße 28 und 30 ("Fürstliches Haus") zumindest in ihren Fassade wiedererstanden. Das bedeutende Erkerrelief des Hauses Nr. 30 mit der Darstellung Kurfürst Christians II. und seiner Gemahlin Hedwig von Dänemark wurde nach 1945 geborgen und könnte wiedereingebaut werden (heute im Stadtmuseum Dresden).

Einzelnachweise

Weblinks

 Der Jüdenhof als Teil der Dresdner und jüdischen Stadtgeschichte von Thomas Kantschew
 Eintrag im Stadtwiki Dresden
 Projekthomepage zum Wiederaufbau des Quartiers VII

Platz in Dresden
Platz in Europa
Neumarkt (Dresden)
Judentum in Dresden

Jüdenhof (Dresden)


زابرودنيا  هي مدينة في مقاطعة موسكو أوبلاست في روسيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 12055 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة موسكو

زابرودنيا


An Habenaria monorrhiza in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Olof Swartz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Habenaria monorrhiza in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria monorrhiza


Captain William Lytle

Captain William Lytle (1728–97), son of Christopher Lytle, 1693–1783, from Cumberland County. Pa. served in the British army in the French and Indian War and was deeded  of land for service in the Revolutionary War. He solicited settlers to follow him with the promise of land in Kentucky, then part of Virginia. In April 1780, Capt. Lytle and his family led 63 Kentucky flatboats of settlers accompanied by 1,000 fighting men, down the Ohio to the falls of the Ohio. They passed the future site of Cincinnati April 11 where they attacked and chased an Indian party which escaped on horseback. (Lytle, William. "Personal Narrative of William Lytle." Quarterly Publication of the Historical and Philosophical Society of Ohio 1 (January–March 1906): 3-30.) (Centennial History of Cincinnati, p. 120) They continued on to Beargrass Creek (the site of Louisville), landing on April 15, 1780. Lytle made his permanent home near Lexington, Ky, in August, 1787.

Three Lytle relatives were named Surveyor General of the Northwest Territory, based in Cincinnati after 1808. Family members included William Lytle II, the Surveyor General of Illinois, Congressman Robert Todd Lytle (a relative of the Todd-Lincoln family), Brig. Gen. William Haines Lytle (the poet), and members of the Livingood family. Captain Lytle (1728–97) gave land to his daughter Anne for a wedding gift on which she and her husband, Judge John Rowan, built the Federal Hill Mansion, in Bardstown, Kentucky, which, according to tradition, inspired the song My Old Kentucky Home.

William Lytle

His son, William Lytle, (1770-1831) amassed a fortune surveying the lands of Revolutionary War veterans granted land in Ohio, and was a good friend of Andrew Jackson, serving in his "kitchen cabinet". Considered the first landed millionaire in the West, Lytle lost most of his money during a financial panic when western landowners could not pay their debts and the banks in Cincinnati failed. Using the land from his father's land grant, he founded Cincinnati College and Cincinnati Law College (the University of Cincinnati). He funded it with $500 of his personal money, land donated by his father William Lytle, and $500 he solicited from a group of prominent first citizens of Cincinnati (John H. Piatt, David E. Wade, Ethan Stone, William Corry, John H. Lytle, Gen. James Findlay, Andrew Mack, Jacob Burnet). Each shareholder took turns serving on the Board of the Cincinnati College

As a lad of only sixteen, William rode with Colonel (later General) Benjamin Logan on his famed "Logan's Raid," a punitive expedition against the Shawnee villages located near the headwaters of the Great Miami and Mad Rivers in west central Ohio in October, 1786. Lytle later penned his eyewitness account of the raid, and of the brutal murder of the great Shawnee chief Moluntha by Colonel Hugh McGary which Lytle himself attempted unsuccessfully to thwart.

The Lytles served in the French and Indian War, the American Revolutionary War, the Mexican–American War, and the Civil War.

William Haines Lytle

Brigadier Gen. William Haines Lytle (1826–1863) was a lawyer, educated man and syndicated poet (in newspapers). His poems spoke of courage, loss, the glory of war and tales of gallantry. He led the Irish troops (the most recent immigrants to the U.S.) and was so admired by his troops that six weeks before his death they presented him with a medal to show their affection. His most famous poem, Antony and Cleopatra, was beloved by both North and South in antebellum America and regularly memorized by school children in the U.S. through the 1940s. General William Haines Lytle died leading a charge at Chickamauga in the Civil War. Lytle Hill, in Chickamauga and Chattanooga National Military Park, is named for him and a monument in the shape of a pile of cannonballs marks the spot where he fell. When he was shot, he fell from his horse with a half-finished poem in his pocket. A southern soldier who served with him in the Mexican–American War, stood guard over his body until arrangements could be made to return his body to the North. A Guard of Honor composed of fifteen officers and men from the 10th Ohio Volunteer Infantry was appointed to escort Lytle's body from Chickamauga to Cincinnati. Under a flag of truce, both southern and northern soldiers escorted his body to Louisville where it was loaded on a paddle-wheeler and returned to Cincinnati. Since most soldiers were buried where they fell in the Civil War, few bodies were returned to their families. The city immediately went into mourning with all the windows of the stores draped in black. His horse, Fallaballaugh, another gift from his troops, led a parade down 4th street, with Lytle's boots turned backwards in the stirrups to represent a riderless horse. A long line of dignitaries followed the coffin.

A branch of this family settled to the north in Butler County, where Judge Robert Lytle acquired a section of land from the U.S. and named it Milford Township. Prominent descendants include Sen. Homer Truett Bone, Secretary of Agriculture Claude R. Wickard, Gov. Andrew L. Harris, James McBride of Hamilton, and others.

Lytle Park, where the Lytle mansion was located, was donated to the city in 1903 by the family, with terms that it remain a park in perpetuity. When an expressway needed to be built downtown, the terms forced the Lytle Tunnel to be built under the park to preserve it. The statue of Abraham Lincoln at the entrance of the park was commissioned by the WPA Works Progress Administration.

References

External links
Lytle House, Fourth and Lawrence Streets

Families from Ohio
American socialites
People from Cincinnati
People from Louisville, Kentucky
Families from Pennsylvania
Northwest Territory House of Representatives

Lytle family


Brian Welch (19 Haziran 1970, Kaliforniya).

Korn grubundan ayrılan gitarist. Ayrılık nedeni olarak Dini Uyanmayı neden göstermiştir.

Ardından kızı için ayrıldığını itiraf etmiştir. Grubun en önemli üyelerinden biridir. Son çıkan albüm Untitled'den sonra gruba yeniden dönmüştür.

Dış bağlantılar
 Korn Türkiye
 HeadToChrist

1970 doğumlular
Amerikalı heavy metal gitaristler
Korn
Yaşayan insanlar
Ritim gitaristleri
Amerikalı erkek gitaristler

Brian Welch


إنفلونزا آسيا هو وباء إنفلونزا ناتج من تحول فيروس إنفلونزا الطيور بدأ انتشاره في الصين بين عامي 1956 - 1958. الفيروس المسبب للعدوى كان فيروس إنفلونزا أ (H2N2) نتج من طفرة في الفيروس الذي يصيب البط البري اندمج مع فيروس يصيب الإنسان في عملية إعادة تشكيل الفيروس. انتشر الوباء إلى سنغفورة في فبراير و هونغ كونغ في أبريل من عام 1957. و في يونيو من نفس العام وصل الفيروس الولايات المتحدة و سبب بوفاة حوالي 70 ألف شخص هناك. كما سبب الفيروس بوفاة ما بين مليون إلى 4 ملايين شخص حول العالم. و تم حد انتشار الوباء نتيجة تطوير لقاح فعال ضده في عام 1957.

و تطور الفيروس نتيجة لزيحان مستضدي لفيروس H3N2 مسبباً وباءً أقل انتشاراً بين عامي 1968 - 1969 فيما يعرف بإنفلونزا هونغ كونغ

المراجع

أوبئة
فيروسات

إنفلونزا آسيا


JWH-210 (alternativni naziv: - ) je psihotropna tvar. Dio skupine novih psihoaktivnih tvari. U Hrvatskoj su uvrštene izmjenama i dopunama uvrštene na Popis droga, psihotropnih tvari i biljaka iz kojih se može dobiti droga te tvari koje se mogu uporabiti za izradu droga donesenim od strane Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi Republike Hrvatske ( Narodne novine br.: 19, 11. veljače 2011.).
Kemijsko ime je 4-etilnaftalen-1-il-(1-pentilindol-3-il)metanon. JWH-200 je sintetički kanabinoidni receptor agonist koji pripada obitelji naftoilindola.

Izvori

Vanjske poveznice
https://www.uredzadroge.hr
https://www.nijd.uredzadroge.hr

Psihoaktivne droge

JWH-210


Arron Miles Asham (born April 13, 1978) is a Canadian former professional ice hockey player who played 15 seasons in the National Hockey League (NHL). Over his 15 seasons, he played for 6 different teams.

Playing career
Asham was drafted 71st overall by the Montreal Canadiens in the 1996 NHL Entry Draft and made his NHL debut with Montreal during the 1998–99 season. After parts of four seasons with Montreal, he was traded to the New York Islanders on June 22, 2002, along with a 2002 5th round draft pick for Mariusz Czerkawski. After years of going back and forth between the Canadiens and their American Hockey League affiliate, Asham became a mainstay in the Islanders line-up with his most productive offensive season to date coming during his first season with his new team in 2002–03, when he scored 15 goals and 19 assists for 34 points in 78 games. After four seasons with the Islanders, Asham signed a one-year contract with the New Jersey Devils on August 7, 2007.

After the 2007–08 season, Asham became a free agent again, this time signing a two-year contract with the Philadelphia Flyers on July 7, 2008. On signing with the Flyers, Asham said, "I've always loved the way the Flyers play and I fit in here. They play hard every night. They play tough hockey and I've always admired that. I always thought I should play here and when the chance came up last summer to come here, I thought it was the best place for me and a place where I'd really have a chance to win a Stanley Cup in the next couple of years."

In the 2010 playoffs, Asham scored four goals as the Flyers defied expectations and reached the Stanley Cup Finals for the first time since 1997. His biggest goal came in Game 5 of the Eastern Conference Finals vs. Montreal when he scored in the 2nd period to give the Flyers a 2–1 lead of an eventual 4–2 victory that eliminated the Canadiens and propelled the Flyers into a Finals matchup against the Chicago Blackhawks. Asham netted one goal in the finals as the Flyers lost to the Blackhawks 4 games to 2.

As a free agent that summer, Asham left the Flyers and signed a one-year contract worth $700,000 with the Pittsburgh Penguins on August 20, 2010. During the following off-season, the contract was extended for another year.

During Game 3 of the 2012 NHL Eastern Conference quarterfinals, in retaliation to a hit on a teammate, Asham cross-checked Brayden Schenn of the Philadelphia Flyers in the upper body, and then threw a punch while Schenn was down on the ice. Schenn sustained no apparent injury due to the hit. For his actions, Asham received a four-game suspension, his first disciplinary action from the NHL Commissioner since joining the NHL.

As a free agent from the Penguins, Asham signed a two-year contract with the New York Rangers on July 1, 2012. With this, Asham had played for all 5 teams in the former Atlantic division during his career. On February 10, 2013, Asham scored his first goal as a Ranger in a 5–1 victory over the Tampa Bay Lightning. He is also the only player to score a goal with every Atlantic division team. On May 13, 2013, he scored the series-winning goal in Game 7 of the 2013 Stanley Cup playoffs to push the Rangers into the second round and eliminate the Washington Capitals.

Asham saw limited action with the Rangers during the 2013–14 season, playing in only six games.  He spent most of the season with the Hartford Wolf Pack. The Rangers did not offer to extend Asham's contract and on July 1, 2014, he became an unrestricted free agent, effectively ending his professional career.

In September 2015, Asham signed an amateur playing contract with the Gander Flyers of the Central West Senior Hockey League.

Personal life

Asham's hometown is Portage La Prairie, where he still has many friends and family. He has 4 children: daughters Azilyn and Oceane, and sons Dexter and Cruz. Asham is Métis.

Asham also has his own charity called "Arron's Chance to Play Hockey" (chance2play.com) This foundation's mission is to work in partnership with the community to provide opportunities that will enhance the emotional, physical, social and intellectual well-being of children. The overall goal is to enhance the lives of children and families.

Career statistics

Regular season and playoffs

International

Transactions
On June 22, 1996, the Montreal Canadiens selected Arron Asham in the third-round (#71 overall) of the 1996 NHL draft.
On September 10, 1997, the Montreal Canadiens signed Arron Asham to a 3-year contract.
On August 1, 2001, the Montreal Canadiens re-signed restricted free agent Arron Asham to a 1-year contract.
On June 22, 2002, the Montreal Canadiens traded Arron Asham and a 2002 fifth-round pick (#149-Markus Pahlsson) to the New York Islanders in exchange for Mariusz Czerkawski.
On July 18, 2003, the New York Islanders re-signed Arron Asham to a 2-year contract.
On January 19, 2005, the Visp (Swiss-2) signed Arron Asham.
On August 15, 2005, the New York Islanders re-signed restricted free agent Arron Asham to a 1-year contract.
On July 24, 2006, the New York Islanders re-signed restricted free agent Arron Asham to a 1-year contract.
On August 7, 2007, the New Jersey Devils signed unrestricted free agent Arron Asham.
On July 1, 2008, the New Jersey Devils released Arron Asham.
On July 7, 2008, the Philadelphia Flyers signed unrestricted free agent Arron Asham to a multi-year contract.
On August 20, 2010, the Pittsburgh Penguins signed unrestricted free agent Arron Asham to a 1-year contract.
On June 29, 2011, the Pittsburgh Penguins re-signed Arron Asham to a 1-year contract.
On July 1, 2012, the New York Rangers signed unrestricted free agent Arron Asham to a 2-year contract.

References

External links

1978 births
Living people
Canadian ice hockey right wingers
Canadian Métis people
EHC Visp players
Fredericton Canadiens players
Hartford Wolf Pack players
Ice hockey people from Manitoba
Métis sportspeople
Montreal Canadiens draft picks
Montreal Canadiens players
New Jersey Devils players
New York Islanders players
New York Rangers players
Philadelphia Flyers players
Pittsburgh Penguins players
Quebec Citadelles players
Red Deer Rebels players
Sportspeople from Portage la Prairie

Arron Asham


بئر النفط حفرة تحفر في أعماق الأرض للوصول إلى الصخور التي تحتوي على النفط أو الغاز الذي يمكن استخراجه.

طريقة وجوده
المسوحات الزلزالية توفر صوراً لطبقات الصخر لعدة كيلومترات تحت الأرض. ويحلل العلماء الجيولوجيون هذه الصور للعثور على مناطق قد تحتوي على النفط أو الغاز.
تستعمل معدات الحفر لحفر بئر في مواقع تحت الأرض قد تحتوي على الأغلب على النفط، ومِن ثَمَّ تشكل بئر نفط. تستخدم العديد من معدات الحفر على الأرض، وفي المياه الضحلة وفي المياه العميقة.

يتم حفر الآبار على مسافة عدة كيلومترات تحت الأرض خلال الصخر الصلب. ولقمة الحفر هي الأداة المستخدمة للقطع خلال الصخر. تعمل معظم لقم الحفر بواسطة كشط الصخر أو تحطيمه، أو كليهما، وعادة بالحركة الدورانية. تقع لقمة الحفر في نهاية ساق الحفر. تصنع ساق الحفر من امتدادات أنابيب فولاذية مثبتة بعضها ببعض. يتم الضغط من أداة الحفر على أعلى ساق الحفر للدفع داخل الأرض. عندما يصل أعلى ساق الحفر إلى نهاية أداة الحفر، تتم إضافة طول آخر من أنبوب الحفر في الأعلى. تستمر هذه العملية حتى تصل لقمة الحفر إلى طبقات الصخر التي يعتقد أنها تحتوي على النفط.
يستخدم الطين لتبريد لقمة الحفر وتزييتها وإزالة قطع الصخر. وتكون غالباً مزيج من المعادن الطبيعية الموجودة والماء أو النفط. يجب التخلص من الطين دون إحداث ضرر بالبيئة. يتطلب هذا عمليات تنظيف خاصة ودفن النفايات على الشاطئ. يستخدم الطين
المستند على الماء عند الإمكان، لأنه يمكن التخلص منه في البحر دون إحداث ضرر
بالحياة المائية.

التجويف
تُحفَر البئرُ النفطيةُ بٱستخدامِ الحفارة النفطية (Rig) ذات المعدات الثقيلة للغاية ويتم أنزال مواسير الحفر التي تكون مربوطة من جهة برأس حفر خاص يحوي مسننات لتحطيم الصخر وتفتيته ومن جهة أخرى تكون مربوطة بمنظومة تدوير ومنظومة رفع ومنظومة ضخ لسائل الحفر داخل هذه المواسير التي تكون مهمته الرئيسية هي تبريد رأس الحفر الذي يكون على احتكاك مباشر مع الصخور ويقوم هذا السائل أيضا بمهمه رفع الفتات من قاع البئر إلى سطح الأرض. يمكن استخدام أدوات أخرى في مؤخرة لقمة الحفر لتغيير اتجاه الحفر تدريجياً. هناك حفر آبار تصل في العمق إلى 10 كيلومترات (6 أميال) وبعضها يصل إلى أكثر من 10 كيلومترات (6 أميال) من الجوانب إلى أعماق باطن الأرض.
يتم تخطيط حفرة البئر مع امتدادات أنبوب الفولاذ الذي تجتمع معاً لتشكل أنبوباً مجوفاً فارغاً ممتداً. يتم ضخ نوع خاص من الاسمنت إلى قاع الأنبوب. يقوم الاسمنت وتحت الضغط بدفع الأنبوب الفولاذي لملء أية فجوات بين الأنبوب والصخر. يتم عمل ثقوب خلال الأنبوب الفولاذي على العمق الذي يتوقع أن تحتوي فيه الصخور على نفط وغاز. وتدعى هذه العملية التجويف.
يتم وضع الصمامات وأدوات المراقبة الإلكترونية في قعر البئر. يمكن إرسال المعلومات عن مقدار النفط والغاز والماء الذي يغمر البئر بشكل إلكتروني بواسطة قمر صناعي إلى خبراء في مكتب بعيد. باستخدام هذه المعلومات، يمكن فتح الصمامات في آبار النفط وإغلاقها بالتحكم عن بعد، وذلك لزيادة إنتاج الغاز في كل بئر النفط.

انظر أيضاً
 احتياطي غاز عالق
 مستودع نفط

المراجع

آبار النفط
اختراعات أذربيجانية
اختراعات أمريكية
اختراعات بولندية
اختراعات روسية
اختراعات صينية
إنتاج النفط
تقنية ثقب
معادن
وقود أحفوري

بئر نفط


Lugari ist der Familienname folgender Personen:

Giovanni Battista Lugari (1846–1914), war ein Kurienkardinal

Siehe auch
Lugari District, ein Distrikt in der kenianischen Provinz Western
Lugari, Hauptstadt des Lugari Distriktes

Lugari


Las Cortes Generales de la Corona de Aragón de Monzón de 1435 fueron convocadas por la reina María de Castilla con carácter de urgencia el 15 de octubre para hacer frente al rescate pedido por los genoveses para liberar al rey Alfonso V el Magnánimo.

Alfonso V, muy seguro de su fuerza, asedió Gaeta y fue vencido y hecho prisionero junto con los infantes Juan y Enrique y buena parte de la nobleza aragonesa en la batalla de Ponza contra una flota genevesa. El rey y el resto de cautivos fue puesto bajo el cautiverio del duque de Milán, Filippo Maria Visconti. Ante la petición de rescate de 30 000 ducados, la reina María convocó a Cortes Generales para obtener los fondos necesarios.

Las Cortes se inauguraron el 15 de noviembre de 1435, con la excepcionalidad de que estando el rey cautivo, no podía presidirlas él mismo, se prorrogaron para el 15 de diciembre y finalizaron el 31 de marzo. Durante las sesiones el rey Alfonso V logró atraer a su causa al duque de Milán, y fue liberado; además revocó la Lugartenencia General a la reina, dejando la lugartenencia de Aragón, Valencia y Mallorca a su hermano Juan, rey de Navarra, y la de Cataluña a la reina. Llegado el rey de Navarra a las Cortes, por mandato de su hermano planteó la obtención de un subsidio para proseguir la guerra contra los genoveses, y la transformación de las Cortes Generales en particulares, por lo que se convocaron Cortes aragonesas en Alcañiz, catalanas en Tortosa y valencianas en Morella.

Bibliografía
Historia de la Generalidad de Cataluña y sus Presidentes. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0884-0
Colección de córtes de los antiguos reinos de España. Madrid: Real Academia de Historia, 1853.
Amalio Marichalar, Cayetano Manrique (1862) Historia de la legislación y recitaciones del Derecho civil de España. Madrid, Imprenta Nacional.

Cortes de Monzón
Edad Media en Aragón
España en 1435
Política en los años 1430
Cortes Generales de Aragón

Cortes de Monzón (1435)


Flensburg (Danca: Flensborg, Frizce: Flansborj), Almanya'nın Schleswig-Holstein eyaletine bağlı kent. Ülkenin kuzey ucundaki en büyük kenttir ve Flensburg Fiyordunun ağzında yer alır.

Tarihçe
Adından ilk kez 1240'ta söz edilen kent 1284'te berat aldı ve 1643'ten sonra sık sık İsveçlilerce yağmalandı. 1848'de Danimarka yönetimi altındaki Schleswig'in başkenti oldu. Danimarka ile savaştan (1864) sonra Prusya tarafından işgal edildi. 1920'de yapılan plebisitte halkın çoğunluğu Flensburg'un Almanya'da kalması yönünde oy kullandı. II. Dünya Savaşı öncesinde donanmaya ait bir tesisle akademinin bulunduğu Flensburg, Almanya Federal Cumhuriyeti'nin kurulmasından sonra gene bir deniz üssü oldu. II. Dünya Savaşı'nın sonunda 1945'in Mayıs ayında kurulan geçici Flensburg hükûmetinin yönetim merkezi olmuştur.

Görülmeye değer önemli yerler
Kentte görülmeye değer önemli yerler arasında, Orta Çağ'dan kalan St. Nikolaus ve St. Marie kiliseleri (1284), Kuzey Kapısı (1595), belediye müzesi, Kuzey Çarşısı (1595), Alman Evi ve çağdaş tarzda yapılmış belediye binası bulunmaktadır. Flensburg'a komşu olan Glücksburg, Baltık kıyısında bir dinlence yeridir. Glücksburg'da, Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg Düklüğü'nün merkezi olan ünlü bir şato (1582-1587) vardır. Bu şato Danimarka, Büyük Britanya, Norveç ve Yunan krallık aileleriyle de ilgilidir. Mayıs 1945'te Amiral Karl Dönitz'in başkanlığındaki Flensburg hükûmeti Müttefiklere burada teslim olmuştur.

Ekonomi
Flensburg'da gemi yapımı, metal işleri, kâğıt ve rom imalatıyla, füme yılanbalığı üretimi gibi sanayiler vardır. Nüfus, 31 Mart 2020 itibarıyla 89,934'tür.

Eğitim
Kent, 1946 yılında Eğitim Yüksekokulu olarak kurulan ve 1994'te üniversite statüsünü kazanan bir üniversiteye sahiptir. Flensburg Üniversitesi'nde (Universität Flensburg) toplam 4 bin öğrenci eğitim görmektedir. Geçmişi 1886'ya uzanan gemi mühendisleri, teknisyenler ve iktisatçıların yetiştirildiği Flensburg Yüksekokulu'nda (Fachhochschule Flensburg) 3 binden fazla öğrenci eğitim görmektedir. Mürwik Donanma Okulu'nda (Marineschule Mürwik) Alman Deniz Kuvvetleri'nin subay ihtiyacını karşılamaktadır. Dan azınlığa Voksenundervisning adı verilen halk eğitim kuruluşunda, muhtelif konularda Danca eğitim imkânı sağlanmaktadır.

Dil ve Din
Kentin ağırlıklı kısmı Protestan'dır. 19'ncu yüzyıldan itibaren Katolik Kilisesi de yeniden Flensburg'da faaliyet göstermeye başlamıştır. Bu iki büyük kiliseye tabi olmayan Baptist, Metodist ve Yeni Apostol gibi kiliseler de kentte faaliyet göstermektedir. Kentte Yahudi, Mormon ve Yehova'nın Şahitleri inancına mensup kişiler yaşamaktadır. Ayrıca Diyanet İşleri Türk İslam Birliği'ne bağlı Fatih Camii, Meiereistrasse'de hizmet vermektedir.

Ünlü Flensburglular

Fahri hemşehrilik beratı verilenler
Flensburg kent yönetimi, kronolojik sırada listelenen şu kişilere fahri hemşehrilik beratı vermiştir:

 1851: Friedrich Ferdinand Tillisch
 1857: Christian Rönnekamp
 1867: Edwin Freiherr von Manteuffel
 1872: Karl von Wrangel
 1895: Otto Fürst von Bismarck
 1911: Friedrich Wilhelm Selck
 1917: Heinrich Schuldt
 1924: Dr. Hugo Eckener
 1930: Dr. Hermann Bendix Todsen
 1999: Beate Uhse

Flensburg doğumlular
 Lütke Namens (1497–1574)
 Johan Lorentz (1610–1689)
 Hans Christiansen (1866–1945)
 Elvira Madigan (1867–1889)
 Hugo Eckener (1868–1954)
 Emmy Hennings (1885–1948)
 Rolf Boysen (d. 1920)
 Dieter Thomas Heck (d. 1937)
 Kay Nehm (d. 1941)
 Jutta Lampe (d. 1943)
 Marion Maerz (d. 1946)
 Kim Frank (d. 1982)

Ayrıca Flensburg'da uzunca süre yaşayan ve 1902'de ilk Nobel Edebiyat Ödülü'ne layık görülen Theodor Mommsen'i (1817–1903) da Flensburglular hemşehri olarak sahiplenmektedirler.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Flensburg resmi web sitesi
 Flensburg portali
 Flensburg'dan manzaralar

Baltık Denizi'ndeki liman kentleri
Schleswig-Holstein'deki kasabalar

Flensburg


O NTrFlu Almirante Leverger (G-16) é um navio-transporte fluvial pertencente à Marinha do Brasil. O navio chamava-se Albatroz antes de sua aquisição e era propiedade da Arara Pantaneira Transporte Fluvial e Turismo. O navio foi comissionado em 2 de maio 2014, estando subordinado ao Comando da Flotilha do Mato Grosso. Sua principal missão é auxiliar o transporte fluvial e execução de tarefas de apoio às operações ribeirinhas, atendimentos médicos e odontológicos, assistência cívico social, patrulha fluvial, inspeções navais e atividades de Defesa Civil.

Navios da Marinha do Brasil
Defesa civil no Brasil

NTrFlu Almirante Leverger (G-16)


Revolucija u Tunisu (francuski La Révolution tunisienne de 2010-2011, arapski  الثورة التونسية ) ili revolucija jasmina (francuski Révolution de jasmin, arapski  ثورة الياسمين) naziv je za krvave prosvjede protiv vlasti u Tunisu. Unatoč vladinim pokušajima nasilnog gušenja prosvjeda, vlast je smijenjena. Smatra ju se početkom arapskog proljeća. Usprkos nasilnim pokušajima gušenja, ova intenzivna kampanja građanskog otpora se smatra nenasilnom.

Revolucija je dobila ime po cvijetu jasmina. Bijeli mirisni cvijet jasmina simbol je države Tunisa. Cvijet jasmina Tunižanima znači čistoću, životnu sreću i snošljivost.

Događaj koji je prethodio valu prosvjeda zbio se 17. prosinca 2010. godine. Događaj koji je označio početak bilo je samozapaljenje Mohameda Bouazizija u gradu Sidi Bouzidu na jugu Tunisa. Događaj nije ostao izoliran i nepoznat široj javnosti. You Tubeom se ubrzo proširila snimka Bouazizijeva samozapaljenja, brojni su videosnimci, od kojih su neki pregledani više od 200 000 puta. Onih s oznakom Sidi Bouzid više je od 30 000.

Već idući dan u tom gradu počeli su prosvjedi.

Razlozi nezadovoljstva bili su visoka stopa inflacije, nezaposlenost mladeži, visoka stopa korupcije u društvu i sveopće nezadovoljstvo. Uz navedeno, obilježja političkog, društvenog i vrijednosnog konteksta zemalja arapskog proljeća bilo je ista i u Tunisu: islamska zemlja, autoritarni i totalitarni politički režim i siromaštvo. Val prosvjeda krenuo krenuo je 19. prosinca 2010. godine, a potom se proširio diljem Sjeverne Afrike i Bliskog Istoka.

Prosvjedi su trajali mjesec dana. Krvavo su ugušeni. Ipak, 14. siječnja 2011., srušena autoritarna je vlada Zina El Abidina Ben Alija, koji je 23 godine bio na vlasti. Ova smjena bila je prvi ovakav slučaj u arapskome svijetu. Spomenutog 14. siječnja 2011. godine, predsjednik Zine El Abidine Ben Ali pobjegao je iz zemlje.

Tunis i Egipat primjer su dviju glavnih država za koje se može reći da je revolucija uspjela. Osobitost revolucija u objema državama bila je ta što su se putem društvenih mreža širili koordinacija i planovi te akcije pobunjenih.

Epilog
Nenasilno uklanjanje autoritarnog predsjednika dovelo je do slobodnih i poštenih izbora u 2011. godine. Pobijedio je lokalni ogranak Muslimanskog bratstva odnosno islamistička vlast Ennahda s 41%, radikalni islamisti dobili su jedva jedan mandat, a većina birača ipak je dala glasove sekularnim strankama. Islamisti su na pritisak liberalnih stranaka i zagovaratelja moderne države odstupili s vlasti siječnja 2014. godine. Istog mjeseca Tunis je donio jedan od najliberalnijih Ustava u cijelom arapskom svijetu, a predsjednik Moncef Marzouki ocijenio je to potvrdom pobjede nad diktaturom. 26. listopada 2014. na parlamentarnim izborima pobijedila je sekularna stranka Nidaa Tounes s 85 mandata, Ennahda je dobila 69, od ukupno 217 parlamentarnih mjesta.

Tuniški nacionalni kvartet za dijalog dobio je 2015. Nobelovu nagradu za mir. Izbor odbora za dodjelu Nobelove nagrade nije ostavio ravnodušne analitičare diljem svijeta. Uzevši u razmatranje preko 300 mrtvih i 2000 ranjenih, 1,6 milijardi eura izravne štete koju je ova revolucija uzrokovala te brojne druge "obojene revolucije" i prevrate, poznate kao "arapska proljeća", koje je katalizirala u cijeloj cijeloj jednoj regiji, među njima Jordan i Egipat, te pokretanje rata u Siriji u kojem je do polovice listopada 2015. poginulo preko 250 tisuća ljudi, a raseljeno 13 milijuna, dodjela nagrade za mir izgubila je svaki smisao. Migracijski valovi prema Europi samo su potvrdili ovu tužnu sliku. Medijski se prešutilo da je Tunis postao jedan od najvećih izvoznika boraca globalnog "džihada", osobito u Siriju, a da tobože mirno svrgnuta islamistička Ennahda i njen osnivač Rachid Ghannouchi, i dalje gospodare životom i smrću u Tunisu, dok Tunis funkcionira kao protektorat Washingtona i Bruxellesa. Izvješća zapadnih medija o uspjehu revolucije i opisivanje Tunisa kao "posljednje preostale nadu za demokraciju nakon arapskog proljeća", opovrgava pisanje i tuniških liberalnih portala, koji su to iskritizirali argumentirajući kako to može biti moguće, kad se u zabačenim dijelovima zemlje i još uvijek vode sukobi.

"Tuniški nacionalni kvartet za dijalog" su četiri ključne organizacije koje uključuju rad i principe vladavine prava: Tuniška konfederacija industrije, trgovine i razmjene (UTICA), Tuniški generalni sindikat rada (UGTT), Tuniška liga za ljudska prava (LTHD) i Nacionalno udruženje tuniških odvjetnika.

Nakon revolucije uskoro je uslijedilo razdoblje zvano arapska zima koje se prije svega odnosi na arapske kršćane. Nezainteresiranost navodno kršćanskog Zapada za Tunis nakon revolucije, omogućila je neometano jačanje islamističkih skupina, rezultirajući drastičnim pogoršanjem kršćanskog položaja u Tunisu.

Izvori

Vanjske poveznice
YouTube Kanal ArabianSpring: World Revolution 2011 – The Arabian Spring!. Trajanje 7:31

Povijest Tunisa

Revolucija u Tunisu 2010. – 2011.


Alexandru Suciu () este un fotbalist român retras din activitate, jucător în echipa națională de fotbal a României.

În data de 27 martie 1985 a debutat în echipa națională a României, într-un meci cu echipa națională de fotbal a Poloniei.

Legături externe
 Alexandru Suciu, pe eu-football.info

Nașteri în 1960
Fotbaliști internaționali români

Alexandru Suciu


Martin August Johannes Möbius (født 7. december  1859 i Leipzig, død 25. januar 1946 i Frankfurt am Main) var en tysk botaniker. Han var søn af Paul Möbius, bror til Paul Julius Möbius og far til Hans Möbius.

Möbius blev ekstraordinær professor i Heidelberg 1891 samt 1893 docent og direktør for Senckenbergske institutions botaniske have i Frankfurt, ved hvis universitet han 1914 blev professor.

Möbius udgav Beiträge zu der Lehre von der Fortpflanzung der Gewächse (1897) samt botaniske håndbøger, bidrag til botanikkens historie med mere.

Kilder

Botanikere fra Tyskland
Professorer fra Tyskland
Ansatte ved Heidelbergs Universitet
Tyskere i 1800-tallet
Tyskere i 1900-tallet
Personer fra Leipzig
Ugglan

Martin Möbius


La Quinta de la Fuente del Berro es un parque público de Madrid que ocupa los terrenos de lo que en principio fue la Quinta de Miraflores, encargada por Felipe IV como un nuevo real sitio.

En la actualidad ocupa una extensión de más de 13 hectáreas (con los Jardines Sancho Dávila), delimitado por la calle de Enrique D'Almonte, la avenida de Alcalde Sáinz de Baranda y la M-30, llegando hasta la calle de Alcalá y el puente de Ventas siguiendo paralelo a la M-30 al unirse a los Jardines Sancho Dávila, con una extensión de más de . Esta última zona, los jardines Sancho Dávila, se incorporó en mayo de 1968.

Historia

El origen del parque está en una finca situada junto al arroyo Abroñigal, arroyo del que se tienen noticias desde el . Bernardino Fernández de Velasco, duque de Frías y conde de Haro (condestable de Castilla) compró diversas tierras con el fin de formar una quinta que se llamaría de Miraflores, de Frías o Huerta del Condestable. En diciembre de 1630, Felipe IV adquirió por  la mencionada finca, que contenía una casa con jardines, huertas, tierras de labor, viñas y frondosas arboledas compuestas de gran cantidad de árboles frutales, cipreses, álamos y moreras, que gracias al arroyo Abroñigal era extraordinariamente rica en aguas, que se aprovechaban para sus fuentes y estanques.

La finca fue cedida en 1640 a unos monjes benedictinos castellanos expulsados del monasterio de Montserrat por motivo del levantamiento contra el poder real, si bien la corona se reservó el derecho de utilización del agua que se transportaba a palacio a lomos de burros.

En 1703 fue comprada por María Trimiño Vázquez de Coronado, adelantada de Costa Rica que realizó mejoras en las conducciones de agua y de riego fundamentalmente para regar las huertas. Años más tarde legó la finca a la Obra Pía de los Padres Mercedarios Calzados, si bien la corona seguía reservándose el derecho sobre sus aguas y el mantenimiento de la fuente. El rey Carlos III mandó proteger la fuente con una casilla, con lo que empezó a denominarse fuente del Rey. El agua de la fuente del Berro fue considerada por la familia real española, desde Mariana de Austria, como una de las mejores de Madrid.

Martín Estenoz adquiere la finca en mayo de 1800, salvo la casa y la fuente del Rey, y comienza a levantar la tapia de la finca, cuyo perímetro será el definitivo. A mediados del  parece ser que el propietario era un tal Ramírez. A finales se ese siglo sufre una transformación radical para convertirse en un parque de recreo denominado los Nuevos Campos Elíseos.

Los Nuevos Campos Elíseos, abiertos en 1900 —que sustituyeron a los Campos Elíseos situados entre las actuales calle de Goya y calle de Jorge Juan, inaugurados en 1864—, constituían lo que hoy se denomina un parque de atracciones, que contaba con una torre-mirador, una montaña rusa, caballitos, un velódromo, una sala de tiro al blanco, una ría con su estanque y cascada, invernaderos y un restaurante de lujo que se instaló en el antiguo palacete ya existente. Así como conciertos y bailes de piñata con premios y bailes de máscaras. Sin embargo este parque de atracciones dejó de funcionar a los dos años.

A partir de ese momento el terreno pasó por numerosos propietarios hasta 1948, cuando fue adquirido por el Ayuntamiento de Madrid siendo alcalde el conde de Mayalde, si bien ya había sido declarado jardín histórico artístico el 4 de enero de 1941. A partir de ese momento comienzan las obras de acondicionamiento del jardín y la restauración del palacete para Instituto y Museo Arqueológico Municipal, abriéndose al público en 1954. En ese tiempo su superficie era de 79 000 metros cuadrados, reduciéndose a las actuales 7,4 hectáreas por el trazado de la M-30 en la década de 1970.

El parque actual

La entrada por la calle Enrique D' Almonte se compone de dos pequeños torreones almenados que abren la tapia de ladrillo a la cual aparecen adosadas algunas construcciones del mismo material. Según se accede por esta puerta puede apreciarse el antiguo palacete que es lo único que queda de su pasado.

El parque, de tipo paisajista con diversos desniveles, está formado por praderas surcadas por sinuosos paseos y escaleras rústicas de piedra posee una rica variedad de árboles. Entre los elementos más destacados se encuentran el monumento a Bécquer, la estatua dedicada al escritor ruso Pushkin, una fuente con un gran jarrón de piedra junto a la entrada antes mencionada, una cascada y un par de pequeños estanques, además del ya mencionado palacete.

Referencias

Enlaces externos

Quinta de la Fuente del Berro
Quinta
Quinta
Salamanca (Madrid)
Arquitectura de España de 1954
Quintas

Parque de la Quinta de la Fuente del Berro


Markgreve Ludwig Wilhelm von Baden-Baden, kaldet Türkenlouis (8. April 1655 - 4. Januar 1707), var regent i markgrevskabet Baden-Baden, bygherre på slottet i Rastatt, Generalløjtnant i den kejserlige armé og en succesfuld feltherre i krigene mod tyrkerne. Osmannerne kaldte ham for den "Røde konge" på grund af hans røde uniformsjakke, som kunne ses på lang afstand. Han var første kredsgeneralfeltmarskal for tropperne i den schwabiske rigskreds og rigsgeneralfeltmarskal i det Heiligen Römischen Reiches Deutscher Nation.

Levned

Tidlige år
Ludwig Wilhelm blev født den 8. april 1655, syv år efter afslutningen på Trediveårskrigen, i Hôtel de Soissons i Paris, og han døde den 4. januar 1707 i hans endnu ikke færdiggjorte slot i Rastatt. Han blev opkaldt efter sin bedstefar markgreve Wilhelm (1593–1677), og hans gudfader Ludvig 14. af Frankrig. Han var søn af arveprins Ferdinand Maximilian von Baden-Baden (1625–1669) og Ludovica (Luise-Christine) af Savoyen-Carignan (1627–1689), hvis bror Eugène-Maurice de Savoie-Carignan, comte de Soissons var far til den berømte Prins Eugen.

Som følge af en letsindig stødende bemærkning, som hans far prins Ferdinand Maximilian fremkom med over hans hustru, som var stærkt påvirket af sin mor, og desuden vægrede sig ved at følge den kommende markgreve til det "kolde og tågene Germanien" og dermed forlade Versailles, kom det kort efter Ludwig Wilhelms fødsel til et brud mellem forældrene. Dette havde til følge, at faderen forlod Versailles med sin 6 måneder gamle søn og vendte tilbage til Baden. I moderens sted indtrådte grevinde Maria Magdalena von Öttingen, som var hans bedstefars anden hustru.
Ludwig Wilhelm mistede også tidligt sin far. I 1669 døde han af sårbrand efter en jagtulykke ved Heidelberg. Kort tid senere, i efteråret 1670, sendte hans bedstefar ham på en stor dannelsesrejse ledsaget af hofmesteren Cosimo Marzi Medici og huslæreren Vloßdorf. Det var tidligt at tage på dannelsesrejse som 15 årig, da den sædvanligvis udgjorde afslutningen på opdragelsen; men det afspejlede at markgreven ville sikre sig igen at have en efterfølger, efter at arveprins Ferdinand Maximilian var død.

Dannelsesrejse
Det første stop på rejsen førte Ludwig Wilhelm til klosteret de la Visitation i Besançon, hvor han besøgte sin tante Katharina Franziska Henriette von Baden, som var nonne der. I Besançon fulgte han juridiske forelæsninger og lod sig undervise i militære forhold. Rejsen fortsatte via Geneve, Milano, Firenze til Rom, hvor han kom i audiens ved pave Clemens 10., som netop spiste sammen med vicekongen af Napoli og en fransk gesandt. Vicekongen af Napoli var så imponeret af Ludwig Wilhelm at han tilbød ham en militær stilling, som Ludwig Wilhelm, af hensyn til sin bedstefar, dog afslog. Hans besøg i Rom afsluttede Ludwig Wilhelm med et besøg ved Medicierne. Tilbagerejsen førte gennem Venedig og Innsbruck tilbage til Baden-Baden. Da han nåede tilbage var han blevet nitten år gammel.

Militær løbebane
Den unge Ludwig Wilhelm begyndte sin militære løbebane i 1674, hvor han som nittenårig trådte ind i den kejserlige armé. Hans læremester var den berømte Raimund von Montecuccoli. Allerede fra 1672 rasede den Den fransk-hollandske krig, som var begyndelsen på Ludvig 14.'s forsøg på at få overherredømmet i Europa. Efterfølgende blev Ludwig Wilhelm livet igennem indviklet i krige. På grund af hans fremragende indsats ved erobringen af fæstningen Philippsburg tildelte kejser Leopold 1. ham i 1676 et infanteriregiment. Da hans bedstefar døde i 1677, blev han regerende markgreve af Baden-Baden, men han kom ikke til at regere meget, da han til stadighed var i krig for kejseren.

Efter Freden i Nimwegen udnævnte kejseren Ludwig Wilhelm Obristfeldwachtmeister til hest og til fods, en post som svarer til rang af Major. Hans øgenavn Türkenlouis fik han som Reichsfeldmarschall ved sine sejre i kamp mod osmannerne i Den store tyrkiske krig 1683–1699. Hjemme kæmpede han ved Rhinen fra 1693 mod franskmændene. De skatte han erobrede i de tyrkiske krige er kendt som Karlsruher Türkenbeute og kan ses på slottet i Karlsruhe.

Ludwig Wilhelm gjorde allerede tidligt i sin karriere i den kejserlige armé opmærksom på sig selv ved befrielsen af Wien i 1683, og blev den 23. november 1683 forfremmet til general i kavaleriet. Allerede den 12. december 1686, som 31 årig, blev han feltmarskal og den 6. september 1689 blev han øverstkommanderende på den osmanniske front. Her kunne han i 20 slag bevise sin strategiske kunnen, og trænge osmannerne tilbage. Samtidig blev hans egne besiddelser i Baden ødelagt af franskmændene i den Pfalziske Arvefølgekrig, heriblandt hans stamsæde i Baden-Baden i 1689.

Marquis de Villars bedømte ham i 1687 således:

På grund af hans bedrifter og på grund af de ødelæggelser, der er i hans fravær var sket på hans ejendomme, formidlede kejser Leopold 1. ham et meget lukrativt giftermål med en datter af den afdøde hertug Julius Franz af Lauenburg (1641–1689). I modsætning til hvad kejseren havde planlagt forelskede Ludwig Wilhelm forelskede sig imidlertid i den yngste af hertugens to døtre, som egentlig var tiltænkt hans fætter prins Eugen af Savoyen. Da tiltrækningen var gensidig, blev man hurtigt enige, hvilket gjorde den ældste søster meget misfornøjet. Dybt krænket afviste hun prins Eugen som ægtefælle med den begrundelse, at han ikke var en regerende fyrste.

Kort efter brylluppet med Sibylla Augusta måtte Ludwig Wilhelm imidlertid igen gå i krig mod osmannerne. I slaget ved Slankamen opnåede han i 1691 sin største sejr og blev af kejseren udnævnt til Generalleutnant over alle kejserlige tropper. Denne titel blev i det 17. århundrede tildelt fem gange. Senere fik Ludwig Wilhelm tildelt ordenen Den gyldne Vlies som anerkendelse for sin indsats i kampene mod osmannerne.

På grund af begivenhederne i den Pfalziske arvefølgekrig måtte kejseren hente ham tilbage til hjemmefronten med Rhinen, og hans fætter overtog hans post i krigen mod osmannerne. Prinz Eugen var ikke mindre succesfuld og sejrede den 11. september 1697 i slaget ved Zenta over sultan Mustafa 2. Dermed opnåede han i freden i Karlowitz den ønskede succes. Herefter stod Ludwig Wilhelm altid i skyggen af sin fætter prins Eugen.

Ludwig Wilhelm kæmpede i mellemtiden ved Rhinen mod franskmændene, som i 1697 måtte tilbagelevere deres landerobringen på højre Rhinbred ved freden i Rijswijk.

Efter at hans slot i Baden-Baden var blevet ødelagt, flyttede Ludwig Wilhelm sin residens til Rastatt. Her byggede han mellem 1697 og 1707 slottet i Rastatt efter forbilledet Versailles. Rastatt anses for at være det første i Tyskland, som er opført efter fransk forbillede. Som arkitekt blev Domenico Egidio Rossi 1679–1715 ansat.

Oven på sejrene kom det til en strid med kejseren, da denne afslog at ophøje Ludwig Wilhelm. Selv om kejseren ikke ville ophøje ham til kurfyrste, bilagde de striden og markgreven fortsatte med at kæmpe for kejseren. På den måde kom det dertil at Ludwig Wilhelm blev alvorligt såret under Slaget ved Schellenberg (se også slaget ved Blenheim) mod franskmændene, og han døde af sine kvæstelser i sit endnu ikke færdigbyggede slot i Rastatt, i en alder af 51 år.

Slag, kampe og belejringer

Türkenlouis var involveret i 57 slag, kampe og belejringer. Han blev aldrig besejret, og han sejrede i de fleste af dem. Disse var bl.a.:
 1683: Anden tyrkiske belejring af Wien
 1683: Kampen ved Preßburg (nu Bratislava)
 1683: Slaget ved Parkany
 1685: Belejringen af Neuhäusel (nu Nové Zámky)
 1684: Slaget ved Hanzsabek (ved Szentendre, nord for Budapest)
 1684: Belejringen af Ofen
 1685: Slaget ved Gran (nu Esztergom)
 1686: Belejringen af Ofen (nu Buda)
 1686: Belejringen af Fünfkirchen (nu Pécs)
 1687: Slaget ved Mohács
 1688: Slaget ved Kostainicza (nu Hrvatska Kostajnica)
 1688: Slaget ved Dervent (nu Derventa)
 1688: Belejringen af Beograd
 1689: Slaget ved Batotschina
 1689: Slaget ved Semendria (usikkert)
 1689: Slaget ved Niš
 1689: Slaget ved Widin
 1690: Belejringen af Beograd
 1691: Slaget ved Slankamen (også Szalankamen)
 1699: Belejringen af Großwardein (nu Oradea)
 1702: Slaget ved Friedlingen
 1704: Slaget ved Schellenberg
 1705: Slaget ved Pfaffenhofen

Efterladte bygningsværker
Resterne af op imod 200 barok-skanser i Schwarzwald over en strækning på 200 km i nord-sydlig retning vidner om hans indsats i forsvaret af landet.

Ægteskab og efterkommere
Den 27. marts 1690 giftede markgreven sig med den 20 år yngre prinsesse Franziska Sibylla Augusta von Sachsen-Lauenburg. Hun blev født den 21. januar 1675 i Ratzeburg i Holsten og døde som 58 årig den 10. juli 1733 i Ettlingen.

Parret havde mange sorger med deres børn. Det første svangerskab endte med en dødfødsel, og det første levendefødte barn levede et halvt år, det andet blev fire år, det tredje seks år og det fjerde tre år. Det femte døde efter fire måneder. I alt blev det til ni børn, hvoraf kun tre nåede det 10. leveår - en datter og to sønner. Datteren døde som 22 årig i barselsseng mens sønnerne blev 59 og 65 år gamle.

 Ludwig Georg Simpert (1702–1761), Markgreve af Baden-Baden
 Augusta Marie Johanna (1704–1726) ∞ 13. juli 1724 Ludvig 1., hertug af Orléans
 August Georg Simpert (1706–1771), Markgreve af Baden-Baden

Gravmæle

Gravmælet over Ludwig Wilhelms befinder sig i stiftskirken i Baden-Baden, markgrevernes familiegravsted. Her hænger hans epitafium i form af et barokalter omgivet af figurer, som skal symbolisere retfærdighed, tapperhed og visdom. Hans hjerter og indre organer blev bisat i klosteret i Lichtenthal, som i tidligere tider havde været gravsted for markgreverne.

Statue
Ved kejserlig beslutning af Franz Joseph 1. af Østrig den 28. februar 1863 blev Ludwig Wilhelm optaget i listen over de"berühmtesten, zur immerwährenden Nacheiferung würdiger Kriegsfürsten und Feldherren Österreichs", og der blev opstillet en legemsstor statue af ham i Feltherrenhalle i det dengang nye k.u.k. Hofwaffenmuseums (nu: Heeresgeschichtliches Museum Wien). Statuen blev i 1872 skabt af billedhuggeren Anton Schmidgruber (1837–1909) af Carrara-Marmor. Den blev afsløret af kejser Franz Joseph selv.

Kilder
 Philipp Röder von Diersburg (Hrsg.): Kriegs- und Staatsschriften des Markgrafen Ludwig Wilhelm von Baden ueber den Spanischen Erbfolgekrieg. Aus den Archiven von Karlsruhe, Wien und Paris. Mit einer geschichtlichen Einleitung und Facsimile. 2 Bände (Bd. 1: 1700–1703. Bd. 2: 1704–1707.). Müller, Karlsruhe 1850. (Online in der Google Buchsuche: Bd. 1700–1703 und Bd. 1704–1707, abgerufen am 19. Januar 2013)

 Otto Flake: Türkenlouis. Gemälde einer Zeit (= Fischer 5788). Ungekürzte Ausgabe, 6.–7. Tausend. Fischer-Taschenbuch-Verlag 1988, .

 Uwe A. Oster: Markgraf Ludwig Wilhelm von Baden. Der "Türkenlouis". Feldherr im Schatten von Prinz Eugen (= Bastei Lübbe. Bd. 61467 Biographie). Bergisch-Gladbach 2000, .
 Wolfgang Froese, Martin Walter (Hrsg.): Der Türkenlouis. Markgraf Ludwig Wilhelm von Baden und seine Zeit. Casimir Katz Verlag, Gernsbach 2005, .

 Adolf J. Schmid: Zwischen Sonne und Halbmond - Der "Türkenlouis": Markgraf Ludwig Wilhelm von Baden (1655–1707). I: Badische Heimat. Bd. 85, Nr. 3, 2005, , S. 417f.
 Bidrag af Christian Greiner i Zeitschrift für die Geschichte des Oberrheins. Bd. 132, 1984, S. 227–237; Bd. 150, 2002, S. 209–251; Bd. 155, 2007, S. 265–288; Bd. 157, 2009, S. 223–248

 Karl J. Bauer: Der Türkenlouis. Ein Lebensbild.. Festtale ved den tyske kejsers fødselsdag. Heidelberg, 1904

Henvisninger

Eksterne kilder

 VD17 sider om Ludwig Wilhelm
 Ludwig Wilhelm  på Virtuellen Museum Karlsruher Türkenbeute
 Markgraf Ludwig Wilhelm von Baden-Baden , Tekster og billeder på hjemmesiden for Jugendheim Gersbach
 Ludwig Wilhelm på Stadtwiki Karlsruhe.
 Zu Höherem Berufen, Bidrag om Ludwig Wilhelm von Baden på Monumente Online

Markgrever af Baden-Baden
Rigsgeneraler fra Det tysk-romerske Rige
Tyskere i 1600-tallet
Tyskere i 1700-tallet
Huset Zähringen

Ludvig Vilhelm af Baden-Baden


La Liberté a fost un cotidian care a apărut din 16 iulie 1865 până în 11 iunie 1940 la Paris, Franța.

Descriere
La Liberté este un ziar francez fondat în 1865 de către Charles Muller. În 1866 Émile de Girardin părăsește La Presse și achiziționează cotidianul La Liberté, pe care-l va conduce până în 1870.

Directori
Directorii acestei publicații au fost următorii:
 1866-1870: Émile de Girardin
 1870-1876: Léonce Détroyat
 1876-1889: Louis Gal
 1893-1898: Jules Franck
 1898-1911: Georges Berthoulat
 1920-1921: Jean Fernand-Laurent
 1922-1933: Camille Aymard
 1934-1936: Désiré Ferry
 1937-1940: Jacques Doriot

Note

Ziare din Franța

La Liberté (Paris)


Cantor is a lunar impact crater that is located on the northern hemisphere on the far side of the Moon. The outer rim of the crater has a distinctly hexagonal shape, and is slightly longer in the north–south direction. The interior walls are multiply terraced, although less so along the western rim. There is a low central peak at the midpoint of the floor.

The terrain surrounding Cantor is heavily impacted with many small craters. The old and heavily eroded crater H. G. Wells is located to the northwest. To the southeast is Kidinnu.

Satellite craters
By convention these features are identified on lunar maps by placing the letter on the side of the crater midpoint that is closest to Cantor.

References

External links

Impact craters on the Moon

Cantor (crater)


Sarkidiornis is a genus within the family Anatidae. Sarkidiornis is sometimes considered a monotypic genus with its sole member the knob-billed duck (S. melanotos), a cosmopolitan species. Most taxonomic authorities, however, split the species into two:

References

 https://www.itis.gov/servlet/SingleRpt/SingleRpt?search_topic=TSN&search_value=175243#null ITIS reference

Taxa named by Thomas Campbell Eyton

Sarkidiornis


Salzburg-Umgebung (hrv. Salzburg-Okolica), isto poznat kao Flachgau, je jedan od 94 austrijskih kotara od 157,440 stanovnika (2023).

Zemljopisne karakteristike
Salzburg-Umgebung leži u Saveznoj državi Salzburg, na sjeveru graniči sa kotarom Braunau, na istoku s kotarom Vöcklabruck i Gmunden, na jugu sa kotarom Hallein i na zapadu sa saveznom pokrajinom Njemačke Bavarskom.

Teritoriji današnjeg kotara poklapa se sa nekadašnjim kotarom (gau-om) Flachgau osim samog grada Salzburga, koji je statutarni grad.

Administrativna podjela kotara
Administrativni centar kotara je grad Seekirchen am Wallersee.

Salzburg-Umgebung je administrativno podjeljen na 37 općina od kojih 3 ima status grada, 6 trgovišta, a ostalih 28 su općine.

Gradovi
 Neumarkt am Wallersee
 Oberndorf bei Salzburg
 Seekirchen am Wallersee

Trgovišta
 Eugendorf
 Grödig
 Mattsee
 Obertrum
 Straßwalchen
 Thalgau

Općine

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica kotara Salzburg-Umgebung

Salzburg-Umgebung

Salzburg-okolica


Piața Plevnei este o piață situată în cartierul Elisabetin din Timișoara. Face parte din Situl urban "Vechiul Cartier Iosefin", monument istoric cod LMI .

Zona a fost amenajată și clădirile din jur au fost construite începând din 1903. Inițial se numea Dózsa tér, iar din 1919 Piața Plevnei. Piața, dreptunghiulară, se învecinează la nord cu strada General Henri Berthelot (fosta stradă Caraiman), iar la sud cu strada Mitropolit Ioan Mețianu (fosta stradă Brașov). În mijlocul pieței se află Parcul Plevnei, cunoscut și sub denumirea de Parcul Gheorghe Doja. În jurul parcului clădirile sunt exclusiv rezidențiale, în stil Art Nouveau, curentul Secession, formând un ansamblu arhitectural omogen.

Istoric
Înainte de 1892 această zonă se afla la est de limita zonei Non Aedificandi, pe care era interzis a se construi până la renunțarea la caracterul de fortificație militară al cetății Timișoara. Până în 1903 acest loc viran era folosit ca depozit de lemne și târg de animale, Piața de Porci (în , în ). În 1893 piața de animale a fost mutată, iar zona a fost parcelată. În centrul zonei a fost lăsată o porțiune liberă, Dózsa tér (în ), nume primit după liderul răscoalei țărănești din 1514, Gheorghe Doja. Din 1919, în urma anexării Banatului la Regatul României, a fost redenumită Piața Plevnei, nume pe care îl poartă și astăzi. La scurt timp după parcelarea terenului, între 1903–1910, laturile de est, nord (str. General Henri Berthelot, fostă str. Caraiman) și vest ale pieței au fost completate cu construcții specifice stilului Secession, "faza florală", formând unul dintre cele mai elegante ansambluri de arhitectură ale orașului. Latura de sud a pieței a fost completată după 1919 cu vile. Această latură nu face parte din Situl urban "Vechiul Cartier Iosefin",<ref>Direcția pentru Cultură și Patrimoniul Cultural Național a Județului Timiș, [http://www.cimec.ro/pdf2/dl.asp?filename=Lista-Monumentelor-Istorice-2010-Judetul-Timis.pdf Lista Monumentelor Istorice: 2010 – Județul Timiș] , cimec.ro, accesat 2017-11-08</ref> ci doar din zona sa de protecție.

 Parcul Gheorghe Doja

Zona s-a dezvoltat în jurul unei suprafețe dreptunghiulare, în care s-a amenajat un scuar, actualul parc Gheorghe Doja. Concepția parcului, în stilul grădinilor franceze, aparține arhitectului peisagist Ferencz Niemetz.

În parc, în zona de debleu, se află o statuie din bronz a lui Gheorghe Doja ("A" pe harta obiectivelor), realizată în 1977 de Andrei Szobotka,Doina Antoniuc ș.a., Județul Timiș Monumente de For Public , Timișoara: Ed. Graphite, 2010, , p. 18Locuirea de altădată: Elisabetin și parcurile sale, turdearhitectura.ro, accesat 2017-09-25 și ansamblul sculptural "Lecția despre cub", al Lindei Menczel. În parc se află aliniamente de tei, salcâm și corcoduș roșu. Mai există și arbori ornamentali din specia oțetar galben.

 Clădiri

 1. Casa Emil Szilárd
Casa se află pe frontal de nord al pieței, în colțul de nord-est, pe strada General Henri Berthelot, nr. 2.Opriș, Botescu, Arhitectura…, p. 270Moldovan, Piața Plevnei, pp. 20–21 A fost proiectată de Emil Szilárd însuși, proiectul fiind contrasemnat de László Székely, și i-a aparținut.

Emil Szilárd a fost inginerul șef al Orașului Liber Regal Timișoara. A coordonat și a condus importante proiecte legate de dezvoltarea urbană: planul de dezvoltare urbanistică al orașului, trasarea și executarea noului canal Bega prin Fabric, partea inginerească a proiectului hidrocentralei ("turbinele") pe Bega, proiectele a numeroase clădiri publice, bulevarde și străzi. Pentru meritele sale, în 1908 i s-a conferit Crucea de cavaler al Ordinului Franz Joseph.

Autorizația de construire a casei i-a fost eliberată la 5 septembrie 1904, iar construcția a fost teminată la 21 iulie 1905. Casa este în stilul anilor 1900, eclectic, jocul frontoanelor de pe colț fiind în stil Secession. Poarta este una dintre cele mai frumoase feronerii în stil Art Nouveau din Timișoara, motiv pentru care mai este cunoscută drept "Casa cu poartă frumoasă". Pilaștrii verticali care susțineau feroneria nu mai există, iar adăugirile orizontale ale actualilor proprietari nu se încadrează în stilul original. De asemenea, arcadele de la etaj inițial nu au existat.

 2. Casa Johann Hartlauer
Alături de Casa Szilárd, spre vest, pe frontul de nord al pieței, la nr. 7, se află Casa Johann (János) Hartlauer.Opriș, Botescu, Arhitectura…, p. 271 Autorizația de construire a casei a fost eliberată la 29 aprilie 1904, iar construcția a fost teminată la 1 noiembrie 1904. A fost proiectată de Martin Gemeinhardt, în stilul anilor 1900, curentul Art Nouveau.Casa cu Păuni și Bufnițe , timisoara-info.ro, accesat 2020-04-18 Decorațiile de pe fațadă sunt motive florale și zoomorfe: veverițe sub ferestre, păuni deasupra ferestrelor și bufnițe la etaj, motiv pentru care mai este cunoscută drept "Casa cu Păuni și Bufnițe".

János Hartlauer a fost un croitor, care avea un magazin împreună cu János Khmel. Lotul de casă, de 293 de stânjeni pătrați (c. 1054 m2) a fost cumpărat cu 6446 coroane.

 3. Casa Dr. Junkert

Alături de Casa Hartlauer, spre vest, pe frontul de nord al pieței, la nr. 6, se află Casa Dr. Junkert. A fost proiectată în stilul anilor 1900, curentul Art Nouveau, fiind atribuită arh. Arthur Tunner (1876–1976?), fratele lui Kórnel Tunner, care în 1903 a achiziționat lotul de casă cu 7969 coroane. Casa a fost construită în 1905 și a fost vândută în 1906 lui Dr. Mátyás Junkert pentru 50 000 de coroane. Casa a fost transformată conform autorizației eliberate la 12 mai 1909, iar aspectul actual datează din 2 iunie 1910. Edificiul se remarcă prin ornamentele care includ chipuri feminine.

Kórnel Tunner a fost un pietrar, cunoscut în special pentru monumentele funerare.
Dr. Mátyás Junkert a fost un avocat, mason în loja Losonczy, aparținând de Marea Lojă Simbolică din Ungaria, cunoscut și ca editor al cotidianului politic Temesvári Hirlap.

 4. Casa Romulus Nicolin
Tot pe frontul de nord al pieței, în colțul de nord-vest, pe strada General Henri Berthelot, nr. 4, se află Casa Romulus Nicolin.Moldovan, Piața Plevnei, pp. 26–27 Afcesta a achiziționat în 1903 lotul de 292 de stânjeni pătrați (c. 1050 m2) cu 6424 de coroane. Autorizația de construire a casei a fost eliberată la 9 februarie 1904, iar construcția a fost teminată la 14 septembrie 1904. A fost proiectată tot de Martin Gemeinhardt, în stilul anilor 1900, curentul Art Nouveau. Aspectul actual este conform autorizației de adăugire din 14 aprilie 1910.Casa cu păuni , timisoara-info.ro, accesat 2020-04-18 Decorațiile fațadei sunt asemănătoare cu cele ale Casei cu Păuni și Bufnițe, operă a aceluiași arhitect. În centru, pe axa clădirii, apare Pomul vieții, iar în rest motive zoomorfe: bufnițe, lupi și în special păuni, motiv pentru care casa mai este cunoscută drept "Casa cu Păuni". Deasupra intrării se vede monograma proprietarului, "RN". Decorațiile formează o compoziție unitară, iar reprezentarea Pomului vieții este considerată cea mai reușită din Timișoara.

Romulus Nicolin era un frizer român cunoscut, al cărui salon se afla în Cetate pe strada Takarékpénztár, actual str. 9 Mai.

 5. Palatul Dr. Adolf Vértes
Vizavi de Casa Romulus Nicolin, tot în colțul de nord-vest al pieței, dar pe frontul de vest, pe strada General Henri Berthelot, nr. 5, se află Palatul Dr. Adolf Vértes. Inițial lotul a fost cumpărat de Dr. József Klemann cu suma de 10500 de coroane, fiind trecut lui Adolf Vértes. Autorizația de construire a fost eliberată la 4 octombrie 1909, iar construcția a fost teminată la 30 august 1910.Moldovan, Piața Plevnei, pp. 58–59 A fost conceput în biroul de proiectări al lui László Székely, proiectul fiind semnat de el, dar legenda afirmă că a fost conceput de arh. Jakob Klein (1869–1934), practicant acolo, motiv pentru care mai este cunoscut drept "Palatul Jakob Klein". Palatul este în stilul anilor 1900, curentul Secession. Colțul dinspre Piața Plevnei este rotunjit, având un turn din tablă. Parterul clădirii este tratat ca o bază puternic bosată. Pe fațada către Str. Henri Berthelot este accentuată plastic traveea intrării, iar deasupra ferestrelor de la etajul I sunt două medalioane cu reliefuri, unul este cu o tânără care cântă la vioară, iar celălalt cu una care culege flori. Actual, medalionul cu tânăra care culege flori nu mai există, s-a distrus.Mihai-Claudiu Moldovan, Palatul Dr. Adolf Vértes, heritageoftimisoara.ro, accesat 2020-04-20 Holul de intrare este bogat ornamentat cu plăci de faianță, iar balustrada scării este o feronerie cu motive stilizate în formă de lalea.

Dr. Adolf Vértes (1861, Seghedin – 1930, Budapesta) a fost un avocat, până în 1919 președinte al Camerei Avocaților din Timișoara,Kakucs, Contribuții…, p. 483 iar după, vicepreședinte al baroului, președinte fiind Dr. Aurel Cosma. În 1898 a înființat Fundația Dr. Vértes Adolf pentru ajutorarea materială a deținuților. A fost deputat în consiliul municipal la orașului, atât înainte de 1919, cât și după. A fost președinte al Comunității Neologe din Cetate și al Curatoriului Liceului Israelit. A fost primul Maestru mason al lojii Losonczy, de la înființarea ei, în 1899 și până în 1919. A fost președinte al asociației care se îngrijea de îndoliați și bolnavi și al asociației de ajutorare a fetelor de măritat.

 6. Casa Johann Hartlauer (2)

Lăngă Palatul Dr. Adolf Vértes, pe frontul de vest al pieței, la nr. 5, se află o altă casă a lui Johann (János) Hartlauer, proiectată tot de Martin Gemeinhardt. Lotul, de 212,2 stânjeni pătrați (c. 763 m2), cumpărat în 1909, a costat 10610 coroane. Autorizația de construire a fost obținută la 12 iulie 1909, iar finalizarea clădirii a avut loc la 29 iulie 1910. Clădirea, cu două etaje, construită drept casă de raport (cu partamente de închiriat), este mult mai puțin decorată ca aceea din 1904. Deasupra intrării există un mascaron care reprezintă Omul verde.

 7. Casa Dezső Marx și soția

Pe colțul de sud-vest al pieței, la nr. 4, se află Casa Dezső Marx și soția, proiectul fiind atribuit lui Eduard Reiter. Lotul pe care a fost construită avea tot 212,2 stânjeni pătrați și a costat tot 10610 coroane. Autorizația de construire a fost obținută la 19 iunie 1907, iar finalizarea clădirii a avut loc la 19 octombrie 1907, clădirea fiind ridicată foarte repede. Pe colț există un bovindou, iar la capetele clădirii sunt atice decorate cu motivul Medusei și al florii-soarelui. Poarta este specifică stilului Secession.

 8. Casa László Vaniss și soția
Pe colțul de sud-est al pieței, pe str. Mitropolit Ioan Mețianu, fostă str. Brașov, respectiv Kőszeghy utca, la nr. 8, se află Casa László Vaniss și soția. Lotul pe care a fost construită, cu sprafața de 230 de stânjeni pătrați (c. 827 m2) a fost cumpărat de Vaniss în 1905 cu 6900 de coroane. Autorizația de construire a fost obținută în aprilie 1905, iar clădirea a fost finalizată în același an. Clădirea, în stil Secession, are colțul în arc de cerc. Este singura casă din Piața Plevnei decorată doar cu motive vegetale, fără decorațiuni zoomorfe sau antropomorfe.

Farmacistul László Vaniss locuia și avea o farmacie în Giarmata și nu a locuit în Timișoara, casa fiind una cu apartamente de închiriat.

 9. Casa Károly Fichtner
În mijlocul frontului de est al pieței, la nr. 1, se află Casa Károly Fichtner, proiectată de Ernő Fogl. Lotul pe care a fost construită, cu sprafața de 230 de stânjeni pătrați (c. 827 m2) a fost licitat în 1904 de Ernő Neuhausz, care a oferit 6500 de coroane, însă insuficient. Lotul a fost obținut în 1905 de Károly Fichtner cu 6900 de coroane. Autorizația de construire a fost obținută la 29 septembrie 1906, iar clădirea a fost finalizată la 3 august 1907. Clădirea are o fațadă relativ simplă, singura decorațiune mai importantă fiind un chip antopomorf pe in atic situat la mijlocul acoperișului.

Károly Fichtner a fost șeful de șantier al lui Ernő Fogl. A decedat la scurt timp după finalizarea aceste case.

 10. Casa Ernő Fogl
La capătul de nord al frontului de est al pieței, pe str. General Henry Berthelot la nr. 3, se află Casa Ernő Fogl. Deși Ernő Fogl era el însuși arhitect, clădirea a fost proiectată de Elemér Makay. Lotul pe care a fost construită, de 231 de stânjeni pătrați (c. 831 m2) a fost cumpărat de Ernő Fogl în 1905 cu 6930 de coroane. Autorizația de construire a fost obținută la 20 martie 1905, iar clădirea a fost finalizată la 2 noiebrie 1905, lucru marcat și pe o inscripție de pe fațada spre parc. Clădirea, în stil eclectic istoricist, este bogat ornamentată, cu mascaroane, capete de lei, omul verde și altele. În 1907 Ernő Fogl a vândut casa lui Gyula Koronghy, președintele Primei Case de Economii din Caransebeș pentru suma de 100 000 de coroane. În 1917 acesta a vândut casa propriei sale soții cu 111 300 de coroane.

 Note

 Bibliografie
 Mihai Opriș, Timișoara: Mică monografie urbanistică, București: Ed. Tehnică, 1987
 Mihai Opriș, Mihai Botescu, Arhitectura istorică din Timișoara, Timișoara: Ed. Tempus, 2014, ISBN 978-973-1958-28-6
 Lajos Kakucs, Contribuții la istoria francmasoneriei în Banat, în Analele Banatului, s.n., Arheologie Istorie, XXIV, 2016
 Gabriel Székely, Enciclopedia arhitecților din Banat 1700–1990, Timișoara: Ed. Eurostampa, 2018,
 Getta Neumann, Pe urmele Timișoarei evreiești, Timișoara: Ed. BrumaR, 2019,
 Mihai-Claudiu Moldovan, Piața Plevnei, în Heritage Of Timișoara'' nr. 1, 2022, , ISSN-L 2821-753

Legături externe

Piețe din Timișoara
Istoria Timișoarei
Monumente istorice din Timișoara

Piața Plevnei din Timișoara


Stephan Baeck (nacido el 12 de abril de 1965 en Colonia, Alemania)  es un exjugador de baloncesto alemán. Con 1,95 m de estatura, jugaba en la posición de escolta.

Equipos
1985-1990  BSC Saturn Colonia
1990-1992  Bayer Leverkusen
1992-1996  ALBA Berlín
1996-1997  PAOK Salónica BC
1997-1998  Hertener Löwen
1998-1999  Brandt Hagen
1999-2000  ALBA Berlín

Palmarés
Liga de Alemania: 5
Alba Berlín: 1986-87, 1987-88
Bayer Leverkusen: 1990-91, 1991-92
Alba Berlín: 1999-00
Copa de Alemania: 1
Bayer Leverkusen: 1991
Copa Korać: 1
Alba Berlín: 1994-95

Enlaces externos
 Ficha en sportsreference

Baloncestistas de Alemania
Baloncestistas de la selección de Alemania
Baloncestistas del ALBA Berlín
Baloncestistas del PAOK Salónica
Baloncestistas del Bayer Leverkusen
Baloncestistas del Brandt Hagen
Baloncestistas del Saturn Colonia
Baloncestistas del Hertener Löwen
Nacidos en Colonia (Alemania)

Stephan Baeck


එහි පූර්වප්‍රාප්තික  ඩොනමෝර් කොමිෂන් සභාව ලෙසින්ම, වසර 1944දී සංස්ථාපිත  සෝල්බරි කොමිෂන් සභාවද,  ශ්‍රී ලංකාවේ ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා ප්‍රතිසංස්කරණයන්හී ප්‍රමුඛ මෙවලමක් විය. ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා ප්‍රතිසංස්කරණය සඳහා කොමිෂන් සභාව පත් කිරීමට ආසන්නතම හේතුව වූයේ, ඩී. එස්. සේනානායක මහතාගේ නායකත්වයෙන් යුතු වූ අමාත්‍ය මණ්ඩලය විසින් 1944 වසරෙහිදී සකස් කෙරුණු ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා කෙටුම් පතයි. මෙම කොමිෂන් සභාව විසින් 1948 වසරෙහිදී ඩොමීනියන් තත්ත්වය සහ නිදහස ශ්‍රී ලංකාවට ලබා දුනි. එහි ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාමය නිර්දේශයන්, සේනානායක මහතා සහ ඔහුගේ ප්‍රධාන අනුශාසක ශ්‍රීමත්  අයිවර් ජෙන්නින්ග්ස්ගේ  ආභාෂය මොනවට පිළිබිඹු කල ලේඛනයක්වූ,  1944 වසරෙහි අමාත්‍ය මණ්ඩල කෙටුම්පතෙහි කරුණු  බොහෝදුරට  අනුගමනය කර තිබුණි.

කොමිෂන් සභාව පත් කිරීමට හේතු කාරක වූ පසුබිම
ලංකාවේ නිදහස් අරගලයේ සටන මෙහෙයවන ලද්දේ "ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාමය" මගක් ගනිමින් මිස බ්‍රිතාන්‍ය ඉන්දියාවේ මෙන් දැඩි ලෙසින් ගැටුම්කාරී පිවිසුමක් ගනිමින් නොවේ.

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාව
ශ්‍රී ලංකාවේ ඉතිහාසය
ශ්‍රී ලාංකික කොමිෂන් සභා සහ විමර්ශනයන්
ශ්‍රී ලාංකික සිවිල් යුද්ධයේ සම්භවයන්
ලංකාවෙහි 1940 ගණන් වසර

සෝල්බරි කොමිෂන් සභාව


Generacija 5 je prvi studijski album srpskog hard rock sastava Generacija 5. Izdan je 1980. godine.

Lista pjesama
 1. Dolazim za pet minuta 3:38
 2. A ti 5:45
 3. Pseto 3:19
 4. Rodjen na asfaltu 4:30
 5. Ti i ja 3:42
 6. Nedelja 3:24
 7. Veza 3:40
 8. Probudi se iz sna 5:28

Izvođači
 Goran Milošević - vokali
 Dragan Jovanović - gitara
 Dušan Petrović - bas
 Dragan Ilić - klavijature
 Boban Đorđević - bubnjevi

Albumi iz 1980.

Generacija 5 (album)


El-Uksur, Güney Mısır'da el-Uksur ilinin başkenti olan şehirdir. Nüfusu yaklaşık 200.000 kadar olan şehir, antik Mısır şehri Teb'in harabelerinin üstüne kurulmuş olduğundan dolayı dünyanın en büyük açık müzesi olarak da adlandırılır. Bu sebepten dolayı her yıl binlerce turist tarafından ziyaret edilir.

Şehir aslında eski El-Uksur şehri (Waset), şimdiki El-Uksur ve Karnak kasabasından oluşmaktadır.

Yeni Krallık döneminde Tanrı Amon'un şehri olan Waset en güçlü zamanlarını yaşamıştır. Karnak, Hatçepsut ve Luksor tapınakları, Krallar Vadisi'ndeki mezarlar bu döneme aittir.

MÖ 1070'teki bir istilanın ardından zayıflayan şehir son olarak MÖ 665'te Mezopotamyalılar tarafından yıkılır ve 639 yılında Arapların şehre gelmesine kadar harabe halinde kalır.

Araplar bu harabelerin güzelliği ile karşılaşınca şehre El-Uksur (mücevher) adını takarlar.

Şehirdeki turistik yerler
 Doğu Kıyısı
 El-Uksur Tapınağı
 Karnak Tapınağı
 El-Uksur Müzesi
 Mumyalama Müzesi

 Batı Kıyısı
 Krallar Vadisi
 Kraliçeler Vadisi
 Medinet Habu Tapınağı (III. Ramses anısına yapılmış tapınak)
 Ramesseum (II. Ramses anısına yapılmış tapınak)
 Deir al-Madinah
 Deir el-Bahri
 Malkata
 Malbatı kıyısı

Kaynakça

Bilgi kutusu bulunmayan yerleşim yerleri

Uksur


Las dependencias sintácticas son aquellas que requieren mecanismos o restricciones de gramaticalidad más complejas que la simple adyacencia de elementos sintácticos. Entre ellas podemos citar:
 la concordancia gramatical
 la la rección y el ligamiento
 la teoría del caso abstracto
 las de un elemento desplazado con su huella sintáctica.

Onichan UgU

Referencias

Bibliografía

Sintaxis

en:Long-distance dependencies

Dependencia sintáctica a distancia