The Fleadh Cheoil (; meaning "festival of music") is an Irish music festival run by Comhaltas Ceoltóirí Éireann (CCÉ), a non-profit organisation. The festival includes live music events as well as competition. Each year a single town or city hosts the Fleadh: it has been held in Mullingar, Sligo, and Tullamore, among others.

There are various stages to the competition. In Ireland there are county and provincial competitions leading to the All-Ireland Fleadh. In Britain there are regional, then national stages of qualification for the All-Ireland. North America has two regional qualifying Fleadh Cheoil.  The Mid-Atlantic Fleadh covers the Eastern Seaboard, eastern Canada and the Maritimes. The Midwest Fleadh covers the rest of North America from Cleveland, Chicago, St. Louis, Atlanta and Detroit to San Francisco.

Competitions are divided into the following age categories: under 12, 12–15, 15–18, over 18 (senior),U,18, Any Age, U-18, U-9, 9-11, 11-13, 13-15, 15-18 (for Cómhra) and O-35.

History
The first national festival of Irish traditional music was held in Mullingar in 1951.   At its inaugural meeting in September 1951, CCÉ came up with the title of Fleadh Cheoil, aiming to make this a great national festival of traditional music. The fleadh has been held in many different venues.

In the years that followed, the number of would-be competitors grew so large that qualifying stages had to be arranged at county and provincial levels. Since then, Fleadh Nua (the new fleadh), Fleadh na Breataine (an All-Britain fleadh) and regional Fleadhanna in Britain, and two major Fleadhanna in the USA have also become annual CCÉ events.

From its beginning, the goal of the Fleadh Cheoil was to establish standards in Irish traditional music through competition. The fleadh developed as a mainly competitive event, but it also included many concerts, , parades, and sessions.

Today, nearly 55 years on, Fleadhanna at each level provide a platform and a meeting place for the thousands of musicians, singers and dancers who carry on the tradition.  Around 20,000 performers compete in Fleadhanna each year.

The 2008 festival was held in Tullamore, County Offaly and attracted an estimated crowd of 250,000 people making it Ireland's largest festival, music or otherwise. The Fleadh came to Sligo in 2014 and 2015.

The 2016 festival was held in Ennis, County Clare and attracted an estimated crowd of 400,000 people over the nine days from 14 to 22 August. Among the visitors to the 2016 Fleadh was President Michael D Higgins, who went to school near Ennis. 10,000 musicians took part in 2016, with 6,000 of them participating in 180 All-Ireland competitions. An estimated €38 million was spent as 80,000 visitors were in Ennis at any one time. There were 28 concerts, with five held in the 2,000-seater Shannon Aerodome at Tim Smythe Park in the town.
The 2017 Fleadh Cheoil returned to Ennis from 13 to 21 August. The 2017 festival was opened by Michael Flatley, and over 450,000 people attended, peaking on the Saturday.

The largest fleadh to date was 2018 in Drogheda, an event estimated to have attracted over 600,000 people. The 2022 Fleadh Cheoil in Mullingar is assumed to have attracted crowds of over 500,000 people from across Ireland and the world.

Competition categories
According to CCÉ's official rules for 2005:

 Solo competitions are held for the following instruments: fiddle, button accordion, flute, whistle, piano accordion, concertina, uileann pipes, Irish harp, mouth organ, banjo, mandolin, piano, melodeon, miscellaneous (instruments not named here), accompaniment, Bódhrán and Céilí Drums.
 Solo competitions for slow airs shall be held for the following instruments: fiddle; uileann pipes, flute, whistle and Irish harp.

There are also competitions for the following ensembles: duet, trio, Céilí band, instrumental group (), accordion band, pipe band, and miscellaneous ensemble.

The full rule set, which may change from year to year, is available from CCÉ web site in the Press Room section. Comhaltas has a constitution () in the Irish language.

Application
Towns and cities wishing to host Fleadh Cheoil na hÉireann must submit several applications to Ardchomhairle an Chomaltais – the highest committee within CCÉ. Certain members of the Ardchomhairle then inspect the applicant towns and the locations that have been proposed as competition venues, before coming to a final decision several weeks after the preceding fleadh, usually in September. Once a town has been chosen to host the Fleadh, it undertakes to host the festival for two consecutive years. However, Comhaltas has the right to deny any the successful town the Fleadh for the second year if poor venues, organisational problems, etc. are demonstrated on the town's first year of hosting. On 10 September 2011, the 2012 All-Ireland Fleadh Cheoil was awarded to Cavan, County Cavan, for the third year in succession. The other towns who applied for the 2012 festival were Ennis, County Clare; and Sligo, County Sligo. The Fleadh was held in Derry in 2013, the first time that it was held in Northern Ireland. One of the primary reasons for holding the Fleadh in Derry was due to that city being awarded the UK City of Culture for 2013. In 2014, it was confirmed that the Fleadh Cheoil would be held in Sligo for 2014 and 2015. Ennis hosted the Fleadh in August 2016 and 2017, with Drogheda hosting in 2018 and 2019. Mullingar were the planned hosts for 2020 and 2021 (cancelled due to COVID-19 in Ireland), and finally hosted in 2022, the first in-person Fleadh Cheoil since 2019. An online "FleadhFest" took place in 2021, with a showpiece in Sligo. The 2023 All-Ireland Fleadh is set to take place in Mullingar for a second consecutive year from 6 August to 14 August; Belfast and Wexford made unsuccessful bids to host the event in 2023.

See also
Comhaltas Ceoltóirí Éireann
List of All-Ireland Fleadh champions
List of venues for All-Ireland Fleadh Cheoil na hÉireann

References

External links
 Official Fleadh Cheoil site
 Rules () set by Comhaltas Ceoltóirí Éireann

Annual events in Ireland
Traditional music festivals in Ireland
Celtic music festivals
Music festivals established in 1951
1951 establishments in Ireland

Fleadh Cheoil


An Phalaenopsis cochlearis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Eric Holttum. An Phalaenopsis cochlearis in nahilalakip ha genus nga Phalaenopsis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Phalaenopsis

Phalaenopsis cochlearis


Heteropoda dagmarae es una especie grande de arañas de la familia Sparassidae.  Esta araña se encuentra en el norte y centro de Laos. Es de hábitos nocturnos y vive en los bosques. Caza a sus presas en arbustos, árboles y bamboo, a una altura de 2 a 4 metros del suelo.
Se registró como nueva especie en 2005.

Referencias

Enlaces externos

Sparassidae
Arácnidos de Asia

Heteropoda dagmarae


Göbek bağı, memelilerde embriyoyu eteneye bağlayan dokuya verilen isimdir.

Embriyonun kalp atışları, kanı göbek bağındaki (ya da göbek kordonu) iki atardamardan etenyeye gönderir; sonra kan göbek bağı toplardamarından geçerek embriyoya geri döner. Bu üç damar, bir ip gibi birbiri üstüne sarılmıştır. İnsanda doğumdan hemen sonra göbek bağı kesilip düğümlenir; yaranın iyileşmesinden sonra yerinde kalan ise göbek ya da göbek çukuru adı verilir. Öbür memeliler, göbek bağını ısırarak koparırlar ve salyalarındaki bir enzim, göbek bağının kopmasından sonra kanamasını önler.

Klonlama
Gelişim biyolojisi
Embriyoloji

Göbek bağı


Middleton is a town in Annapolis County, Nova Scotia, Canada. Situated on the north bank of the Annapolis River, it is located close to the centre of the Annapolis Valley, from which it gets its nickname, "The Heart of the Valley".

History

Where the Annapolis River and the Nictaux River meet was a popular shad fishing spot for Mi'kmaq families before the arrival of the European settlers. It would be later settled by French Acadians that used these waterways to reach the capital of Port-Royal and farming. In the late 1750s the region was settled by New England Planters, and Loyalists to replace the ousted French Acadians. The first four families to be granted land there would later comprise the town of Middleton. They included families with names like Gates and Marshall and Richardson. Col. Philip Richardson received six lots of two hundred and fifty acres each, which ran from the Annapolis River half way to the Mountain to the north, while his neighbour to the west, Anthony Marshall, got two  424-acre lots which ran all the way to the top of the mountain. A Neily family, from Ireland via Ardoise in Hants County, got the next two lots in what would be Lower Middleton, while Benjamin Chesley got the last two lots, next to the town limits.

At a public meeting held December 18, 1854, Rev. James Robertson having been appointed chairman and W. A. Fowler, secretary, passed the resolution unanimously. 'Resolved, first, that the locality hitherto known as Wilmot Corner, or Fowler's Corner, be henceforth called by the name of Middleton'. This name was chosen by its citizens and selected because of its location midway between Halifax and Yarmouth.

The town was incorporated in 1909.

Demographics

In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Middleton had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Economy
The re-opening of the Torbrook Iron Mines and the second railway line in 1889 sparked a decade of rapid growth and development. With many industries supporting and connected to the agriculture and manufacturing industry. Today the town's economy is also heavily influenced by its proximity to the air force base CFB Greenwood in nearby Kings County.

Board of Trade
The early records of the Board of Trade were lost in the Great Fire of 1911 but from the reports of its initial activities, the board was formed out of a need to vigorously pursue the issues of the day which affected business and industry - railway schedules and rates, street lighting and a variety of matters involving the municipal government of the day. Two merchants, Harry Reed and Gorden Gross, formed the Board, with newspaper publisher Fred Cox as their secretary-treasurer.

Transportation
Middleton is at the half-way point between Halifax and Yarmouth on Highway 101 and Trunk 1.

Middleton is the northern terminus of Trunk 10 which connects the town with Bridgewater and Lunenburg on the South Shore.

The town was located on the Dominion Atlantic Railway's (DAR) mainline from Halifax to Yarmouth and was also served by CN Rail's line from Bridgewater to Bridgetown (and on to Victoria Beach). CN Rail abandoned its line through Middleton in 1982; it had formerly been the Nova Scotia Central Railway (NSCR). The DAR abandoned its mainline through the town in March 1990, following the January 15, 1990, abandonment of the Evangeline passenger train service by Via Rail. The abandoned DAR and CN railway lines are currently owned by the Government of Nova Scotia and used as recreational trails. The 1917 railway station is now a railway museum operated by the Middleton Railway Museum Society.

Parks
Centennial Park
Cottage Cove Provincial Park
Riverside Park
Rotary Park

Institutions
Middleton is home to two public schools: Annapolis East Elementary School serves grades Primary-5, and Middleton Regional High School serves grades 6-12. The town is also home to a Nova Scotia Community College campus.

Soldiers Memorial Hospital is located in the town and provides tertiary care services for the eastern part of Annapolis County. The provincial government funded construction of the 50-bed Heart of the Valley Long Term Care Centre in the town which opened in late 2009.

Middleton is home to the Annapolis Valley MacDonald Museum, which is housed in the original Macdonald Consolidated School. This school, founded in 1903, was the first consolidated school in Canada, established with a grant from the Macdonald Tobacco Company of Montreal. The museum has many travelling exhibits, and is the home of the Nova Scotia Museum Clock collection.

Festivals and events
Middleton hosts an annual three-day festival called "Heart of the Valley Days" every summer, during the month of July.

Middleton Farmers' Market was founded in 2008. It is held every Friday during the summer and fall in the park across from the Town Office from 3 pm to 7 pm. The Market is a non-profit member-run organization of market vendors and individuals.

Middleton has an official town crier who has performed his functions for the town since 1984. He has attended all Heart of The Valley parades and attended town crier competitions in Nova Scotia, New Brunswick, England and Belgium on behalf of the town. In 1988 he organized and hosted the first Heart of the Valley International Town Criers Challenge. In 2009, as part of Middleton's centenary celebrations, the second Heart of the Valley International Town Criers Challenge was held.

Notable residents
 Hanson Dowell (1906–2000) - President of the Canadian Amateur Hockey Association and member of the Nova Scotia House of Assembly
 Frank R. Elliott (1877-1931) - Political figure
 Obediah Parker Goucher (1865-1947) - Former mayor
 Bob Hess (born 1955) - NHL defenseman St. Louis Blues
 Cail MacLean (born 1976) - Professional athlete, hockey coach
 John D. McKenzie (1889-1952) - Businessman and politician
 Mona Louise Parsons (1901-1976) - Former Canadian actress, nurse, and member of a Dutch resistance network
 Earle Rafuse (1930-1998) - Business owner, political figure
 William Benjamin Ross (1855-1929) - Halifax lawyer, business owner, political figure
 William Sampson (1959-2012) - Torture victim, biochemist, author
 Holly Taylor (born 1997) - Actress
 Michael Durland - Businessman and Chancellor of Saint Mary's University (Halifax)

See also
 List of municipalities in Nova Scotia

References

External links
 Official Website

Towns in Nova Scotia

Middleton, Nova Scotia


Onthophagus martialis é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera. Foi descrita em 1914 por Boucomont.

Referências

Ligações externas

martialis
Coleópteros descritos em 1914

Onthophagus martialis


Matignon may refer to:

 Hôtel Matignon in Paris, France, the official residence of the French Prime Minister
 Matignon, Côtes-d'Armor, a commune of the Côtes-d'Armor département in France
 Matignon High School, a Catholic school in Cambridge, Massachusetts, USA
 Matignon (cuisine), a mirepoix in which the ingredients are minced rather than diced and more flavourings added
 Matignon (surname), a French surname
 Matignon Accords (1936)
 Matignon Agreements (1988)

See also
 Matignon Agreements (disambiguation)

Matignon


Albert Grisar (Amberes, 26 de diciembre de 1808 - Asnières, 15 de junio de 1869) fue un compositor belga.

Grisar estudió en su ciudad natal Amberes, en París donde tuvo como profesor de composición a Anton Reicha, y a mediados de la década de 1840, en Nápoles junto al compositor italiano Saverio Mercadante. Destacó especialmente en la ópera cómica, cosechando sus primeros grandes éxitos en el año 1833 en la ciudad de Bruselas y posteriormente en París.

Colaboró con el compositor alemán Friedrich von Flotow para la óporea L'eau merveilleuse (1839) y con François Adrien Boieldieu en L'opéra à la cour (1840). Sus obras parisinas de finales de 1850 y principios de 1840 fueron particularmente bien recibidas por el público.

Óperas
 1833, La Mariage impossible, estrenada en el Théâtre de la Monnaie (Bruselas).
 1836, Sarah ou L'Orpheline de Glencoé, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1837, L'An mil, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1838, Lady Melvil / Le Joallier de Saint-James, estrenada en Théâtre de la Renaissance (París).
 1838, La Suisse à Trianon, estrenada en (París).
 1839, L'Eau merveilleuse, estrenada en Théâtre de la Renaissance (París).
 1839, Les Travestissements, estrenada en (París).
 1848, Gille ravisseur, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1850, Les Porcherons, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1851, Bonsoir, monsieur Pantalon, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1852, Le Carillonneur de Bruges, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1853, Les Amours du diable, estrenada en Théâtre Lyrique (París).
 1855, Le Chien du jardinier, estrenada en Opéra-Comique (París).
 1859, Voyage autour de ma chambre, estrenada en (París).
 1962, La Chatte merveilleuse, estrenada en Théâtre Lyrique (París).
 1864, Les Bégaiements d'amour, estrenada en (París).
 1865, Les douze Innocentes, estrenada en (París).
 1867, Le Procès.

Referencias

Enlaces externos

Compositores del Romanticismo de Bélgica
Compositores de ópera de Bélgica
Nacidos en Amberes
Fallecidos en Asnières-sur-Seine

Albert Grisar


Mirovni zbor ili mirovni korpus (engleski: Peace Corps) je program dragovoljnog rada koji provodi Vlada Sjedinjenih Država. Glavne zadaće Zbora su pružanje novčane, tehničke i druge pomoći, dragovoljni rad izvan SAD-a i upoznavanje neamerikanaca s američkom kulturom i tradicijom, kao i upoznavanje Amerikanaca s drugim narodima i kulturama.

Dragovoljci Mirnovnog zbora su američki državljani, najčešće sa završenim koledžom i tromjesečnom dragovoljnom obukom i s barem dvije godine volonterskog iskustva. Dragovoljci surađuju s vladom, školama, neprofitnim i nevladinim udrugama na područjima informatičkih tehnologija, obrazovanja, zaštite okoliša, poljoprivrede, gospodarskog i društvenog razvoja. Nakon dvije godine dragovoljnog rada, dragovoljci mogu istupiti iz Zbora.

Osnovan je uredbom predsjednika Johna Kennedyja koja je na snagu stupila 1. ožujka 1961. Kongres SAD-a uredbu je potvrdio 2. rujna iste godine te Mirovni zbor proglasio vladinom organizacijom. Sjedište organizacije je u Washingtonu.

Od osnutka 1961. do 2015., oko 220.000 Amerikanaca pridružilo se Zboru i služilo u 141 državi svijeta.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene internetske stranice

Vanjska politika SAD-a
Udruge

Mirovni zbor


Viridivellus, monotipski biljni rod smješten u vlastitu porodicu Viridivelleraceae, dio je reda Dicranales. Jedini predstavnik je Viridivellus pulchellum iz tropskih šuma Queenslanda u Australiji.

Izvori

Dicranales

Viridivellus


An Cyclopogon laxiflorus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Erik Leonard Ekman ngan Rudolf Mansfeld. An Cyclopogon laxiflorus in nahilalakip ha genus nga Cyclopogon, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyclopogon

Cyclopogon laxiflorus


Pierre Ernest Létang, né à Paris (ancien 6 arrondissement) le  et mort à Paris (16 arrondissement) le , est un organiste et compositeur français.

Biographie
Pierre Ernest Létang est le fils de Lazare Létang, menuisier, et d'Anne-Claude (ou Anne-Claudine) Aucher, demeurant rue Chapon à Paris. Domicilié à Boulogne-Billancourt, Ernest s'y marie en 1859. En 1857, souffrant de plusieurs infirmités, il est exempté de ses obligations militaires.
En 1865, il dirige à Nanterre la chorale des Arts et métiers et co-préside une association musicale.

Il est élève à l'École Niedermeyer en 1872 ; il obtient le  accessit de solfège.

Le 15 février 1898, il est nommé officier de l'Instruction publique.

Ernest Létang meurt à son domicile parisien de l'Avenue Victor-Hugo le  à 69 ans.

Il est inhumé au cimetière parisien de Bagneux le 5 décembre suivant.

Œuvre

On lui doit une cinquantaine de créations qui comprennent des fantaisies pour piano, des musiques de scènes, des danses et de nombreuses musiques de chansons sur des paroles, entre autres, de Francis Tourte, René de Saint-Prest, Eugène Hugot

 La Tarentule, opérette en 1 acte, livret d'Eugène Hugot, créée à L'Eldorado de Paris le 22 août 1869.
 Le Nabab de Kachmyr, vaudeville en 1 acte, livret d'Eugène Hugot, créée à L'Eldorado de Paris le 23 décembre 1869.

Notes et références

Liens externes

Naissance en août 1837
Naissance dans l'ancien 6e arrondissement de Paris
Compositeur français
Organiste français
Décès dans le 16e arrondissement de Paris
Décès en décembre 1906
Décès à 69 ans

Ernest Létang


Stone Rural es una parroquia civil del distrito de Stafford, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Stone Rural tiene una superficie de 36,96 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Stone Rural tenía 1539 habitantes (48,02% varones, 51,98% mujeres) y una densidad de población de 41,64 hab/km². El 15,59% eran menores de 16 años, el 72,97% tenían entre 16 y 74, y el 11,44% eran mayores de 74. La media de edad era de 46,04 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 18,71% estaban solteros, el 66,74% casados, y el 14,55% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 98,63% de los habitantes eran blancos, el 0,33% mestizos, el 0,65% asiáticos, el 0,2% chinos, y el 0,2% de cualquier otro salvo negros. La mayor parte (96,56%) eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,43% de la población, mientras que el 2,01% había nacido en cualquier otro lugar. El cristianismo era profesado por el 82,94%, el budismo por el 0,19%, el hinduismo por el 0,19%, el judaísmo por el 0,32%, el islam por el 0,71%, y cualquier otra religión, salvo el sijismo, por el 0,19%. El 8,82% no eran religiosos y el 6,61% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 622 hogares con residentes y 28 vacíos.

Referencias

Parroquias civiles de Staffordshire

Stone Rural


Die reformierte Kirche Oberrieden ZH ist ein Kirchengebäude des Spätbarock von Hans Ulrich Grubenmann in Oberrieden ZH.

Baugeschichte
Die Kirche wurde 1761 in erhöhter Lage über dem Zürichsee nach Plänen von Hans Ulrich Grubenmann errichtet. Es handelt sich um eine einfache ländliche Saalkirche mit  Polygonalchor. Der Frontturm der Kirche ist mit elegant geschweiften Wimpergen für die Zifferblätter der Turmuhr und einem Spitzhelm abgeschlossen.  Die nach Brückenbauweise errichtete Dachkonstruktion  in Kirchenschiff und Turmhelm gilt als Meilenstein in Grubenmanns Werk, das mit der kühnen Dachkonstruktion der Kirche Wädenswil gipfelt.

Ausstattung
Der Innenraum ist ganz im Rokoko-Stil gehalten. Die Stuckaturen stammen von Andreas und Peter Anton Moosbrugger. Kanzel und Taufstein stammen ebenfalls aus der Bauzeit der Kirche und sind mit Ornamenten verziert. Oberhalb des mittleren Chorfensters befindet sich das Wappen des Baumeisters Grubenmann. Auf dem Taufstein aus dem Baujahr 1761 sind die Worte der reformierten Taufliturgie eingraviert. Die Türlünetten sind mit neugotischen Glasmalereien von 1877 versehen.

Neben der Kuhn-Orgel von 1962 auf der Empore verfügt die Kirche Oberrieden seit 2010 über eine durch Peter Meier erbaute fünfregistrige Truhenorgel.

Die Kirche wurde auf das Jubiläumsjahr 2011 hin renoviert, wobei die Stuckaturen in lachsfarbenem Pastell gefasst wurden.

Umgebung
Südöstlich der Kirche befindet sich der Friedhof. Nordwestlich der Kirche, gegenüber dem Turmeingang, erhebt sich das Zürcherhaus, das der reformierten Kirchgemeinde als Veranstaltungsgebäude dient.

Literatur
 Reformierte Kirchenpflege Oberrieden (Hrsg.): Oberrieden. Kirche und Dorf., Oberrieden 1967.
 Joseph Killer: Die Werke der Baumeister Grubenmann – Eine baugeschichtliche und bautechnische Forschungsarbeit. Dissertation. Eidg. Techn. Hochschule. Gebr. Leemann und Co., Zürich 1942, S. 119–125.
 Kunstführer durch die Schweiz – Band 1. Gesellschaft für Schweizerische Kunstgeschichte GSK, Bern 2005, S. 817.

Weblinks
 Geschichte der reformierten Kirche und Gemeinde auf der Website von Oberrieden ZH

Einzelnachweise

Oberrieden ZH
Oberrieden ZH
Oberrieden ZH
Oberrieden ZH
Oberrieden ZH
Oberrieden ZH
Oberrieden
Kulturgut von regionaler Bedeutung im Kanton Zürich
Oberrieden ZH

Reformierte Kirche Oberrieden


An Philodendron dolichophyllum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Bernard Croat. An Philodendron dolichophyllum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Panamá. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron dolichophyllum


Fanny David (geboren am 2. Dezember 1892 in Berlin; gestorben Ende Oktober 1944 im KZ Auschwitz-Birkenau) war eine deutsche Wohlfahrtspflegerin und jüdische Verbandsfunktionärin, die Opfer des Holocaust wurde.

Leben
Fanny David war die älteste Tochter des Kaufmanns Max David († 1929) und dessen Ehefrau Martha, geborene Brach (1871–1944). Ihre Familie zog bald nach Altona, wo ihr Vater unter schwierigen finanziellen Bedingungen ein Wein- und Spirituosen-Importgeschäft führte und ihre jüngere Schwester Irma (1901–1944) geboren wurde. Sie betätigte sich nach ihrer Schulzeit praktisch und politisch in der Wohlfahrtspflege, wobei über ihre Ausbildungszeiten keine Angaben vorliegen.

Ab 1921 war David im neu geschaffenen Wohlfahrtsamt in Hamburg beschäftigt, wo sie aufgrund ihres sozialpolitischen Engagements 1927 zur Inspektorin aufstieg. Die Sozialdemokratin wurde 1930 während der Weltwirtschaftskrise mit der Leitung der neu geschaffenen Wohlfahrtsstelle Hamburg-Barmbek betraut und verblieb in dieser Position bis April 1933. David wurde noch 1932 zur Oberinspektorin befördert und gehörte der Beratungsrunde um den Leiter des Hamburger Wohlfahrtsamtes Oskar Martini an.

Nach der Machtübernahme durch die Nationalsozialisten wurde David am 4. April 1933 nach dem Berufsbeamtengesetz umgehend entlassen. Anschließend engagierte sie sich bei der Jüdischen Gemeinde Hamburg, wo sie erst die Beratungsstelle für jüdische Wirtschaftshilfe und danach die Auswandererwirtschaftshilfe leitete. In Personalunion war sie stellvertretende Leiterin der Hauptabteilung Fürsorgewesen. Ab Herbst 1939 musste sie "Arbeiten zur Zwangsüberleitung der gesamten öffentlichen Fürsorge für Juden auf den Jüdischen Religionsverband" ausführen, da Juden von der öffentlichen NS-Fürsorge ausgeschlossen wurden. Sie musste zwangsweise mehrmals innerhalb Hamburgs umziehen und lebte ab April 1942 mit ihrer Mutter und geschiedenen Schwester in Judenhäusern.

Nach der Auflösung des Jüdischen Religionsverbandes, dem zwangsweisen Nachfolger der Jüdischen Gemeinde Hamburg, wurde David mit ihrer Mutter und Schwester am 23. Juni 1943 vom Hannoverschen Bahnhof in das Ghetto Theresienstadt deportiert. In Theresienstadt wurde sie in Arbeitskolonnen eingesetzt und gehörte dort später der Lagerselbstverwaltung mit Prominentenstatus (B) an. Mit ihrer Mutter und Schwester lebte sie dort unter katastrophalen Bedingungen. Sie führte konspirativ Listen von den deportierten Juden, die sie um Transport- und Todesdaten ergänzte. Diese Listen übergab sie vor ihrer eigenen Deportation einem weiblichen Mithäftling.

Am 28. Oktober 1944 wurde sie mit ihrer Schwester in das KZ Auschwitz-Birkenau deportiert und dort wahrscheinlich kurz nach der Ankunft durch Gas ermordet. Ihre Mutter war zwei Wochen zuvor an schwerem Asthma gestorben.

Zum Gedenken an Fanny David trägt seit 1964 eine Straße in Hamburg-Lohbrügge ihren Namen.

Literatur
 Werner Jochmann: Fanny David. In: SPD-Hamburg: Für Freiheit und Demokratie. Hamburger Sozialdemokratinnen und Sozialdemokraten in Verfolgung und Widerstand 1933–1945. Hamburg 2003, S. 48–49.
 Uwe Lohalm: David, Fanny. In: Institut für die Geschichte der Deutschen Juden (Hrsg.): Das jüdische Hamburg: ein historisches Nachschlagewerk. Hrsg. Wallstein, Göttingen 2006, ISBN 3-8353-0004-0 (mit Faltkarte Jüdische Stätten in Hamburg).
 ... In schwarzer Nacht und lautloser Stille muss ich meinen Weg allein suchen ...: Käthe Starke-Goldschmidts Deportation nach Theresienstadt und ihre Rückkehr nach Hamburg; Bilder, Impressionen, Reportagen, Dokumente, Landeszentrale für politische Bildung, Hamburg 2011, ISBN 978-3-929728-67-5. (Hörbuch)

Einzelnachweise

Opfer des Holocaust
Todesopfer im KZ Auschwitz
Häftling im Ghetto Theresienstadt
Person des Judentums (Hamburg)
Person der sozialen Arbeit
SPD-Mitglied
Deutscher
Geboren 1892
Gestorben 1944
Frau
Person, für die in Hamburg-Eppendorf ein Stolperstein verlegt wurde

Fanny David


تقع جون البلدة اللبنانية المؤلفة من سبع تلال في قضاء الشوف في محافظة جبل لبنان وعلى بعد 13 كيلومترا من مدينة صيدا الساحلية.

تعني كلمة جون في السريانية الزاوية، وهي تؤلف في موقعها زاوية بين محافظتي جبل لبنان والجنوب.

يبلغ عدد سكان جون حوالي 7400 وهم من الروم الكاثوليك والشيعة والموارنة.

تاريخ

جون بلدة قديمة يحرس أسفل تلالها معبد الاله الفينيقي أشمون القريب من مدينة صيدا.

في العام 1887، عيّن العثمانيون أول مجموعة من أبناء البلدة لرعاية شؤونها، وعرفت هذه اللجنة بالقوميسيون.

وكانت مؤلفة من الأغضاء:

عن الروم الكاثوليك: جرجس الشامي، متري مصوبع، أسعد خرياطي، مخائيل نبعة، يوسف جبران خوري.

عن الشيعة: حسين شمس الدين، حسين صالح.

عن الموارنة: إبراهيم يونس.

عن البروتستانت: يوسف كوسا.

وقد كانت مهمة هذه اللجنة رعاية شؤون البلدية الداخلية وتنظيم الأمور المتعلقة بالبيئة وبحياة المجتمع البومية من زراعة ومصادر ماء وضبط للأمن وللتعديات على الحريات العامة.

في شباط 1898، أصبح لهيئة القوميسيون ختم باسم بلدية جون، كما أصبح لكل عضو من أعضاء البلدية خنم باسمه يطبعه في ذيل كل محضر من محاضر الجلسات التي كانت تعقد.

وفي العام 1903، وضعت الدولة العثمانية قانون انتخابي للمجالس البلدية بدل التعيين... ومنذ ذلك الوقت تعاقب على بلدية جون عدة بلديات ساهمت في تقديم جون من حيث العمران المدني والاجتماعي.

تتميز جون بارتفاع نسبة المتعلمين بين أبنائها، بحيث تزيد على 95 %، بينهم أعضاء في المجلس النيابي، مطارنة، رؤساء عامون، قضاة، أطباء، محامون، مهندسون، نقباء، وموظفون في الدولة.

جون معروفة أيضا بحياتها الثقافية، أربعة على الأقل من أبنائها من الفنانين الذين أغنوا لبنان بعطاءاتهم، وهم الممثل الكوميدي شوشو، المطرب نصري شمس الدين، والممثل المسرحي ميشال نبعة، ومؤلف الموسيقى الشعبية ناصر مخول.

جون اليوم

لجون اليوم مجلسا بلديا مؤلفا من 15 عضو يرأسه العميد سليم خرياطي، ومكتبة عامة (مكتبة ميشال نبعة).

وفي جون ثلاث كنائس وجامع، وأربع مؤسسات تعليمية.

جون بلدة غنية بأشجار الزيتون والدوالي، ومعروفة بزيت الزيتون وصناعة الصابون.

مراجع

•	وثائق رسمية من بلدية جون

•	كتاب: Memoirs Of The Lady Hester Stanhope

•	«جون عروسة الإقليم المطوقة بمياه الأولي وعبق أزهار الليمون» (مجلة الجيش العدد 239)
family assaad too in joun & bechara

مواقع إلكترونية

http://books.google.com/books?hl=en&lr=&id=uvUKAAAAYAAJ&oi=fnd&pg=PR1&dq=memoirs+/+hester+stanhope+&ots=29pWpCDtFe&sig=jgUmW8oEsxUolsaUU4_y-oHcvjM#PPR1,M1

http://www.middleeast.com/joun.htm

http://www.lebarmy.gov.lb/article.asp?ln=ar&id=7806

أماكن مأهولة في قضاء الشوف
أماكن مأهولة في لبنان
قرى لبنان
مدن لبنان

جون (مدينة)


Poklon ili dar je predmet darivanja bez očekivanja ili naknade te bez ili s namjerom u svečanim prilikama kao što su praznici, blagdani, primanje vjerskih sakramenta ili neka druga slavlja.

Poklon, odnosno dar, može biti neki predmet, novac, komad odjeće i obuće ili neki »mali znak pažnje« kao što je slatkiš. Poklanjanje, odnosno darivanje, može biti izraz ljubavi, prijateljstva, zahvalnosti, solidarnosti ili pružanja uzajamne pomoći.

Prigode darivanja

 vjerski blagdani (Božić, Uskrs, Sveti Nikola, Sveta Lucija itd.)
 praznici (1. svibnja, državni praznici)
 primanje sakramenata (vjenčanje, krštenje, krizma, prva pričest)
 rođenje djeteta
 sprovodi (karmine)
 godišnjica braka ili veze
 rođendani, imendani
 za Majčin dan, Očev dan, materice, očiće, Valentinovo
 kao oblik čestitanja za postizanje određena uspjeha (polaganje mature, primanje diplome, zaposlenje)
 tzv. uredski pokloni ("poslovna darivanja"), za godišnjice rada, promaknuće ili umirovljenje

Dar i poklon
U hrvatskom jeziku dar i poklon imaju isto značenje ako označavaju predmet darivanja. Imenica poklon u razgovornom jeziku označava dar, ali izvan tog značenja označava i naklon, maniru iskazivanja poštovanja, najčešće sagibanjem tijela (nakloniti se publici). Iz tog značenja proizašle su riječi poklonstvo i poklonik, koje su također vezane uz iskazivanje poštovanja.

Imenica poklon mlađa je u hrvatskom jeziku, ali se svejedno može pronaći u djelima starijih hrvatskih pisaca, poput u Gundulićevom  Osmanu.

Imenica dar potječe još iz praslavenskog jezika i mnogo je starija u hrvatskom jeziku, a pripada istoj porodici kao i glagol dati. Dar je ono što se daje, ono što je dano (darovano). U tom smislu razlikuju se dva značenja imenice dar: ono što je netko nekom dao, odnosno poklon, ali i ono što je nekom dano, talent, nadarenost, pa i sposobnost (tako se kaže imati dara za pisanje kada se želi označiti nečija nadarenost za pisanjem; dar se koristi i u izrazu izgubiti dar govora, gdje se označava tjelesna mana osobe).

Izvori
 Ham, Sanda: "Dar ili poklon", Jezik, sv. 58, br. 1 (2011.), str. 21-22.

Vanjske poveznice

Sociologija
Psihologija

Poklon


Max Staal var en dansk ishockeyleder.

Max Staal var med til at stifte Gladsaxe Skøjteløber-Forening i 1959 og var i mange år GSF's markante formand. Han gjorde sig især bemærket med kække, frække og offensive udmeldinger i pressen, og han var en af fortalerne for mere professionelle tilstande i dansk sport, som dengang var domineret af amatøridealerne. Han var hovedmanden bag GSF's storhedstid i dansk ishockey fra 1965 til 1977, hvor klubben vandt DM-medaljer tolv gange: fem guld, fire sølv og tre bronze.

Da ishockeyjournalisten Peter Fredberg efter 45 år som ishockeyreporter i 2015 gik på pension, blev han spurgt hvem, der havde gjort mest indtryk på ham i hans karriere, og i den forbindelse nævnte han "den tidligere Gladsaxe-formand, Max Staal", som han mente var "forud for sin tid og nøglen til Gladsaxes fem danske mesterskaber fra 1967-75." Den tidligere landsholdsspiller Kim Lohmann beskrev Staal som "en kæmpe entreprenør for hockeyen og dens professionalisering" og udtalte, at hans store engagement var med til at gøre Gladsaxe til en stor sportsby.

Efter sin formandstid fortsatte han med at følge klubben tæt og var bl.a. kritisk over for GSF's bestyrelse, da klubben kom i økonomiske problemer i 2000.

Han var æresmedlem i Gladsaxe Ishockey, hvis formand Henrik Klinkvort i forbindelse med Staals død mente, at han ikke var blevet honoreret efter fortjeneste. Ifølge Klinkvort havde Staal fortjent at blive optaget i Dansk ishockeys Hall of Fame men antydede samtidig, at Staal måske var blevet overset, da ikke alle så på ham med velvilje, fordi han var "et konkurrencemenneske, der ikke skyede nogen midler for at nå sine mål".

Max Staal boede sine sidste år på et plejehjem i Valby, indtil han i 2018 døde i en alder af 79 år.

Kilder
 Faceoff - RETRO: Manden bag fem danske mesterskaber er død (14. marts 2018)
 Gladsaxe Bladet - Han skabte GSF-ishockey (20. marts 2018)

Noter

Ishockeyledere fra Danmark

Max Staal


Ezra Sued (7 de junio de 1923 – 21 de agosto de 2011) fue un futbolista que se desempeñó como delantero en Racing Club y la selección argentina. Actualmente y a pesar de estar fallecido ostenta ser el único jugador en la historia del profesionalismo que defendió solamente los colores de Racing Club desde 1943 a 1955.

Carrera

Nacido en el barrio de Once, en la Ciudad de Buenos Aires, Sued surgió de las divisiones inferiores de Racing Club, club en el que debutó en 1943 y en el que se desempeñaría durante toda su carrera como profesional hasta su retiro en 1954. Fue parte del histórico equipo que consiguió el primer tricampeonato del fútbol argentino en el profesionalismo al consagrarse en 1949, 1950 y 1951. Disputó 308 partidos con la camiseta de La Academia, marcando 47 goles.

Selección nacional

Fue convocado a la selección argentina de fútbol en seis ocasiones y marcó dos tantos, formando parte de los equipos campeones del Campeonato Sudamericano de Selecciones de 1946 y 1947.

Murió el 21 de agosto de 2011 por una infección.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Copas internacionales

Referencias

Enlaces externos
 Perfil en BDFA

Judíos sefardíes
Judíos de Argentina
Futbolistas de la Ciudad de Buenos Aires
Futbolistas de la selección de fútbol de Argentina en los años 1940
Futbolistas del Racing Club en los años 1940
Futbolistas del Racing Club en los años 1950
Futbolistas judíos
One Club Man

Ezra Sued


Anastas Andreev Stojanov (født 23. august 1854 i Sjumen - død 6. oktober 1930) var en bulgarsk komponist og musiklærer.

Biografi
Stojanov studerede musik med sin onkel Dobri Voynikov og Mihai Safran. I 1877 tog han eksamen fra "Robert College", en amerikanske gymnasium i Konstantinopel. Efter et blev han musiklærer i Konstantinopel, derefter i 1895 i Sjumen og Ruse.

Stojanov grundlagde det musikalske selskab "Gusle" på Endefuld.

Hans sønner er komponist Veselin Stojanov og pianist Andrej Stojanov.

Kreativitet
I 1883 – 1887 er Stojanov i Ruse for at trykke "20 skole-sange", en samling i to dele. Han udgiver talrige vokale og instrumentelle værker sammen med Racho Rachev. Han er forfatter til de første bemærkelsesværdige optagelser af bulgarske folkesang af ulige proportioner. Stojanov komponerede værker for klaver.

Kilder

 Videnskabeligt informationscenter "bulgarsk encyklopædi". Store bulgarske encyklopædi. 11. del. s. 4259. Sofia, 2012. .
 Minde af Anastas Stojanov. - Bulgarsk nationalradio. Besøgt 26. februar 2018

Komponister fra Bulgarien
Lærere fra Bulgarien

Anastas Stojanov


Guillermo Southerne (ejecutado en Newcastle upon Tyne, 30 de abril de 1618) fue un sacerdote y mártir católico inglés, que fue beatificado en 1987.

Biografía

Alumno y sacerdote del colegio de Douai, trabajó en la misión inglesa principalmente en Baswich, cerca de Stafford, a través de la que conectó con la rama de la familia Fowler. Fue arrestado mientras oficiaba una misa.

Fue inmediatamente sentenciado a la muerte por rechazar el juramento de fidelidad. Permaneció en la cárcel durante seis días antes de ser ajusticiado en la horca.

Referencias

Sacerdotes católicos de Inglaterra del siglo XVII
Beatos de Inglaterra
Religiosos de Inglaterra del siglo XVII
Sacerdotes católicos de Inglaterra del siglo XVI
Fallecidos en Newcastle upon Tyne
Mártires católicos de Inglaterra

Guillermo Southerne


An Carex scolopendriformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Fa Tsuan Wang, Tang ngan Pei Chun Qiong Li. An Carex scolopendriformis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex scolopendriformis


Jerry Fulton Cantrell Jr. (, 18. ožujka 1966.) američki je glazbenik, pjevač, kantautor i gitarist najpoznatiji kao osnivač rock sastava Alice in Chains, u kojem je jedan od pjevača, glavni gitarist i glavni autor pjesama. Grupa je postala poznata diljem svijeta početkom 1990-ih, u vrijeme grunge pokreta u Seattleu, te je poznata po svojem istaknutom vokalnom stilu i harmoniziranim vokalima koje su izvodili Cantrell i Layne Staley (a kasnije Cantrell i William DuVall). Cantrell je postao jedan od glavnih pjevača 1992. godine na EP-u Sap Alice in Chainsa. Nakon Staleyjeve smrti 2002. godine Cantrell je preuzeo ulogu glavnog pjevača Alice in Chainsa na većini skladbi koje su se našle na kasnijim albumima: Black Gives Way to Blue (iz 2009.), The Devil Put Dinosaurs Here (iz 2013.) i Rainier Fog (iz 2018.). DuVall pjeva u harmoniji s njim na novim pjesmama te na koncertima pjeva Staleyjeve dionice na starijim pjesmama.

Također ima i samostalnu karijeru te je objavio albume Boggy Depot (iz 1998.) i Degradation Trip Volumes 1 & 2 (iz 2002.), a treći će studijski album Brighten objaviti 29. listopada 2021. Cantrell je surađivao i nastupao s Heartom, Ozzyjem Osbourneom, Metallicom, Panterom, Circus of Powerom, Metal Churchom, Gov't Muleom, Damageplanom, Pearl Jamom, The Cultom, Stone Temple Pilotsom, Danzigom, Glennom Hughesom, Duffom McKaganom i Deftonesom, među ostalima.

Cantrellu je britanski hard rock/metal časopis Metal Hammer 2006. godine dodijelio titulu "Riff Lord" (Gospodar rifova). Guitar World Magazine 2004. ga je godine postavio na 38. mjesto ljestvice "100 najboljih heavy metal gitarista svih vremena", dok ga je 2012. postavio na 37. mjesto popisa "Najboljih gitarista svih vremena". Guitar World također je 2008. godine uvrstio Cantrellovu solističku dionicu na pjesmi "Man In The Box" na 77. mjesto svojega popisa "100 najboljih gitarističkih solodionica".

Pridonio je glazbi za filmove Nepodnošljivi gnjavator (iz 1996.) i John Wick 2 (iz 2017.) te za strip Dark Nights: Metal (2018.). Pojavio se u filmovima Jerry Maguire (iz 1996.), Rock Slyde (iz 2009.) i Deadwood: Film (iz 2019.). Cantrell je također glumio u pseudodokumentarnim filmovima The Nona Tapes (iz 1995.) i AIC 23 (iz 2013.) Alice in Chainsa.

Životopis

Rani život
Cantrell se 18. ožujka 1966. godine rodio u Tacomi, Washingtonu; njegovi su majka i otac Gloria Jean Krumpos i Jerry Fulton Cantrell. Odrastao je u Spanawayu i najstarije je od troje djece. Njegov je otac ratni veteran, a njegova majka bila je amaterska orguljašica i sviračica melodike koja je radila kao administrativna asistentica u Clover Park School Districtu u Pierce Countyju, Washingtonu.

Njegova je baka s majčine strane bila Norvežanka, dok je njegov djed s majčine strane bio Čeh.

Nakon što je Cantrell naučio pisati, svoj je životni cilj napisao u knjizi My Book About ME Dr. Seussa tako što je rečenicu "Kad odrastem želim biti..." dovršio riječima "rock zvijezda".

Cantrellov otac, Jerry Sr., ratni je veteran koji se borio u Vijetnamskom ratu. Najranije sjećanje iz djetinjstva Jerryja Juniora bilo je upoznavanje oca nakon njegova povratka iz rata, kad je imao tri godine. Njegovi su se roditelji rastali kad je imao sedam godina zbog ratnih opterećenja te su Cantrella u Tacomi odgojile njegova majka, Gloria, i njegova baka s majčine strane. Obitelj je živjela od socijalne pomoći i bonova za hranu. Njegov je otac glavni lik u skladbi "Rooster", koju mu je Cantrell napisao u počast, te se njegova majka Gloria također imenom pojavljuje u pjesmi. Otac i sin također su se zajedno pojavili u glazbenom spotu za "Rooster", u kojem se Jerry Sr. prisjeća rata.

Cantrell se preselio sa svojom majkom u Spanaway gdje je pohađao niže razrede srednje škole. Njegov prvi posao bilo je raznošenje novina.
Cantrell je kasnije pohađao srednju školu Spanaway Lake High School, te je, prije nego što je dobio svoju prvu gitaru, bio član srednjoškolskog zbora koji je išao na mnoga državna natjecanja. Cantrell je tijekom posljednje godine srednje škole postao predsjednik zbora, kvartet je pjevao himnu SAD-a na košarkaškim utakmicama i pobjeđivao na natjecanjima s najvišim ocjenama. Cantrell je naveo da je njegovo zanimanje za mračnije glazbene tonove počelo već u to vrijeme: "U zboru smo pjevali gregorijanske korale iz 14. i 15. stoljeća a cappella. Bila je to jeziva crkvena glazba." Njegovi su zborski i dramski učitelj bili njegova dva najveća motivatora za glazbenu karijeru. Kad je prvi album Alice in Chainsa postigao zlatnu nakladu, Cantrell je poslao zlatnu ploču obojici učitelja. Završio je srednju školu 1984. godine.

Cantrell je prvi put počeo svirati gitaru kad je išao u šesti razred. U to je vrijeme svirao klarinet, a njegova je majka bila u vezi s gitaristom koji je Cantrellu posudio svoju gitaru i naučio ga nekoliko akorda. Cantrell je brzo učio i impresionirao majčinog dečka, koji joj je predložio da bi trebala kupiti gitaru svom sinu, te mu je tako kupila akustičnu gitaru. Međutim, tek će u 17. godini Cantrell početi ozbiljno svirati električnu gitaru. Cantrell je naučio svirati gitaru koristeći se sluhom dok je imitirao svoje heroje. Sredinom svojih tinejdžerskih godina na buvljaku je kupio svoju prvu gitaru, korejski model Fender Stratocastera.

Njegova baka s majčine strane, Dorothy Krumpos, umrla je u listopadu 1986. godine od raka, a njegova je majka Gloria umrla u kolovozu 1987. godine od raka gušterače u dobi od 43 godine, kad je Cantrell imao 21 godinu. Njegovi su se prijatelji prisjetili da je Cantrell pao u depresiju i postao potpuno drugačija osoba nakon što su mu majka i baka umrle u tako kratkom vremenu.

Prvi album koji je Cantrell posjedovao bio je Elton John Greatest Hits (iz 1974.), što je bio očev poklon kad je imao 10 godina. U intervjuu je napomenuo da je "odrastao na countryju" i da se divi emociji koju taj žanr prikazuje. Također se smatra "napola jenkijem i napola redneckom". Međutim, hard rock glazba najviše ga je počela zanimati. Kasnije će kao glavne utjecaje navesti gitariste poput Jimija Hendrixa, Acea Frehleyja, Tonyja Iommija, Angusa Younga, Jimmyja Pagea, Glenna Tiptona, K.K. Downinga, Davida Gilmoura, Nancy Wilson, i Eddieja Van Halena, kao i Eltona Johna i sastave Fleetwood Mac, Heart i Rush kao svoje rane skladateljske idole. Cantrell je također komentirao kako je i Soundgarden uvelike utjecao na njega.

Rana karijera

Cantrell je 1985. otišao na fakultet tijekom zimskog semestra, ali ga je odlučio napustiti te se preselio u Dallas, Teksas kako bi se pridružio skupini s nekolicinom prijatelja.

Cantrell je u području Dallasa i Houstona radio na uklanjaju azbesta. Također je radio u glazbenoj prodavaonici Arnold and Morgan Music Company. Dok je radio u prodavaonici, Cantrell je kupio ono što je opisao kao svoju prvu "pravu gitaru", G&L Rampage iz 1984. godine. U to je vrijeme bio u grupi Sinister s Vinniejem Chasom (iz Pretty Boy Floyda). Kasnije su osnovali novi sastav pod imenom Raze.

Dok je živio u Dallasu, Cantrell je upoznao članove ranije inačice Pantere i započeo dugogodišnje prijateljstvo s braćom Dimebagom Darrellom i Vinniejem Paulom.

Cantrell se 1985. ili 1986. preselio natrag u Tacomu i osnovao je skupinu Diamond Lie, koju su uz njega činili pjevač Scott Damon, bubnjar Bobby Nesbitt i basist Matt Muasau. Sastav je počeo održavati koncerte u Tacomi i Seattleu, pokušavajući tako dobiti ugovor za snimanje albuma, te je snimio demouradak od četiri pjesme u studiju London Bridge Studio.

Kad je Cantrellu bilo 20 godina, radio je nekoliko poslova s nepunim radnim vremenom kako bi platio stanarinu, a jedan od njih uključivao je bacanje kutija smrznute ribe u skladište. Svoje je slobodno vrijeme provodio svirajući gitaru i odlazeći na probe sa svakom skupinom koju je mogao naći.

Tri tjedna nakon smrti njegove majke 11. travnja 1987. godine Cantrell je otišao na nastup grupe Alice N' Chains u Tacoma Little Theatreu te ga je impresionirao glas glavnog pjevača, Laynea Staleyja. Diamond Lie održao je svoj posljednji koncert u srpnju 1987.

Cantrell je upoznao Laynea Staleyja, tada pjevača Alice N' Chainsa, na tulumu u Seattleu u kolovozu 1987. godine. Bio je beskućnik nakon što je bio protjeran iz obiteljske kuće, pa je Staley pozvao Cantrella da živi s njim u studiju za probe "The Music Bank". Alice 'N Chains razišao se ubrzo nakon što se Cantrell preselio k Staleyju u Music Bank.

Cantrell je želio osnovati novu grupu i Staley mu je dao telefonski broj Melinde Starr, djevojke bubnjara Seana Kinneyja, kako bi Cantrell mogao popričati s njim. Cantrell je nazvao broj i dogovorio sastanak s Kinneyjem. Kinney i njegova djevojka otišli su u Music Bank i poslušali Cantrellove demouratke. Cantrell je napomenuo da im je potreban basist za probe i da je imao nekoga na umu: Mikea Starra, s kojim je Cantrell svirao u sastavu Gypsy Rose u Burienu. Kinney je pokazao na svoju djevojku i izjavio: "To je baš čudno jer je to njegova sestra". Kinney je nazvao Starra te je par dana kasnije svirao s njim i Cantrellom u Music Banku. Međutim, još uvijek nisu imali pjevača.

Staley je već počeo okupljati novu skupinu, ali su Cantrell, Starr i Kinney željeli da on bude njihov pjevač. Kako bi mu to dali do znanja, započeli su audiciju na koju su pred Staleyjem dolazili vrlo loši pjevači. Posljednja slamka za Staleyja bila je kad su na audiciju pozvali mušku striptizetu – nakon toga se odlučio pridružiti grupi. Staley, koji je u to vrijeme bio Cantrellov cimer, pristao se pridružiti pod uvjetom da se Cantrell pridruži njegovom funk projektu (koji je ubrzo prestao postojati) te se tako Staley trajno pridružio Cantrellovoj skupini. Sastav je nosio imena kao što su "Mothra", "Fuck" i "Diamond Lie", od čega je potonje bilo ime Cantrellove prethodne grupe.

Diamond Lie bio je zapažen u području Seattlea te je na koncu preuzeo ime Staleyjeve prethodne skupine, Alice N' Chains, a onda se preimenovao u Alice in Chains.

Cantrell je 1988. godine otišao na koncert Guns N' Rosesa u Seattle Centeru i sa sobom je uzeo demouradak Alice in Chainsa koji je namjeravao dati sastavu. Upoznao je Axla Rosea nakon koncerta i dao mu snimku. Dok je odlazio, Cantrell je vidio kako Rose baca demo u smeće. Nekoliko je godina kasnije Guns N' Roses odabrao Alice in Chains kao predgrupu na svojoj povratničkoj turneji 2016. godine.

Konačni demo Alice in Chainsa The Treehouse Tapes dovršen je 1988. i došao je u ruke glazbenih menadžerica Kelly Curtis i Susan Silver, koje su poimence bile menadžerice grupama Mother Love Bone i Soundgarden, također iz Seattlea. Curtis i Silver dale su demo Columbiji Records. Nakon tri mjeseca pregovora Alice in Chains potpisao je ugovor s Columbia Recordsom 11. rujna 1989. godine.

Alice in Chains

Period s Layneom Staleyjem (1987. – 2002.)
Jerry Cantrell bio je glavni gitarist, koautor tekstova, sporedni pjevač i glavni skladatelj pjesama u Alice in Chainsu do gotovo trajne pauze u radu sastava koja je započela krajem 1990-ih i nastavila se do smrti pjevača Laynea Staleyja u travnju 2002. godine. Cantrellove su gitarističke dionice dale heavy metal prizvuk jedinstvenom grunge stilu grupe. Cantrell je također svirao bas-gitaru na skladbi "Love Song", koja se našla na EP-u Sap iz 1992. godine.

Cantrell je počeo pjevati glavne vokale na akustičnom EP-u Sap iz 1992. godine te je njegova uloga počela rasti na naknadnim albumima, čime je Alice in Chains postala skupina od dva pjevača. Cantrell je izjavio da ga je Staley nagovorio na pjevanje.

Iako su mediji glavne struje opisali Alice in Chains kao grunge grupu, Cantrell smatra da je njezin žanr uglavnom heavy metal. Godine 1996. rekao je Guitar Worldu: "Mi smo mnogo različitih stvari ... Ne znam baš kakva smo mješavina, ali tu sigurno ima metala, bluesa, rock and rolla, možda prstohvat punka. Metalni dio nikad neće otići, a to ne bih ni želio".

Alice in Chains bio je jedan od najuspješnijih sastava 1990-ih godina, prodavši više od 20 milijuna primjeraka albuma diljem svijeta te više od 14 milijuna samo u SAD-u.

Njegov je debitantski album, Facelift, bio objavljen 1990. godine te mu je RIAA dodijelila dvostruku platinastu nakladu jer je bio prodan u više od dva milijuna primjeraka. Cantrell je posvetio album svojoj preminuloj majci Gloriji i svojem bliskom prijatelju Andrewu Woodu, pjevaču skupine Mother Love Bone koji je umro iste godine. U intervjuu s časopisom Spin u siječnju 1991. godine Cantrell je potvrdio da skladba "Sunshine" s Facelifta govori o smrti njegove majke. "Kad sam bio dječak, uvijek bih joj rekao: "Bit ću poznat i kupiti ti kuću tako da nikad nećeš više morati raditi. Brinut ću se o tebi kao što si se ti brinula o meni.' Kad je preminula, bilo mi je to vrlo usrano vrijeme. Nisam znao kako se tada nositi s time, a ne znam ni sad. Ali me to potaknulo na ovo što činim."

Grupa je u veljači 1992. godine objavila akustični EP Sap. EP je postigao zlatnu nakladu i sadrži gostujuće vokale Ann Wilson iz skupine Heart, koja se pridružila Staleyju i Cantrellu na refrenima za skladbe "Brother", "Am I Inside" i "Love Song". Na EP-u su se također pojavili Mark Arm iz Mudhoneyja i Chris Cornell iz Soundgardena, koji su se zajedno pojavili na skladbi "Right Turn" te su u knjižici albuma spomenuti kao "Alice Mudgarden". Na prvoj je pjesmi, "Brother", Cantrell bio glavni pjevač. Pjesma govori o Cantrellovom odnosu s njegovim mlađim bratom, Davidom. Cantrell je također svirao bas-gitaru na posljednjoj skladbi, "Love Song".

Drugi studijski album sastava, Dirt, bio je objavljen u rujnu 1992. godine; postigao je kritički uspjeh i četverostruku platinastu nakladu. Cantrell je bio autor glavnog singla s albuma, "Would?", i posvetio ga svojem pokojnom prijatelju Andrewu Woodu. Pjesma se također pojavila u glazbi za film Samci Camerona Crowea iz 1992. godine. Četvrti singl s albuma, "Rooster", posvećen je Cantrellovom ocu.

Drugi akustični EP Alice in Chainsa, Jar of Flies, debitirao je 1994. godine na prvom mjestu ljestvice Billboard 200, postavši tako prvim EP-om uopće i prvim uratkom Alice in Chainsa koji se našao na vrhu ljestvica. RIAA mu je dodijelila trostruku platinastu nakladu. Peta skladba s albuma bila je instrumental "Whale & Wasp", koju je Cantrell opisao kao "razgovor između kitova i osa".

Alice in Chains raspao se na šest mjeseci nakon što je otkazao svoje mjesto predgrupe na Metallicinoj turneji u srpnju 1994. godine te je izjavio da je došlo do "zdravstvenih problema unutar skupine".

Treći studijski album grupe, Alice in Chains, bio je objavljen u studenom 1995. godine, debitirao je na 1. mjestu ljestvice Billboard 200 i postigao je dvostruku platinastu nakladu. Na singlovima "Grind", "Over Now" i "Heaven Beside You" Cantrell je bio glavni pjevač. Grupa nije otišla na turneju kako bi podržala svoj istoimeni album.

Alice in Chains 10. je travnja 1996. godine održao svoj prvi koncert u dvije i pol godine za MTV Unplugged, emisiju na kojoj se skladbe sviraju na potpuno akustičan način. Na koncertu su se pojavili neki od najuspješnijih singlova, kao što su "Rooster", "Down in a Hole", "Heaven Beside You", "No Excuses" i "Would?", ali se pojavila i nova skladba, "Killer Is Me", čiji je glavni pjevač bio Cantrell. Cantrell je izjavio da mu je bilo slabo tijekom nastupa jer se otrovao hot dogom koji je pojeo prije nastupa.

Alice in Chains održao je četiri nastupa kao predgrupa Kissu na njegovoj turneji Alive/Worldwide Tour 1996. godine, a među navedenim nastupima ističe se onaj u Kansas Cityju, Missouriju jer je to bio posljednji koncertni nastup s Layneom Staleyjem. Ubrzo nakon koncerta Staley je pao u nesvijest jer se predozirao heroinom te je bio otpremljen u bolnicu. Staley je rijetko napuštao svoj apartman u Seattleu, ali se 1998. godine grupa ponovno okupila kako bi snimila dvije nove pjesme, "Get Born Again" i "Died", koje su se izvorno trebale pojaviti na drugom Cantrellovom samostalnom albumu; pjesme su bile objavljene na box setu Music Bank iz 1999. godine. Iste je godine sastav objavio kompilaciju od 15 skladbi pod imenom Nothing Safe: Best of the Box. Njegova je sljedeća kompilacija, "Live", bila objavljena 5. prosinca 2000. godine. Godine 2001. bila je objavljena iduća kompilacija, Greatest Hits.

Ponovno okupljanje i novi albumi (2005. – danas)
Iako se nikad nije službeno raspao, Alice in Chains bio je neaktivan od 1996. nadalje zbog Staleyjevih problema s drogom, koji su doveli do njegove smrti 2002. godine. Grupa se ponovno okupila 2005. godine kad je bubnjaru Seanu Kinneyju sinula ideja da okupi preživjele članove kako bi zajedno održali dobrotvorni koncert za žrtve cunamija koji je pogodio južnu Aziju krajem 2004. godine. Cantrell, Mike Inez i Sean Kinney ponovno su se okupili 18. veljače 2005. kako bi prvi put u deset godina nastupili pod imenom Alice in Chains te su se pojavili na koncertu K-Rock Tsunami Continued Care Relief Concert u Seattleu. Uz skupinu je pjevao Damageplanov pjevač Pat Lachman, kao i drugi posebni gosti poput Maynarda Jamesa Keenana iz Toola, Wesa Scantlina iz Puddle of Mudda i Ann Wilson iz Hearta. Nekoliko mjeseci nakon tog koncerta sastav je nazvao svoje bivše menadžere, Susan Silver i Cantrellovog menadžera Billa Siddonsa i rekao im da žele opet otići na turneju kao Alice in Chains.

Cantrell, Inez i Kinney 10. su ožujka 2006. godine nastupili na koncertu Decades Rock Live programa VH1 u počast kolegicama iz Seattlea, glazbenicama Ann i Nancy Wilson iz Hearta. Pjesmu "Would?" održali su s pjevačem Philom Anselmom iz Pantere i Downa te basistom Duffom McKaganom iz Guns N' Rosesa i Velvet Revolvera, a nakon toga su odsvirali pjesmu "Rooster" s Ann Wilson i pjevačem Williamom DuVallom iz skupine Comes with the Fall. Nakon koncerta grupa je otišla na kratku turneju po američkim klubovima, održala je nekolicinu koncerata na europskim festivalima i kraću turneju u Japanu. U vrijeme je ponovnog okupljanja sastava Sony Music objavio dugo odgađanu treću kompilaciju Alice in Chainsa, The Essential Alice in Chains, dvostruki album koji sadrži 28 pjesama.

Između 2006. i 2007. Cantrell je održao nekoliko koncerata s Alice in Chainsom na kojima su se pojavili gostujući pjevači poput Ann Wilson, Marka Lanegana, Jamesa Hetfielda, Phila Anselma, Billyja Corgana, Scotta Weilanda Sebastiana Bacha, i Williama DuValla. Iako je Cantrell priznao da samostalni glazbeni rad ima svojih prednosti, izjavio je da je vrlo zadovoljan povratkom u skupinu.

Cantrell je o ponovnom okupljanju sastava izjavio: "Želimo slaviti ono što smo postigli, kao i sjećanje na našeg prijatelja. Nastupali smo s nekim [pjevačima] koji zapravo vrlo dobro rade taj posao i mogu dodati svoju vlastitu kvalitetu u to a da ne ispadnu kao Layneov klon. Ne želimo grubo postupati sa [Staleyjevim] bogatim nasljeđem. Teško se snaći u toj situaciji. Hoćete li krenuti u smjeru Led Zeppelina i nikad više ne nastupati zato što je čovjek bio toliko važan? To je smjer kojim smo išli mnogo godina. Ili ćete pokušati nešto? Voljni smo iskoristiti priliku. To je u potpunosti ponovno okupljanje jer smo nas preostala trojica opet zajedno. Ali nema to veze s odjeljivanjem i zaboravljanjem — ima veze sa sjećanjem i nastavljanjem dalje."

Cantrell je upoznao pjevača Williama DuValla 2000. godine u Los Angelesu preko zajedničkog poznanika koji mu je pokazao prvi album DuVallove grupe, Comes with the Fall. Cantrell se počeo družiti sa skupinom i povremeno im se pridružio na koncertima. Comes with the Fall bila je predgrupa na Cantrellovoj turneji za njegov drugi samostalni album, Degradation Trip, kao i pjevačev prateći sastav, u kojem je DuVall pjevao Staleyjeve dionice na koncertima 2001. i 2002. godine. DuVall se pridružio Alice in Chainsu kao punopravni član tijekom ponovnog okupljanja skupine 2006. godine, nakon što se prvi put javno pojavio s njom na koncertu programa VH1.

Do travnja 2007. godine Alice in Chains već je počeo pisati skladbe i snimati ih na demosnimke za novi album s DuVallom, no skupina nije pokazala daljnje znakove napretka sve do listopada 2008., kad je najavila da je počela sa snimanjem u studiju s producentom Nickom Raskulineczom. U to vrijeme sastav nije imao ugovor za objavljivanje albuma te su album financirali Cantrell i bubnjar Sean Kinney. Skladanje i snimanje bilo je dovršeno 18. ožujka 2009. godine – na Cantrellov 43. rođendan te na isti dan kad se rodio DuVallov sin.

O pritisku s kojim se DuVall morao nositi zbog zamjenjivanja Staleya na položaju glavnog pjevača Cantrell je izjavio: "Nije fer staviti sve to breme na Willova leđa. Samo pokušavamo shvatiti kako funkcioniramo kao tim. Iako se grupa promijenila, izgubili smo Laynea, dodali smo Willa, nije bilo nikakvog glavnog plana. Činilo se ispravno opet svirati 2005. godine, pa smo tako otišli i na turneju. Sve smo činili korak po korak. To je više od pukog stvaranja glazbe i uvijek je tako bilo. Dugo smo vremena bili prijatelji. Bili smo više poput obitelji nego što je to slučaj kod ostalih ljudi te je jednostavno tu trebalo biti dobro", rekao je Cantrell pokazujući na svoje srce.

Alice in Chains 29. je rujna 2009. objavio svoj prvi album od smrti Laynea Staleyja, Black Gives Way to Blue, te je otišao na turneju kako bi podržao uradak. Na albumu se nalaze skladbe koje je Cantrell opisao kao "najžešće koje je ikad napisao" te Cantrell pjeva glavne vokale na većini pjesama, dok ga William DuVall prati kao drugi glavni pjevač. Naslovna skladba posvećena je Layneu Staleyju i pjeva ju Cantrell, dok klavir svira Elton John. Nekoliko mjeseci prije skladanja pjesme Cantrella je mučila neobjašnjena bolest. Cantrell vjeruje da je tajanstvena bolest zapravo bila bol od opraštanja od Staleyja. Rekao je Guitar Worldu: "Bio sam smrtno bolestan. Imao sam te misteriozne migrene, intenzivnu fizičku bol, čak sam otišao i na lumbalnu punkciju kako bih se testirao na određene stvari. Nikad nisu uspjeli pronaći što bi me mučilo. Osjećao sam se kao da bljujem svu tu neprobavljenu tugu od gubljenja Laynea." Kad je Cantrell počeo pisati pjesmu i ostatak albuma, njegova je misteriozna bolest nestala. Cantrell, Mike Inez i Sean Kinney također su zahvalili Staleyju u knjižici albuma. Album je u svibnju 2010. postigao zlatnu nakladu
jer je bio prodan u više od 500.000 primjeraka u SAD-u.

Skupina je 28. svibnja 2013. godine objavila svoj peti studijski album, The Devil Put Dinosaurs Here, te je Cantrell nastavio svoju ulogu glavnog pjevača na albumu. Album je debitirao na 2. mjestu ljestvice Billboard 200 (što je najviše mjesto grupe na toj ljestvici od albuma Alice in Chains iz 1995. godine, koji je debitirao na 1. mjestu) te je bio prodan u više od 61.000 primjeraka u svojem prvom tjednu objave.

Alice in Chains vratio se u Studio X u Seattleu u lipnju 2017. kako bi snimio svoj šesti studijski album. Studio X isti je studio u kojem je grupa snimila svoj istoimeni album, Alice in Chains (iz 1995.). Snimanje je bilo dovršeno u siječnju 2018. godine. Skupina je 27. lipnja 2018. najavila ime i naslovnicu novog albuma Rainier Fog, koji je 24. kolovoza 2018. objavio BMG, prvi uradak Alice in Chainsa koji je objavila ta diskografska kuća. Cantrell je albumu dao ime po Mount Rainieru u Seattleu, a naslovna skladba posvećena je glazbenoj sceni u Seattleu.

Kao dio promidžbe za Rainier Fog bejzbolski je tim Seattle Mariners 20. kolovoza 2018. održao događaj "Alice in Chains Night" u Safeco Fieldu u Seattleu te je Cantrell ceremonijalno bacio prvu loptu prije početka utakmice između Marinersa i Houston Astrosa.

Osamnaest pjesama Alice in Chainsa ušlo je u Top 10 na ljestvici Mainstream Rock Tracks, skupina je imala pet hitova koji su se pojavili na prvom mjestu te je jedanaest puta bila nominirana za nagradu Grammy.

Samostalna karijera
Cantrell je u svojoj karijeri izvan Alice in Chainsa objavio dva samostalna albuma te se nekoliko puta pojavio s ostalim glazbenicima i na skladbama za filmove. Njegova je prva samostalna pjesma bila "Leave Me Alone", koja je bila objavljena isključivo na CD-u glazbe za film Nepodnošljivi gnjavator 1996. godine; na njoj je bubnjar Alice in Chainsa Sean Kinney svirao bubnjeve, dok je Cantrell pjevao te svirao gitaru i bas-gitaru. Popratio ju je glazbeni spot, koji se pojavio kao bonus materijal na Blu-Ray inačici Nepodnošljivog gnjavatora objavljenoj 2011. godine u počast 15. godišnjici filma, te se pjesma pojavila na 14. mjestu Billboardove ljestvice Mainstream Rock Tracks. Iste je godine Cantrell obradio skladbu "I've Seen All This World I Care to See"  Willieja Nelsona za album Twisted Willie: A Tribute to Willie Nelson.

Dok se aktivnost Alice in Chainsa počela smanjivati i budućnost sastava počela je biti upitna, Cantrell je nerado počeo raditi na svojem prvom samostalnom studijskom albumu. Iako su videozapisi s Cantrellove službene internetske stranice tvrdili da je neko vrijeme želio raditi samostalno, njegovi su komentari u Guitar Worldu tvrdili drugačije:

Njegov debitantski studijski album Boggy Depot 7. je travnja 1998. objavila njegova izdavačka kuća Boggy Bottom Publishing. Dobio je ime po istoimenom gradu duhova u Oklahomi, a u tom je području Cantrellov otac odrastao. Naslovnica albuma prikazuje Cantrella prekrivenog blatom kako do pasa stoji u ogranku rijeke Boggy River. Osim što je pjevao na albumu, Cantrell je na njemu svirao i gitaru, klavir, clavinet, orgulje i čelične bubnjeve. Pjesme "Cut You In", "My Song" i "Dickeye" bile su objavljene kao singlovi radi promidžbe albuma. Cantrellov je otac glumio šerifa u glazbenom spotu za "Cut You In".

U njegovoj pratećoj grupi za album nalazili su se kolege iz Alice in Chainsa, Inez i Kinney, te je Cantrell komentirao da se nada da će sljedeće godine objaviti idući album. Cantrellova je skupina bila predgrupa Metallici i Van Halenu na njihovoj ljetnoj turneji 1998. godine.

Iste godine kad je bio objavljen Boggy Depot, Cantrell je počeo skladati pjesme za idući album. Također je u to vrijeme napustio Columbiju Records i imao je poteškoće u nalaženju novog izdavača. Cantrell je o iskustvu skladanja izjavio:

Godine 1998. Layne Staley zamalo je prvi put nastupio nakon posljednjeg koncerta Alice in Chainsa koji se održao u srpnju 1996. godine, u vrijeme kad je Cantrell otišao u Seattle radi svoje samostalne promidžbene turneje za album Boggy Depot. Bila je Noć vještica i Staley se nalazio iza pozornice kao gost. Cantrell ga je navodno zamolio da mu se pridruži na bini, ali je Staley to odbio.

Cantrell je počeo snimati svoj drugi album 2000. godine. U to je vrijeme živio u San Franciscu. Bio je primoran prodati svoju kuću u Seattleu kako bi financirao album te ga je samostalno producirao. Cantrell je naposljetku u lipnju 2002. godine objavio drugi samostalni album, Degradation Trip, na kojem su se pojavili glazbenici koji su u to vrijeme surađivali s Ozzyjem Osbourneom na njegovim koncertima: Mike Bordin (koji je svirao bubnjeve) i Robert Trujillo (koji je svirao bas-gitaru). Degradation Trip, koji je objavio Roadrunner Records, pojavio se u prodavaonicama dva mjeseca nakon smrti Laynea Staleyja te mu je bio i posvećen. Skladbe na albumu pripadale su raznim žanrovima, od doom metala do hard rocka utemeljenom na pop glazbi. Na albumu, koji je dobio bolje kritike od svojeg prethodnika, pojavila su se dva singla, "Anger Rising" i "Angel Eyes", dok se skladba "She Was My Girl" pojavila na glazbi za film Spider-Man.

Degradation Trip do prosinca 2002. godine u SAD-u bio je prodan u 100.000 primjeraka. Publika koja se pojavila na koncertima dobro je prihvatila nacionalnu turneju koja je pomogla povećati uspješnost albuma. Degradation Trip ponovno je bio objavljen u studenom 2002. godine kao dvostruki album; na njemu se pojavilo dodatnih 11 skladbi koje su također bile snimljene za album prema izvornim Cantrellovim planovima.

U proljeće 2004. godine Cantrellova je skupina bila predgrupa Kidu Rocku na nekolicini koncerata tijekom njegove američke turneje.

Nekoliko se godina govorkalo kako Cantrell radi na svojem trećem samostalnom albumu te da je trebao biti objavljen 2006. godine. Međutim, taj album ni dalje nije objavljen. Naknadni rad s ponovno pokrenutim Alice in Chainsom možda je odgodio taj uradak. Kad je bio upitan o tome misli li objaviti još jedan samostalan album, Cantrell je 2010. izjavio:

U studenom 2014., tijekom intervjua na radijskoj stanici 95.5 KLOS, Cantrell je bio upitan razmišlja li o radu na novom samostalnom materijalu te je odgovorio: "Ne znam. Možda jednom prilikom u budućnosti. Jedini razlog zbog kojeg sam ikad išta činio išta samostalno jest taj što moja skupina nije ništa radila. Sad ona radi u posljednje vrijeme, pa nemam vremena ni za što drugo. Svu svoju energiju usmjeravam [u nju]. Ali znate, mogućnosti..." Cantrell je jednako odgovorio kad je u intervjuu s Trunk Nationom u kolovozu 2017. godine bio upitan o novom samostalnom uratku, izjavivši da se uvijek najviše usredotočivao na Alice in Chains, ali da to ne znači da bi mogao snimiti novi samostalni album u budućnosti.

U veljači 2017. Cantrell je objavio svoju prvu samostalnu skladbu u 15 godina, "A Job To Do", koja se pojavila tijekom zasluga na filmu John Wick: Chapter 2. Dana 6. veljače 2019. održao je kraći akustični koncert od dvije pjesme u losanđeleskom kafiću No Name za BMG-ov tulum prije dodjele nagrada Grammy.

Od 6. do 7. prosinca 2019. održao je dva rasprodana samostalna koncerta u Pico Union Projectu u Los Angelesu – to su njegova prva dva samostalna koncerta od 2004. Odsvirao je samostalne pjesme i pjesme Alice in Chainsa, ali i obrade drugih izvođača, među kojima su Elton John i Creedence Clearwater Revival. Uz njega su pjevali Greg Puciato i Terra Lopez, a pridružili su mu se i gitaristi Tyler Bates i Johnny Scaglione, basist James Lomenzo, bubnjar Gil Sharone, klavijaturist Jordan Lewis te Michael Rozon na pedal steel gitari.

Dana 24. siječnja 2020. izjavio je da radi na novom samostalnom albumu, a počeo ga je snimati 10. ožujka iste godine u studiju Dave's Room Recording Studio u North Hollywoodu. Na službenom je profilu na Instagramu 4. ožujka 2021. izjavio da je završio sa snimanjem albuma; uz priloženu je fotografiju izjavio: "Noćas smo završili sa snimanjem albuma nakon godinu dana od početka snimanja. Kakva li luda putovanja ... uvijek je tako. Jedva ga čekam uskoro poslati vašim ušima." Dana 28. srpnja 2021. na društvenim je mrežama objavio trailer za novu pjesmu pod imenom "Atone"; ta je pjesma objavljena s glazbenim spotom dan poslije. Njegov je treći studijski album Brighten objavljen 29. listopada 2021.

Suradnje

Snimke

Cantrell se pojavio kao gostujući gitarist na nekolicini albuma i projekata, među kojima su Danzigov album Blackacidevil (iz 1996.), na kojem je svirao na tri skladbe ("See All You Were", "Come to Silver" i "Hand of Doom"), i Metallicin album Garage Inc. (iz 1998.), na kojem se pojavio na obradi skladbe "Tuesday's Gone" Lynyrd Skynyrda. Pojavio se kao gost i na albumu Magic & Madness Circus of Powera, i to na pjesmi "Heaven & Hell", svirao je glavnu gitaru na pjesmi "Gods of a Second Chance" skupine Metal Church na njezinom albumu Hanging in the Balance iz 1993. godine te je nastupio na pjesmi "Marry Me" na Pigeonhedovom albumu iz 1997. godine, The Full Sentenceu.

Cantrell je bio prateći pjevač na skladbi "Effigy" na Gov't Muleovom albumu iz 2001. godine, The Deep End, Volume 1. Nakratko se pojavio s Warrenom Haynesom u dokumentarnom filmu Rising Low, koji prati rad sastava Gov't Mule nakon smrti basista Allena Woodyja.

U intervjuu s Metal-is.comom koji se održao u svibnju 2001. godine, Cantrell je otkrio da je napisao četiri skladbe za Ozzyja Osbournea. Cantrell, Osbourne, gitarist Zakk Wylde, basist Robert Trujillo i bubnjar Mike Bordin otišli su u studio kako bi snimili grube demouratke tih pjesama.

Cantrell je svirao gitaru na pjesmi "Fallen Ones", koja se pojavila na Heartovom albumu Jupiters Darling iz 2004. godine.

Cantrell je bio glavni gitarist na svim skladbama koje su se pojavile na Osbourneovom albumu obrada iz 2005. godine, Under Cover. Pjesme na kojima je svirao Cantrell također su se pojavile na četvrtom disku Osbourneova box seta Prince of Darkness (iz 2005. godine).

Godine 2007. Cantrell je svirao gitaru na obradi skladbe "Misty Mountain Hop" Led Zeppelina koja se pojavila na albumu Glenna Hughesa Music for the Divine te je svirao na pjesmi "Soul Ecstacy" na albumu The Sun and the Earth: The Essential Stevie Salas, Vol. 1 Stevieja Salasa. Svirao je gitaru i na debitantskom albumu Smith & Pylea, It's OK To Be Happy, koji je bio objavljen 2008 godine.

Cantrell je 2010. godine svirao gitaru na skladbi "Anything" s debitantskog albuma Pearl Aday, Little Immaculate White Fox. Aday je izjavila da je smatrala da će Cantrell biti dobar odabir osobe koja bi skladbi pridonijela "žalosnom, jezivom gitarom koja plače".

Cantrell pjeva prateće vokale, ali i improvizaciju na glavnim vokalima tijekom posljednjeg refrena pjesme "Love Is Blind" s albuma 24 Hours Ritchieja Kotzena iz 2011. godine.

Svirao je gitaru i na EP-u How to Be a Man Duffa McKagana iz 2015. godine te je također surađivao s alternativnom metal skupinom Deftones, kojoj je pridonio gitarističkim dionicama na skladbi "Phantom Bride" na njezinom albumu Gore iz 2016. godine.

Koncertni nastupi
Cantrell je odsvirao dio skladbe "Man in the Box", a odmah potom obradu pjesme "Ace of Spades" skupine Motörhead s Panterom tijekom njezinog koncerta u Seattle Center Coliseumu 1. ožujka 1992. godine. Cantrell se ponovo pridružio skupini na koncertu u San Joseu, Kaliforniji, koji se održao 6. veljače 2001., kako bi s njom odsvirao pjesmu "Walk".

Cantrell se 9. listopada 1994. pridružio Metallici na njezinom koncertu u Oklahoma Cityju kako bi s njom izveo skladbu "For Whom the Bell Tolls".

Godine 2002. Cantrell je održao nekolicinu ljetnih nastupa s glavnim izvođačem, hard rock/post-grunge sastavom Nickelback. Cantrell svira Alice in Chainsovu pjesmu "It Ain't Like That" sa skupinom na njezinom prvom DVD-u, Live at Home (iz 2002.). Nickelbackov ga je frontmen, Chad Kroeger, zamolio da pridonese pjesmi "Hero" za film Spider-Man iz 2002. godine. Cantrell nije mogao doći snimati pjesmu, pa ga je zamijenio Josey Scott iz Salive.

Cantrell se nekoliko pota pojavio kao gost u supergrupi Camp Freddy (tribute sastavu koji su činili Dave Navarro, gitarist Jane's Addictiona, Matt Sorum, bivši bubnjar Guns N' Rosesa, Chad Smith, bubnjar Red Hot Chili Peppersa i Billy Morrison, gitarist poznat po suradnji s Billyjem Idolom), prvi put nastupivši s njom 19. siječnja 2004. godine na festivalu The Sundance Film Festival.

Iskustvo s Camp Freddyjem ohrabrio je Cantrella i Billyja Duffyja, gitarista The Culta, da osnuju vlastitu tribute skupinu, rock supergrupu Cardboard Vampyres (nazvanu po Cantrellovim mačkama). Pod imenom Jerry Cantrell-Billy Duffy Band prvi su put nastupili tijekom serijala od tri koncerta za zakladu Sweet Relief Musicians Fund u noćnom klubu The Troubadour u travnju 2004. "S ovom se grupom samo zabavljamo i sviramo pjesme koje smo voljeli kad smo odrastali", Cantrell je izjavio. Svirajući uglavnom obrade pjesama sastava kao što su Led Zeppelin, AC/DC, The Stooges, Black Sabbath i Aerosmith, grupi su se pridružili pjevač John Corabi, basist Chris Wyse i bubnjar Josh Howser. Grupa je nastupila na raznim mjestima u SAD-u, ali je najčešće svirala na Zapadnoj obali. Skupina nije objavila niti jedan album.

Cantrell se pridružio Metallici kao prateći pjevač tijekom njezine izvedbe pjesme "Nothing Else Matters" na festivalu Download u Dublinu, 11. lipnja 2006. godine.

Cantrell se 6. listopada 2009. pridružio Pearl Jamu tijekom njegovog koncerta u Gibson Amphitheateru u Los Angelesu. Cantrell je došao na pozornicu kako bi zaključio nastup izvedbom gitarističke solo dionice na pjesmi "Alive". Iduće se večeri Cantrell opet pridružio grupi, ovaj put kako bi s njom odsvirao pjesmu "Kick Out the Jams".

Cantrell se pojavio kao gost na koncertu Stone Temple Pilotsa u Camdenu, New Jerseyju 23. svibnja 2010. godine. Cantrell je svirao gitaru tijekom izvedbe pjesme "Sex Type Thing".

Cantrell se 9. prosinca 2011. pridružio Metallici tijekom njezinog koncerta u The Filmoreu u San Franciscu, kojim je ona slavila svoju tridesetu godišnjicu postojanja. Cantrell je svirao pjesme "For Whom the Bell Tolls", "Nothing Else Matters", "Seek and Destroy" i obradu pjesme "Tuesday's Gone" Lynyrd Skynyrda.

Dana 12. svibnja 2012. Cantrell je u duetu sa Somar Macek, popraćen orkestrom Synergia Northwest Orchestra, otpjevao pjesmu "Levon" Eltona Johna u Paramount Theateru u Seattleu tijekom dobrotvornog koncerta za glazbeno obrazovanje u javnim školama na sjeverozapadu SAD-a.

Cantrell je 15. prosinca 2012. godine nastupio s grupom Walking Papers Duffa McKagana tijekom njezinog koncerta u The Crocodileu u Seattleu.

Dana 18. travnja 2013. sastav Heart ušao je u Rock and Roll Hall of Fame te se Cantrell pridružio skupini kako bi s njom odsvirao pjesmu "Crazy on You". Cantrell je na ceremoniji, uz Mikea McCreadyja iz Pearl Jama i Chrisa Cornella iz Soundgardena, svirao gitaru na pjesmi "Barracuda" s Ann i Nancy Wilson.

Cantrell se 20. svibnja 2015. pridružio The Cultu na koncertu u Hollywood Palladiumu u Los Angelesu kako bi s njime izveo pjesmu "The Phoenix".

Cantrell se 16. prosinca 2015. pridružio supergrupi Royal Machines u The Roxy Theatreu u West Hollywoodu i s njom odsvirao pjesmu "Jailbreak" Thin Lizzyja te "Would?" i "Man in the Box" Alice in Chainsa.

Cantrell se 13. ožujka 2017. pojavio kao gost na koncertu Steel Panthera u The Roxy Theatreu u West Hollywood te s njom odsvirao pjesmu "Man in the Box", a na njoj je pjevao Godsmackov pjevač Sully Erna. Cantrell je 25. ožujka 2017. održao koncert s Nancy Wilson i Mikeom Inezom na petom dobrotvornom koncertu Rock Against MS.

Cantrell je bio jedan od glazbenika koji je 7. prosinca 2017. godine sudjelovao u dodjeli nagrada Founders Award Celebration koja se održavala u počast The Doorsu u Seattleovom Muzeju suvremene umjetnosti. Cantrell je pjevao pjesmu "Love Her Madly", a pratili su ga izvorni gitarist The Doorsa, Robby Krieger, klavijaturist George Laks, basist Zander Schloss i bubnjar Brian Young. Vratio se na završetku koncerta kako bi sa svim glazbenicima koji su nastupili na počasnom koncertu otpjevao pjesmu "Roadhouse Blues".

Cantrell se 8. prosinca 2017. godine pridružio The Hellcat Saintsu (supergrupi koju čine članovi The Culta, Velvet Revolvera, Weezera i Apocalyptice) te s njom nastupio kao predgrupa Jane's Addictionu na trećem godišnjem dobrotvornom koncertu Rhonda's Kiss koji se održao u Hollywood Palladiumu u Los Angelesu. Zarađeni novac na koncertu bio je doniran institutu Cedars-Sinai Samuel Oschin Comprehensive Cancer Instituteu te Rhonda's Kissu, organizaciji koja pomaže pacijentima koji boluju od raka. Cantrell je odsvirao hitove Alice in Chainsa "Would?" i "Man in the Box" te je pjevao na obradi Thin Lizzyjeve pjesme "Jailbreak".

Cantrell je 16. siječnja 2019. godine s Williamom DuVallom, Stoneom Gossardom (gitaristom Pearl Jama), Jeffom Amentom (basistom Pearl Jama) i bubnjarem Joshom Freeseom izveo obradu Soundgardenove skladbe "Hunted Down" na koncertu u počast Chrisu Cornellu pod imenom "I Am the Highway".

Doprinosi filmskoj glazbi
Cantrell je napisao skladbu "Leave Me Alone" za crnu komediju iz 1996. godine, Nepodnošljivi gnjavator, te se ona može naći na CD-u glazbe za taj film. "She Was My Girl" s albuma Degradation Trip pojavila se u glazbi za film Spider-Man.

Cantrell se vratio filmskoj sceni 2004. godine kako bi za film The Punisher iz 2004. godine s tada novoosnovanom metal skupinom Damageplan napisao pjesmu "Ashes to Ashes". Pjesmu su pjevali Cantrell i Damageplanov vokalist Patrick Lachman te ju se može pronaći na CD-u glazbe za taj film, ali i na japanskoj inačici Damageplanova albuma New Found Power, gdje se pojavila kao bonus skladba.

Cantrell je u veljači 2017. godine objavio "A Job to Do", pjesmu koja se pojavila u sceni sa zaslugama u filmu John Wick: Chapter 2. Cantrell je napisao tekst iz perspektive istoimenog lika koji utjelovljuje Keanu Reeves. Cantrell je u priopćenju izjavio: "Vrlo mi se svidio John Wick i uvijek sam se divio Keanuovom radu. Kad se pojavila prilika za stvaranje pjesme za drugi film, Tyler Bates i ja napisali smo i snimili 'A Job to Do', tematsku pjesmu za lik.".

Cantrell je 19. srpnja 2018. godine objavio skladbu "Setting Sun", skladanu za glazbeni CD objavljen uz strip DC Comicsa, Dark Nights: Metal. Pjesma je bila objavljena kao singl na digitalnim platformama.

Stil
Zbog Cantrellovih su ranih utjecaja nijanse heavy metala u glazbi Alice in Chainsa skupinu učinile istaknutom među sličnijim grunge/alternativnim rock sastavima koji su pripadali glazbenoj sceni u Seattleu. Međutim, njegov se glazbeni izričaj ističe i elementima bluesa i countryja, što se može čuti i na njegovom prvom samostalnom albumu. Cantrellovo sviranje gitare poznato je po jedinstvenom korištenju wah pedale, kao i složenih taktova. U intervjuu s Guitar Worldom 1998. godine o potonjem je obilježju komentirao:

Oprema

Cantrell je na koncertima najčešće svirao na modelu gitare G&L Rampage. Dva modela koja se najčešće povezuju s Cantrellom bila su načinjena tijekom 1980-ih. Tijelo i jedan dio vrata su im od javora, dok je drugi dio vrata (onaj sa žicama) od ebanovine. Kobilicu čini Kahler Tremolo umjesto tremolo sustava Floyd Rose, koji se često viđao na glazbalima izrađenima tijekom 1980-ih i 1990-ih. Gitare sadrže i kobilicu s dvostrukim magnetom koja je povezana sa sklopkom za glasnoću.

Tvornica gitara marke G&L načinila je dvije gitare pod pokroviteljstvom Jerryja Cantrella koje se mogu kupiti. Prva je model Rampage koja je vrlo slična glazbalu koji se najviše povezuje s Cantrellom, znanom kao "Blue Dress Rampage" jer sadrži staru sliku djevojke u plavoj haljini, koju je Cantrell zalijepio na vrh svoje prve gitare. Drugi je model gitara pod imenom 'Superhawk'. Ta gitara sadrži pričvršćenu kobilicu, ali i vratni magnet.

Cantrell se koristio izvornom gitarom "Blue Dress" u glazbenim spotovima za pjesme "Man in the Box", "We Die Young", "Sea of Sorrow", "Grind" i "Again". Gitara se također pojavljuje u filmu Samci. Godine 2011. Cantrell je komentirao da se više neće služiti tom gitarom zbog sitne pukotine koja se protezala do stražnjeg dijela njezina tijela. Prije toga nikad nije išao na turneju bez nje.

Osim gitara marke G&L kojima je pokrovitelj Cantrell je također svirao i na modelima Telecaster, Fender Standard Stratocaster Brown Sunburst i Gibson Les Paul, i to najčešće Ivory White Les Paul s tragovima paljenja koje je Cantrell načinio po cijeloj gitari, a u pitanju je gitara kojom se Cantrell služio na svim albumima Alice in Chainsa uz Blue Dress G&L. Koristio se i modelima Gibson Custom Shop Jerry Cantrell SG, Goldtop Les Paul iz 1952. godine, Ernie Ball Music Man EVH, koji mu je tijekom 1990-ih poklonio Eddie Van Halen, ali koja je Cantrellu na koncu bila ukradena, Mosrite Venture tamnoplave boje, Dean Micheal Schenker USA V, i gitarama Deana Soltera.

Cantrell se tijekom svoje karijere koristio mnogim pojačalima, među kojima su oni proizvođača Bogner, Mesa Boogie i Marshall. U posljednje se vrijeme koristio pojačalom pod imenom 'JJ100', koje mu je izradila tvrtka Friedman Amplification.

Godine 2010. Jim Dunlop stvorio je "JC95 Cantrell Signature Cry Baby", Cantrellovu Cry Baby wah pedalu, koja je utemeljena na izvornoj wah pedali Jimija Hendrixa kojom se Cantrell služio od početka karijere. Tekst za pjesmu "Black Gives Way to Blue" tiskan je na pedali. U siječnju 2019. Dunlop je objavio novu inačicu pedale, čiji je dizajn bio utemeljen na Cantrellovoj tribalnoj tetovaži orke i tekstom za pjesmu "Rainier Fog" Alice in Chainsa.

Efekti
 MXR EVH117 Flanger
 MXR Bass Octave Deluxe
 MXR Smart Gate
 Xotic Effects AC Plus
 Eventide TimeFactor
 Boss CH-1 Super Chorus
 Boss CE-3 Chorus
 Ibanez TS808HW Tube Screamer

Nasljeđe
Za Cantrella se naširoko smatra da je jedan od najboljih rock gitarista svoje generacije. Panterin i Damageplanov gitarist Dimebag Darrell iskazao je svoje divljenje Cantrellovom sviranju gitare u intervjuu za Guitar International 1995. godine, izjavivši da "slojevitost i iskren osjećaj koji Jerry Cantrell stvara na albumu [Dirt Alice in Chainsa] vrijedi puno više od osobe koja svira pet milijuna nota".

U srpnju 2006. britanski je hard rock/metal časopis Metal Hammer Cantrellu dodijelio naslov "Gospodar rifova" ("Riff Lord") u svojem godišnjem šou Metal Hammer Golden Gods Awards, koji se održavao u London Astoriji. Navodno ga je uzbudilo to što je dobio taj naslov kad su mu rivali za nj bili poznati glazbenici kao što su Slash, James Hetfield i Jimmy Page.

Našao se na 38. mjestu popisa "100 najboljih heavy metal gitarista svih vremena" Guitar Worlda 2004. godine, dok se 2012. godine na njegovom popisu "100 najboljih gitarista svih vremena" našao na 37. mjestu.

Cantrell se 2008. godine našao na 98. mjestu popisa "100 najostvarenijih gitarista svih vremena" gitarističkog šoua "Chop Shop" Envision Radio Networksa.<ref>{{cite web |url=http://www.blabbermouth.net/news/jimmy-page-jimi-hendrix-eddie-van-halen-steve-vai-among-chop-shop-s-top-guitarists/ |title=JIMMY PAGE, JIMI HENDRIX, EDDIE VAN HALEN, STEVE VAI Among 'Chop Shops Top Guitarists |work=Blabbermouth |date=2008-12-17 |accessdate=2017-11-13}}</ref>

U listopadu 2008. Guitar World postavio je Cantrellovu solističku dionicu na pjesmi "Man in the Box" na 77. mjesto svojeg popisa "100 najboljih gitarističkih solaža".

Elton John je 2009. godine u intervjuu s Rolling Stoneom izjavio da se već neko vrijeme divi Cantrellu i da nije mogao odoljeti njegovoj ponudi da svira na pjesmi "Black Gives Way to Blue" Alice in Chainsa.

U intevjuu s Loudwireom 2015. godine, pričajući o pet najvažnijih gitarističkih albuma po njegovom mišljenju, Slayerov je gitarist Kerry King o Cantrellu izjavio:

Godine 2016. Blend Guitar postavio je Cantrella na 7. mjesto popisa "Top 10 podcijenjenih gitarista".

Cantrell je 2018. godine bio prozvan "Gitaristom godine" u anketi Ultimate Guitara. Cantrell i William DuVall zajedno su se našli na 10. mjestu ankete "15 trenutno najboljih rock gitarista" Total Guitara i MusicRadara.

Ostali projekti
Od 2009. do 2010. godine Cantrell je bio jedan od vlasnika hard rock bara Dead Man's Hand u Las Vegasu, dok je drugi vlasnik bio Anthraxov gitarist Scott Ian.

Godine 2011. se pojavio u spotu udruge National Association of Drug Court Professionals.

Godine 2012. Cantrellov se glas pojavio u reklami za pravila o pušenju na aerodromu Sea-Tac Airport u Seattleu.

Dana 18. svibnja 2019. objavljeno je da će Cantrell skladati glazbu za znanstvenofantastični film Salvage Shanea Daxa Taylora.

Gluma
Kad je bio tinejdžer, Cantrell je bio glavni glumac u raznim srednjoškolskim priredbama. U intervjuu iz 1998. godine Cantrell je otkrio da ga je gluma oduvijek zanimala.

Cantrell se pojavio u filmu Samci iz 1992. godine s ostatkom Alice in Chainsa, s kojim je odsvirao pjesme "It Ain't Like That" i "Would?".

Početkom 1990-ih Cantrell i njegovi kolege iz Alice in Chainsa, Layne Staley i Mike Starr, pojavili su se u glazbenom spotu za pjesmu "Never a Know, but the No" thrash metal skupine Forced Entry iz Seattlea.

Cantrell je 1995. godine glumio novinara Nonu Weisbauma na Alice in Chainsovom pseudodokumentarcu The Nona Tapes.

Godine 1996. nakratko se pojavio u filmu Jerry Maguire Camerona Crowea, u kojem je glumio "Isusa iz CopyMata", radnika u CopyMatu koji je pomogao liku Toma Cruisea da načini primjerke svojeg manifesta. Cantrell je o filmu izjavio: "Sve mi više ljudi prilazi i spominju mi moj citat. Bio je to tako velik film i bilo je zabavno glumiti u njemu." Crowe je izvorno želio da Cantrell glumi Stillwaterovog basista Larryja Fellowsa u Koraku do slave (iz 2000. godine). Cantrell je u to vrijeme skladao pjesme za svoj album Degradation Trip i morao je odbiti ponudu. Mark Kozelek se našao u toj ulozi umjesto njega.

Također se pojavio kao glazbenik u komediji Rock Slyde iz 2009. godine kao i u pozadini jedne scene tijekom prve sezone televizijske serije Deadwood 2004. godine.

Godine 2013. Cantrell je glumio country pjevača Donnieja "Skeetera" Dollarhidea Jr. u pseudodokumentarcu Alice in Chainsa, AIC 23.

Cantrell je 2018. glumio Terryja, vodoinstalatera koji svira bas-gitaru u amaterskom sastavu u kratkom filmu Dad Band, uz kojega je u glavnoj ulozi bio W. Earl Brown. Cantrell je usto s Carlom Restivom skladao glazbu za film.

Privatni život
Cantrell je početkom 1990-ih bio beskućnik i neko je vrijeme živio u kući Kellyja Curtisa, menadžera Pearl Jama. Dok je živio u njegovom podrumu, Cantrell je bio cimer Eddieju Vedderu, pjevaču Pearl Jama. Početkom 1991. Cantrell se preselio u kuću Soundgardenovog pjevača Chrisa Cornella i njegove supruge Susan Silver u Seattleu. Silver je također bila menadžerica Alice in Chainsa. Cantrell je napisao pjesmu "Rooster" u kući Cornellovih i ondje je ostao par tjedana. Cantrell je kasnije odao počast Conrellu tijekom ceremonije u Rock and Roll Hall of Fameu 14. travnja 2018., te mu se pridružila pjevačica Ann Wilson kako bi zajedno otpjevali Soundgardenovu "Black Hole Sun". Alice in Chains također je odao počast Cornellu na prvu godišnjicu njegove smrti, 18. svibnja 2018. godine. Sastav je odsvirao dvije Soundgardenove skladbe, "Hunted Down" i "Boot Camp", kojima su završili svoj nastup kao glavni izvođač na festivalu Rock on the Range u Columbusu, Ohiju. Pred kraj "Boot Campa" svjetla na pozornici oblikovala su slova "CC" (u značenju Chris Cornell) i "SG" (u značenju Soundgarden) dok je odzvanjao feedback.

Cantrell je bio blizak s glavnim pjevačem Alice in Chainsa, Layneom Staleyjem, kojeg je Cantrell opisao kao najboljeg prijatelja. Staley je preminuo 5. travnja 2002., u isto vrijeme kad je trajala Cantrellova turneja za album Degradation Trip, ali Cantrell nije odlučio otkazati nijedan koncert, rekavši: "Teški su mi intervjui - teško je govoriti o tome [Staleyjevoj smrti]. Jednostavno sam zahvalan na tome što sam na turneji i što radim - nešto na što se mogu usredotočiti." "Nastupi koje sam održao između Layneove smrti i Layneovog pogreba bili su mi vrlo važni u pogledu nastavljanja [bavljenja karijerom]. To je jedna od onih situacija u kojima bi, ako odete na odmor i dopustite stvarima da se slegnu, moglo postati teško opet ustati." Cantrellov je tadašnji menadžer Bill Siddons izjavio da je Jerry doista volio Laynea i da su bili povezani na način koji nikada prije nije vidio. Upitan o Staleyjevoj smrti u intervjuu s MTV-jem u srpnju 2002. godine Cantrell je izjavio: "To je nešto s čime se i dalje suočavam te i dalje razmišljam kao da je on ovdje. Užasno mi nedostaje. Volim ga i moram nastaviti dalje. Sjećat ću ga se i poštovati uspomene na ono što smo zajedno činili i jednostavno uživati u životu... i to je sve što ću reći o tome." William DuVall, koji je pjevao Staleyjeve dionice tijekom Cantrellovih samostalnih koncerata, komentirao je o ovom emocionalnom periodu: "Istog mi je tjedna preminuo djed, pa smo i Cantrell i ja otišli na nastupe dok su nas opsjedali ogromni osobni gubitci. Nekad se na koncertima—bio je jedan koncert u Charlotteu kad je to jednostavno bilo preteško. Na nastupu suzdržavam suze, a Jerry je tada često plakao na nastupima, često bismo se pogledali kad bismo pjevali jer je to bio jedini način... bilo je teško. Ne mogu to izraziti riječima."

Cantrell je 28. travnja 2002. otkazao dogovoreni nastup na Zephyrhillsovom festivalu Livestock Festival kako bi istog dana otišao na Staleyjev pogreb u Seattleu. Cantrell je posvetio svoj samostalni album, Degradation Trip, objavljen dva mjeseca nakon Staleyjeve smrti, sjećanju na njega. Također je nakon Staleyjeve smrti posvojio njegovu sijamsku mačku Sadie. Mačka se pojavila na Cantrellovoj epizodi emisije MTV Cribs, koja je bila snimljena na njegovom ranču u Oklahomi u rujnu 2002. Sadie je uginula 8. listopada 2010. godine u dobi od 18 godina u vrijeme koncerta Alice in Chainsa u Seattleu.

Cantrell kritizira religiju i kreacionizam mlade Zemlje, satirizirajući oba pojma na albumu The Devil Put Dinosaurs Here Alice in Chainsa iz 2013. godine. Cantrell je izjavio: "Postoje dvije stvari o kojima nikad ne želiš razgovarati s nekim: politika i vjera. Ali jebote, pretpostavljam da ćemo neko vrijeme pričati o tome". "Nitko u grupi ne smatra da je religijski ekspert, ali naslovna pjesma [The Devil Put Dinosaurs Here] proizlazi iz nečega u što mnogo ljudi doista vjeruje". Cantrell je također dodao da ga živcira licemjerje koje se na mnogo načina pojavilo u organiziranoj religiji. "Mislim da postoji ogromna količina dokaza da stvari trenutno jednostavno ne funkcioniraju. Trebamo naučiti rasti kao ljudi. Kad počneš učiti ljude da je homoseksualnost smrtni grijeh, a velik broj ljudi [koji to propovijedaju] jebu djecu, postoji veliki problem".

Operacije
Tijekom njegove nezavisne turneje za Degradation Trip prije nego što je sam album bio objavljen, Cantrell je slomio lijevu ruku dok je nakon koncerta u Kentucky Derbyju 3. svibnja 2001. godine igrao američki nogomet. Dok je Cantrell trčao punom brzinom, njegov je tadašnji gitarist Bryan Kehoe također trčao punom brzinom i to prema njemu; Cantrellu je mali prst zapeo u Kehoeovom rukavu. Cantrella su odveli u kliniku za hitne intervencije, ali mu ondje nisu nikako mogli pomoći jer se kost vratila u ruku i bio mu je potreban rekonstrukcijski zahvat, za koji je morao pričekati par tjedana. Cantrell je želio nastaviti turneju te je, iako su ga mučili bolovi, njegova skupina održala svoj prvi koncert kao predgrupa sastavu Cheap Trick u Atlanti, na kojem je Cantrell samo pjevao. Bila su mu potrebna jedna titanijska pločica i četiri vijka kako bi mu se kosti vratile na mjesto. Cantrell je izjavio da je lomljenje dlana bila najgora fizička bol koju je ikad doživio. Zbog ozljede ostatak je Cantrellove samostalne turneje morao biti odgođen. Njegov se prvi nastup nakon operacije održao 1. srpnja 2001. godine u Key Clubu u West Hollywoodu.

Cantrell je dvaput operirao rame. U prosincu 2005. na operaciji lijevog ramena bili su mu odstranjeni ostaci kosti, a hrskavica mu je bila obnovljena. Tijekom razgovora s ESPN.comom 29. studenog 2011. Cantrell je otkrio da je ranije te godine otišao na još jednu operaciju, ovog puta desnog ramena, i da se njegova rehabilitacija bližila kraju. Operacija je odgodila snimanje The Devil Put Dinosaurs Herea jer Cantrell, dok se oporavljao, osam mjeseci nije mogao svirati gitaru. Cantrell je o operaciji rekao: "Ono što me zadržavalo bilo je to što sam imao koštane izraštaje [i] probleme s hrskavicom u ramenima. Isti problem imao sam u drugom ramenu prije otprilike šest godina i sad su mi oba ramena sređena. Ozljeda je nastala zbog stalnih kretnji tijekom sviranja." Dok se oporavljao kod kuće noseći povez preko ramena, Cantrell je u glavi čuo rif pa ga je otpjevao i snimio na mobitel. Rif se kasnije pretvorio u pjesmu "Stone", prvi singl s albuma The Devil Put Dinosaurs Here.

Zloupotreba opijata
Cantrell je bivši ovisnik i alkoholičar te je trijezan od 2003. godine. MusiCares mu je 2012. godine dodijelio nagradu Stevieja Raya Vaughana za njegovu pomoć ostalim ovisnicima u procesu odvikavanja. Cantrell je u svojem govoru rekao: "Tu sam se u Los Angeles srušio prije skoro devet godina. Sean [Kinney] bio je pred vratima s mojim bratom, stoga sam mogao birati: ili otvoriti vrata i otrijezniti se ili skočiti kroz prozor niz liticu i sletjeti u neki grm s borovnicama. To je bio moj odabir. Srećom, ulovili su me jer nisam nikamo mogao otići, zapeo sam u grmu na dnu litice i krvario te sam završio ovdje. Nisam mislio doći ovdje, ali sam vrlo zahvalan na tome što sam tu, bilo je potrebno mnogo ljudi da mi pomogne doći ovdje. Ovo je bio odličan dan. Sve je tako ogromno. Nesavršen sam kao i svatko drugi. Jednostavno ovih dana više ne pušim marihuanu i ne budim se ujutro kako bih učinio isto. Mnogo ljudi ustane i dignu se kad padnu. Neki ljudi ne dobiju takvu priliku. Moj je sastav grubi primjer toga – onoga što se dogodi kad se ne suočiš s time." Cantrell i njegovi kolege iz Alice in Chainsa odsvirali su pet pjesama na dodjeli nagrada i Cantrell je izjavio: "Doista nam nedostaju Layne [Staley] i Mike [Starr] i nosimo ih u svojim srcima".

Filantropija

Cantrell već mnogo godina podržava zakladu MusiCares, koja pomaže glazbenicima koji se bore s ovisnošću, kao i financijskim i zdravstvenim problemima. Također podržava Road Recovery, organizaciju posvećenu pomaganju mladim ljudima koji se bore s ovisnostima.

Cantrell i njegov tadašnji sastav Cardboard Vampyres 12. su travnja 2004. održali dobrotvorni koncert za Sweet Relief, neprofitnu organizaciju koja pomaže pokriti medicinske troškove siromašnim glazbenicima. Cantrell je 10. studenog 2004. bio jedan od glazbenika koji su održali kratki akustični koncert kako bi pripomogli zakladi Help the Homeless u Hollywoodu, Kaliforniji.

Godine 2007. Cantrell je stavio na aukciju nekoliko svojih omiljenih odjevnih predmeta iz ključnih trenutaka njegove karijere kako bi pripomogao MusiCaresu i zakladi Layne Staley Fund, od kojih potonja pruža pomoć i tretman ovisnicima o heroinu na Seattleovoj glazbenoj sceni.

Od 2009. godine Cantrell vodi Alice in Chains & Friends Charity Fantasy Football League. Svaki sudionik stavlja neki svoj predmet na internetsku aukciju te sav prihod odlazi zakladi koju izabire prvak lige. Cantrell je osnovao ligu kako bi spojio svoju ljubav prema virtualnom nogometu s pomaganjem korisnom cilju. Cantrell je prvi put postao prvak lige 2016. godine, a 2017. je odlučio donirati prihod MusiCaresu u počast Chrisu Cornellu te Music for Reliefu u počast Chesteru Benningtonu. Oba su glazbenika preminula 2017. godine. Godine 2018. Cantrell je trofej lige nazvao po svojem prijatelju Vinnieju Paulu, koji je nedavno bio umro.

Cantrell je 15. svibnja 2015. održao nastup na drugom godišnjem koncertu Acoustic-4-A-Cure kako bi pripomogao programu Pediatric Cancer Program na Kalifornijskom sveučilištu u San Franciscu.

Cantrell podržava St. Jude Children's Research Hospital te je nastupao na dobrotvornim koncertima i golfskim turnejama kako bi prikupio sredstva za bolnicu koja liječi djecu s rakom.

Cantrell i njegovi kolege iz Alice in Chains na svojim koncertima nude posebna mjesta za veterane iz zaklade Operation Ward 57, zaklade za ranjene vojnike.

Alice in Chains 2015. je godine donirao dva dolara od svake unaprijed prodane karte na svojoj ljetnoj turneji kako bi pomogao obitelji obožavatelja Stefana Dayne-Anklea, koji je preminuo nakon bitke s leukemijom.

Cantrell također podržava Music for Relief, Autism Speaks, Rock Against MS Foundation i zakladu Los Angeles Police Memorial Foundation.

Filmografija
{| class="wikitable sortable"
! Godina
! Naslov
! Uloga
! class="unsortable" | Bilješke
|-
| 1992.
| Samci
| On sam
|
|-
| 1995.
| The Nona Tapes
| Nona Weisbaum
| Kratki film
|-
| 1996.
| Jerry Maguire
| Isus iz CopyMata
|
|-
| 2009.
| Rock Slyde
| Jerry
|
|-
| 2013.
| AIC 23
| Donnie "Skeeter" Dollarhide Jr.
| Kratki film
|-
| 2018.
| Dad Band
| Terry
| Kratki film
|}

Diskografija

Studijski albumi s Alice in Chainsom
 Facelift (1990.)
 Dirt (1992.)
 Alice in Chains (1995.)
 Black Gives Way to Blue (2009.)
 The Devil Put Dinosaurs Here (2013.)
 Rainier Fog (2018.)

Samostalni studijski albumi
 Boggy Depot (1998.)
 Degradation Trip (2002.)
 Degradation Trip Volumes 1 & 2 (2002.)
 Brighten (2021.)

Izvori

Američki glazbenici
Američki pjevači

Jerry Cantrell


Eldhúsdagsumræður eru almennar stjórnmálaumræður sem fara fram á Alþingi í lok hvers þings. Þar er rætt um störf Alþingis, stefnu og fjármál, og þessar umræður eru vanalega sýndar í sjónvarpi.

"Að gera sér eldhúsdag" þýðir að taka til í eldhúsinu sínu og ganga frá hlutum sem maður hafði ekki náð að ganga frá.

Tilvísanir

Alþingi

Eldhúsdagsumræður