Metil ljubičasta je obitelj organskih spojeva koji se uglavnom koriste kao bojila. Ovisno o broju pridruženih metilnih skupina, nijansa boje može se mijenjati. Njegova je glavna upotreba kao ljubičasto bojilo za tekstil, a za davanje duboko ljubičastih boja u boji i tinti koristi se i kao pokazatelj hidratacije silika-gela. Metil ljubičasta 10B također je poznata kao kristalno ljubičasta (i mnoga druga imena) i ima medicinsku uporabu.

Podjela
Pojam metil ljubičasta obuhvaća 3 spoja koji se razlikuju po broju metilnih skupina vezanih za aminsku funkcionalnu skupinu. Svi su topljivi u vodi, etanolu, dietilen glikolu i dipropilen glikolu.

Triarilmetanska bojila

Triarilmetanska bojila su bojila koja se izvode strukturno od bezbojnog trifenilmetana (C6H5)3CH. Najčešća među njima su trifenilmetanska, a manji dio pripada derivatima difenil-naftilmetana C10H7·CH·(C6H5)2. U para-položaju prema centralnom ugljikovu atomu moraju se u molekuli nalaziti na arilnim grupacijama najmanje dvije auksokromne skupine. Kromofor je ove skupine p-kinonoidna grupacija O=C6H4=O, odnosno 0=C6H4=NH. Prema broju i karakteru auksokromnih grupa dijele se ta bojila na trifenilmetanske derivate s dvije amino-grupe, na iste derivate s tri amino-grupe, na hidroksi-trifenilmetanske derivate, aminohidroksi-derivate i derivate difenilnaftilmetana. U svakoj od ovih grupa nalaze se bojila različitih svojstava bojenja: bazna, kisela, močilna i bojeni lakovi. Ako molekula bojila sadrži grupu —COOH u o-položaju prema grupi —OH, bojilo je močilno. Uvođenjem sulfonskih grupa u molekulu dobivaju se od baznih bojila kisela. Sulfonske grupe koje se nalaze u o-položaju prema centralnom ugljikovom atomu povećavaju postojanost prema alkalijama. Bojeni lakovi nastaju od baznih bojila taloženjem s fosformolibdenskom ili fosforvolframskom kiselinom. Trifenilmetanskim bojilima postižu se neobično živahna, briljantna i čista obojenja crvene, ljubičaste, modre i zelene boje, ali su im postojanosti općenito niske, osobito na svjetlu i prema alkalnoj obradi. Zbog toga im upotreba sve više opada u korist postojanih bojila. Bazni predstavnici se najviše upotrebljavaju za bojenje svile i močenog pamuka, a kiseli i močilni za bojenje vune. Najveće količine ovih bojila troše se izvan tekstilne upotrebe, i to za bojenje papira, drveta, šibica, u proizvodnji grafičkih boja, za tinte, kao boje u kozmetici i prehrambenoj industriji.

Triamino-derivati trifenilmetana
Triamino-derivati trifenilmetana obuhvaćaju niz proizvoda koji su danas izgubili svoju nekad veliku važnost. Tako je na primjer fuksin, C.I. 42510, koji se dobiva grijanjem smjese anilina i o- i p-toluidina s nitrobenzenom uz željezo i cinkov klorid ili s arsenskom kiselinom, bio jedno od prvih bojila koja su se proizvodila. Ako se na isti način obradi smjesa jednog mola p-toluidina s dva mola anilina, nastaje derivat 4,4/,4//-triaminotrifenilmetana, pararozanilin, C.I. 42500. Važnu ulogu u industriji tinte, grafičkih boja, hektografskih masa i slično ima metil ljubičasta (njem. Methylviolett), C.I. 42535, koji nastaje iz dimetilanilina produhavanjem zraka u prisutnosti vode, kuhinjske soli, bakarnog sulfata i fenola kao katalizatora. Pri tom se jedna metilna grupa oksidira u formaldehid i daje centralni atom ugljika za to bojilo, N-pentametilpararozanilin. Kristalno ljubičasta (njem. Krystallviolett), C.I 42555, upotrebljava se za iste svrhe. Ako se s Michlerovim hidrolom kondenzira N-etil-N-(m-sulfobenzil)-metanilna kiselina, dobije se Echtsaureviolett 10B, C. I. 42571. Patentblau AE, C.I. 42576, nastaje analogno iz N-(m-sulfobenzil)-M-benzilanilina i Michlerova hidrola sulfuriranog u položaju 2. Za tekstilnu upotrebu značajan je Brillantindocyanin 6B, C.I. 42660, koji ima mnogo bolje postojanosti nego druga bojila ove grupe; priprema se kondenzacijom p-klorbenzaldehida s 2 mola N-(m-sulfobenzil)-N-etilanilina oksidacijom i kondenzacijom s p-fenetidinom. Neka praktički važna bojila ove grupe pripremaju se sulfuriranjem drugih manje važnih bojila. Tako na primjer Spritblau T, C.I. 42775, dobiven feniliranjem fuksina anilinom na 180°C, daje nakon sulfuriranja produkte kojima svojstva zavise od stupnja feniliranja i sulfuriranja, a poznati su pod nazivima Alkaliblau (C.I. 42750), Wasserblau (C.I. 42755) i Tintenblau (C.I. 42780).

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Kloridi
Pigmenti

Metil ljubičasta


الأمل الرياضي بتازركة، يُعرف بـ ESTAZ اختصاراً لـ ، هو نادي كرة قدم تونسي مقره في مدينة تازركة بولاية نابل، تأسس عام 1961، يلعب مباراياته المحلية في الملعب البلدي بتازركة. شارك الفريق في كأس تونس في موسمي 2007-08 و 2010-11، ولكنه لم يحقق اي نتائج.

وصلات خارجية
 صفحة الأمل الرياضي بتازركة على موقع كوووة.
 الموقع الرسمي للجامعة التونسية لكرة القدم.

المراجع

أندية رياضية في تونس
أندية كرة قدم أسست في 1961
أندية كرة قدم في تونس
تأسيسات سنة 1961 في تونس
فرق رياضية في تونس
ولاية نابل

الأمل الرياضي بتازركة


An Festuca rigidiuscula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Evgenii Borisovich Alexeev. An Festuca rigidiuscula in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Cameroon. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca rigidiuscula


Die aktuellen jordanischen Kfz-Kennzeichen wurden 2007 eingeführt und orientieren sich am europäischen Standard. Sie zeigen in der Regel schwarze Lettern auf weißem Grund. Am linken Rand befindet sich ein farbiges Feld, in dem der Landesname in Großbuchstaben auf Arabisch () und Englisch ("JORDAN") erscheint. Die Farbe des Feldes gibt die nähere Verwendung des Fahrzeugs an. Schilder für Privatfahrzeuge besitzen ein weißes, Fahrzeuge des öffentlichen Transports ein grünes Feld. Rot kennzeichnet Staatsfahrzeuge, Diplomatenkennzeichen weisen ein gelbes Feld und zusätzlich die Buchstaben CD auf. Anhängern wird in Kombination mit den Buchstaben TRL für englisch trailer ebenfalls gelb zugeordnet. Die eigentliche Registrierungsbezeichnung besteht ausschließlich aus Ziffern, die getrennt von einem Punkt in zwei Gruppen gegliedert sind. Die erste Zifferngruppe korrespondiert mit der Verwendung des Fahrzeugs.

Ältere Kennzeichen zeigen sowohl den Landesnamen als auch die Ziffernkombination in lateinischer und arabischer Schrift.

Weblinks

 Bilder jordanischer Kfz-Kennzeichen bei Francoplaque

Jordanien
Straßenverkehr (Jordanien)

Kfz-Kennzeichen (Jordanien)


Russula violacea Quél., 1883) a încrengăturii Basidiomycota din familia Russulaceae și de genul Russula, denumită în popor bureți vineți, ciuperci vinete, vinecioară sau vineșoare, este o  specie de ciuperci necomestibile care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Ea precum variațiile ei se pot găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord destul de rar, crescând solitare sau în grupuri mai mici, preferat pe sol calcaros, argilos și numai slab azotat, în păduri foioase, preferat sub diverse specii deplop, dar de asemenea pe lângă arini negri, carpeni, fagi, mesteceni, și stejari, ocazional chiar și în cele de  conifere. Timpul apariției este din iunie până în octombrie (noiembrie).

Taxonomie

Russula violacea este o specie destul de rară și numai puțin menționată în lucrări micologice.

După Index Fungorum, specia a fost descrisă pentru prima dată de renumitul savant Pers. în volumul 1 a lucrării sale Observationes mycologicae. Seu descriptiones tam novorum, quam notabilium din 1796 [1795].

Dar numele binomial valabil până în prezent este cel determinat de micologul francez Lucien Quélet, publicat în Compte Rendu de l'Association Française pour l'Avancement des Sciences sub titlul Quelques especes critiques ou nouvelles de la Flore Mycologique de France din 1883.

Pe când micologul italian Bruno Cetto îl vede identic cu Russula cavipes, marele micolog italian [[Giacomo Bresadola împarte soiul în forma descrisă de Quélet precum 2 variații: Russula violacea (Quél.) var. carneo-lilacina (Bres.) și Russula violacea (Quel.) var. fallax (Fr.), de verificat în volumul IX al marii sale opere Iconographia Mycologica din 1929.

Descriere

 Pălăria: este destul de mică pentru ciuperci plin dezvoltate ale acestui gen cu un diametru de aproximativ 4-6 (7) cm, pentru mărimea ei cărnoasă, dar friabilă, inițial semisferică cu marginea răsfrântă spre picior, apoi din ce în ce mai plată și la sfârșitul maturizării adâncită și cu caneluri evidente la marginea atunci adesea ondulată. Cuticula se poate îndepărta pe jumătate, fiind netedă, mereu puțin unsuroasă și câteodată zonată concentric. Deci coloritul violet și verzui (spre mijloc) este dominant, el poate diferi tare: liliaceu cu centrul măsliniu, pur măsliniu cu marginea violetă, diverse nuanțe de roșu și violet, câteodată numai rozaliu sau chiar purpuriu (vezi și variațiile lui Bresadola).
 Lamelele: sunt subțiri nu prea înghesuite și, sfărâmicioase, de aceeași lungime, cu muchii slab zimțate și nu aderate la picior, devenind la maturitate ceva bulboase. Coloritul este alb, la bătrânețe crem cu tonuri gălbuie.
 Piciorul: are o înălțime de 4-6 cm și o lățime de 1-1,2 cm, este neted pe dinafară, relativ cilindric, adesea îndoit și îngroșat spre bază, în tinerețe plin, cu timpul împăiat, în vârstă gol pe dinăuntru. Culoarea tijei este albă, cu tendința de a se îngălbenii la bătrânețe sau secete.
 Carnea: este albă, fragilă și relativ moale, îngălbenind slab la tăiere, având un miros fructuos-dulcișor ca de mușcate precum un gust extrem de iute (efect de abia după câteva secunde).
 Caracteristici microscopice: are spori cu o mărime de 7,5-9 x 6-7 microni, rotunjori până slab elipsoidali, cu mici negi izolați șai ascuțiți cu o lungime de până la 1 micron, amiloizi (ce înseamnă colorabilitatea structurilor tisulare folosind reactivi de iod). Pulberea lor este crem. Basidiile cu 4 spori măsoară 35-45 x 9-12 microni. Numeroasele cistoide măsoară  50-90 x 8-15 microni, fiind preponderent fusiformi. Se decolorează clar cu .
 Reacții chimice: Buretele se colorează (lamelele în special) cu azot  încet, dar nu durabil rozaliu și ori nu arată nici o reacție cu guaiacol, ori se colorează albastru.

Confuzii
Ciuperca vinete se poate confunda cu alte soiuri otrăvitoare sau necomestibile ca de exemplu Russula betularum (toxică), Russula cavipes,   Russula grisescens, Russula silvicola sin. Russula silvestris (toxică), sau cu Russula luteotacta, Russula mesospora sin. Russula intermedia, Russula pelargonia, Russula persicina, Russula pseudointegra, Russula queletii (otrăvitoare), Russula rhodopus, Russula sanguinea. respectiv Russula versicolor,

De asemenea, ciuperca poate fi confundată cu specii comestibile cum sunt: Russula brunneoviolacea, Russula decolorans, Russula integra, Russula lilacea sin. Russula carnicolor, Russula rosea sin. Russula lepida, Russula paludosa, Russula vesca (se decolorează cu sulfat de fier portocaliu-roșu)  sau Russula xerampelina.

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Această specie nu este comestibilă din cauza iuțimii cărnii, mai ales a lamelelor, pe care nu o pierde nici după fierbere.

Pentru genul Russula (ca și pentru soiurile Lactarius și Lactifluus) contează: Toți bureții fără miros neplăcut precum gust iute sau neconvenabil sunt comestibili. Chiar și unii din acei iuți ar putea fi mâncați. Totuși, dacă proba făcută este iute, nu o înghițiți, ci scuipați-o!Linus Zeitlmayr: "Knaurs Pilzbuch", Editura Droemer Knaur, München-Zürich 1976, p. 194-196, ISBN 3-426-00312-0

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica, vol. IX, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1929
 Bruno Cetto, vol. 1-6 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

Russula
Micoriză
Ciuperci necomestibile
1796 în știință

Russula violacea


Das Amt Rehbrücke war ein 1992 gebildetes Amt, in dem sechs Gemeinden im Osten des damaligen Kreis Potsdam (heute Landkreis Potsdam-Mittelmark, Brandenburg) zu einem Verwaltungsverbund zusammengeschlossen waren. Sitz der Amtsverwaltung war in Bergholz-Rehbrücke. Das Amt Rehbrücke wurde 2003 wieder aufgelöst. Es hatte Ende 2002 8613 Einwohner.

Geographische Lage
Das Amt Rehbrücke grenzte im Norden an die Landeshauptstadt Potsdam und das Amt Stahnsdorf, im Osten an das Amt Ludwigsfelde-Land, im Südosten und Süden an das Amt Trebbin und im Westen an das Amt Michendorf.

Geschichte
Am 31. August 1992 erteilte der Innenminister des Landes Brandenburg Alfred Ziel seine Zustimmung zur Bildung des Amtes Rehbrücke mit Sitz in Bergholz-Rehbrücke. Als Zeitpunkt des Zustandekommen des Amtes wurde der 15. September 1992 festgelegt. Die Zustimmung zur Bildung des Amtes war zunächst befristet bis zum 15. September 1994. Zum Zeitpunkt der Gründung umfasste das Amt die fünf Gemeinden aus dem damaligen Kreis-Potsdam-Land:

 Bergholz-Rehbrücke
 Fahlhorst
 Nudow
 Saarmund
 Tremsdorf
 Philippsthal (Die Gemeinde, ebenfalls aus dem damaligen Kreis Potsdam-Land, wurde dem Amt Rehbrücke per §1 Abs. 4 der Amtsordnung des Landes Brandenburg zugeordnet.)

Das Amt Rehbrücke hatte Ende 1992 4810 Einwohner und verfehlte damit die vom Innenministerium vorgegebenen Richtwert von 5000 Einwohnern für ein Amt. Die Befristung der Zustimmung wurde ab dem 3. August 1994 aufgehoben.

In einer Bekanntmachung vom 18. April 2002 genehmigte das Ministerium des Innern des Landes Brandenburg die Bildung einer neuen Gemeinde Nuthetal aus den Gemeinden Bergholz-Rehbrücke, Fahlhorst, Nudow, Philippsthal, Saarmund und Tremsdorf. Der Zusammenschluss wurde aber erst zum 26. Oktober 2003 rechtswirksam, die Gemeinde Nuthetal amtsfrei, und das Amt Rehbrücke wurde aufgelöst. Die Einwohnerzahl des Amtes verdoppelte sich fast in den elf Jahren des Bestehens des Amtes auf 8613 Einwohner (Stand Ende 2002).

Wappen
Das Amt Rehbrücke führte ein "redendes" Wappen die sechs Ähren standen für die sechs Gemeinden mit der Landwirtschaft als Haupterwerbszweig. Die "Brücke mit den Rehbocksgehörn" wies auf den Namen des Amtes hin.

Einzelnachweise

Geschichte (Landkreis Potsdam-Mittelmark)
Nuthetal
Rehbrücke

Amt Rehbrücke


A revolta camponesa croata-eslovena, também conhecida como: a Revolta Camponesa de Gubec de 1573, foi uma grande revolta camponesa no território que, atualmente, pertence à Croácia e à Eslovênia. A revolta foi causada pelo modo cruel como o Barão Ferenc Tahy tratava os servos e terminou após 12 dias, com a derrota dos rebeldes e uma retaliação sangrenta da nobreza.

História

No final do Século XVI, a ameaça de incursões otomanas prejudicou a economia das fronteiras do sul do Sacro Império Romano-Germânico e os senhores feudais aumentaram continuamente suas exigências sobre o campesinato. Em um condado ao norte de Zagreb, isso foi agravado pelo modo cruel como o Barão Ferenc Tahy tratava os servos e suas disputas com os barões vizinhos por terras, que, a partir de 1564, se transformaram em conflitos armados.

Nesse contexto, os camponeses, após perceberem que as diversas reclamações dirigidas ao imperador não eram ouvidas, conspiraram para se rebelar com seus pares das províncias vizinhas de Estíria e Carníola. A revolta também contou com o apoio das classes mais baixas dos habitantes das cidades da região.

No 28 de janeiro de 1573, a rebelião estourou simultaneamente em diversas localidades onde a conspiração havia se espalhado. O programa político dos rebeldes era substituir a nobreza por funcionários camponeses que responderiam diretamente ao imperador e abolir todas as propriedades feudais e obrigações para com os Igreja Católica Romana. Um governo camponês foi formado, liderado por Matija Gubec, Ivan Pasanec e Ivan Mogaić. Planos de longo alcance foram traçados, incluindo a abolição das fronteiras provinciais, a abertura de rodovias para o comércio e o autogoverno dos camponeses.

Ilija Gregorić, líder militar dos rebeldes, planejou uma extensa operação militar para garantir a vitória da revolta. Cada família camponesa forneceu um homem para seu exército, que teve algum sucesso inicial; seus objetivos revolucionários alarmaram a nobreza, que organizou exércitos para derrotar os rebeldes. Os rebeldes usaram uma rede de informantes que retransmitiram as informações sobre os movimentos das unidades inimigas; por outro lado, espiões entre os próprios camponeses repassavam aos nobres, informações sobre a difusão da rebelião.

Em 5 de fevereiro, o capitão Uskok e barão Josip Turn lideraram um exército de 500 soldados, oriundos de Kostanjevica, aos quais se juntaram e alguns soldados alemães, que derrotou um destacamento rebelde liderado por de Nikola Kupinič em Krško (na Baixa Estíria). Essa foi a primeira grande derrota rebelde e enfraqueceu a rebelião em Carniola e na Estíria.

No dia 6 de fereiro, outra força rebelde foi derrotada perto de Samobor.

No dia 9 de fevereiro, ocorreu a Batalha de Stubičko Polje, na qual Gubec e seus 10.000 homens foram derrotados após quatro horas de combates. Como resultado, a revolta foi encerrada e Gubec foi capturado.

A punição dos rebeldes foi brutal: além dos 3.000 camponeses que morreram na batalha, muitos cativos foram enforcados ou mutilados. Matija Gubec foi publicamente torturado e executado no dia 15 de fevereiro. Os oficiais: Petar Ljubojević, Vuk Suković e Dane Bolčeta (que eram ortodoxos) e Juraj Martijanović e Tomo Tortić (católicos) foram todos condenados à prisão perpétua e perderam todos os seus bens. Mogaić foi morto na batalha final, e Pasanec provavelmente foi morto em uma das escaramuças no início de fevereiro. Gregorić conseguiu escapar, mas foi capturado em semanas, levado a Viena para interrogatório e executado em Zagreb em 1574.

Legado

Os acontecimentos relacionados à revolta liderada por Gubec inspiraram muitos escritores e artistas, incluindo os escritores Miroslav Krleža e August Šenoa, o poeta Anton Aškerc e os escultores Antun Augustinčić e Stojan Batič.

Em 1975, o diretor croata Vatroslav Mimica produziu o filme: "Anno Domini 1573", que era ambientado na história da revolta. Depois, também dirigiu uma série de televisão em quatro partes sobre o tema.

Em 1975, também foi produzida a primeira ópera rock croata: "Gubec-beg", que também se inspirou nos acontecimentos da revolta.

Há museus dedicados à revolta, dentre eles: um museu perto do Castelo Oršić em Gornja Stubica e outro em Krško (Eslovênia).

A partir de 2008, é realizada, anualmente, uma reconstituição da Batalha de Stubičko polje. Esse evento, se tornou uma das mais populares reconstituições históricas da Croácia.

Revoltas camponesas

Revolta camponesa croata-eslovena


محمد نظيف ممثل ومخرج مغربي (ولد سنة 1967) له العديد من الأفلام السينمائية و التلفزيونية أبرزها تسقط الخيل تباعا، رحيمو والغرفة السوداء وباب المدينة والأندلس مونامور.

أعماله

أفلام
 تسقط الخيل تباعا 2002
 الذبابة البيضاء 2003
 الغرفة السوداء 2004
 باب المدينة 2005
 رحيمو  2006
 زوج للكراء 2008
 الأندلس مونامور 2012
 المسيرة الخضراء (فيلم) 2016
 بلا موطن 2018
 نساء الجناح ج 2019

مسلسلات
 رحيمو 2007
 بنات لالة منانة ج2 2013

روابط خارجية

 محمد نظيف على موقع imdb
 محمد نظيف على موقع allocine.fr

ممثلون وممثلات مغاربة
مواليد 1967

محمد نظيف


Sveta Nedjelja, poznata i kao Kirijaka Nikomedijska (grč. Κυριακη εκ της Νικομηδειας), ranokršćanska je mučenica i svetica.

Rođena je u kršćanskoj obitelji u Maloj Aziji. Roditelji Dorotea i Euzebije bili su dugo bez djece i kada su je nakon mnogo molitava i suza dobili dali su joj ime Nedjelja.

Od svoje mladosti se zavjetovala na službu Kristu i odbijala se udati. Jedan od prosaca koje je Nedjelja odbila optužio je njezinu obitelj caru Dioklecijanu kao kršćane. Car je naredio da joj muče roditelje, i protjerao ih je u grad Melitinu, gdje su u mukama umrli. Svetu Nedjelju je poslao caru Maksimijanu Galeriju na sud.

Tamo je bila mučena, paljena i bačena zvijerima. Videći čudesno spasenje Nedjelje od zvijeri i plamena mnogi pogani u Nikomediji i šire, povjerovali su u Krista. Na kraju je posječena mačem. Stradanje se desilo oko 289. godine.

Katolička crkva je slavi 6. srpnja. Pravoslavna crkva proslavlja Svetu Nedjelju 7. srpnja po julijanskom kalendaru (trenutno se to poklapa s 20. srpnjom po gregorijsnkim kalendarom). Jedan grad u Hrvatskoj nosi ime Sveta Nedelja,
gradić Servia u Grčkoj je slavi kao svoju zaštitnicu (nekoliko naseljenih mjesta u Grčkoj se zovu po sv. Nedjelji), a u Crnoj Gori kod Petrovca je otok Sveta Neđelja, na kojem je i crkvica posvećena ovoj svetici. Kult ove svetice je jak kod pravoslavaca i zato su joj posvećena mnoge crkve i nazivi mjesta, otoka...

Zanimljivosti
Sveta Nedelja kod Samobora i Zagreba danas nema crkvu posvećenu ovoj svetici. Naziv mjesta pod ovim imenom se prvi put spominje 1501. godine kao jedna od župa Zagrebačke nadbiskupije iako ima nekih naznaka da se prvo spominjanje bilježi 1334. godine. Naziv mjesta upućuje na pravoslavne doseljenike, koji su pred Turcima bježali na zapad i sjever, a vremenom su asimilirani u katoličanstvo i u Hrvate. Službeno ime naselja je do 1998. bilo Sveta Nedjelja što je ijekavska varijanta ovog imena, dok su starosjedioci kajkavski ekavci.
Na Hvaru je mjesto Sveta Nedjelja, (po mjesnom čakavskom narječju: Svieto Nedija). Zaštitnica Svete Nedjelje je Gospa od Centure (Gospa od presvetog pasca) koju mještani štuju i koja čuva selo sveg zla, spomendan Gospi je uvijek Nedjelja iza svetog Augustina (28. kolovoz) čiji se kip također nalazi u mjesnoj crkvi. Istra također ima općinu s imenom Sveta Nedelja. Sjedište Općine Sveta Nedelja je u naselju Nedešćina (Sveta Nedelja), a prostor je nekada bio pod Akvilejskim patrijarhom. Jug Italije, koji je ranije bio pod grčkim crkvenim utjecajem, ima nekoliko mjesta s imenom Santa Domenica. Engleski jezik je preuzeo grčki naziv za ovu sveticu, Kyriaki, dok su poljski (Dominika) i njemački (Dominica) preuzeli latinsku verziju.

Vanjske poveznice
 Црквени календар 7.јул
 St. Kyriake of Nicomedia | Antiochian Orthodox Christian Archdiocese

Sveci
Pravoslavni sveci

Sveta mučenica Nedjelja


O Prêmio da Sociedade Brasileira de Matemática é o maior prêmio de redação matemática expositiva . Consiste em um prêmio de R$ 20.000 e um certificado, e é concedido bienalmente pela Sociedade Brasileira de Matemática em reconhecimento a um artigo expositivo de destaque sobre um tema matemático relevante para a sociedade.

Vencedores do Prêmio durante os anos

Ligações externas

 Prêmio Sociedade Brasileira de Matemática .
 Regulamento do Prêmio Sociedade Brasileira de Matemática .

Prêmios estabelecidos em 2013
Prémios de matemática
Prêmios de educação do Brasil


Gümüşova Batı Karadeniz bölgesinde Düzce iline bağlı ilçedir.

İlçe, D-100 Karayolu üzerinde bulunmaktadır. İlçe Düzce iline 18 km mesafede olup Düzce ovasının bitişiğindedir. Düzce'nin güneybatısında yer alır. Batısında Sakarya, güneybatıda Bolu, doğuda Çilimli ilçesi ve kuzeyde de Cumayeri komşularıdır. İlçenin doğusundan büyük melen çayı geçmektedir. İlçeye bağlı köyler arasında Yakabaşı, Selamlar, Çaybükü, Elmacık, Adaköy, Sarıdere, Sultaniye bulunmaktadır. İlçenin başlıca geçim kaynakları tarıma dayanmakla birlikte il kalkınmada öncelikli yöreler kapsamına dahil edildikten sonra birçok alanda yeni fabrikalar açılarak istihdama katkıda bulunulmuştur. Düzce merkezine ulaşım minibüsler ile yapılmaktadır.

Tarihçe
Gümüşova ilçesi 1321 yılında Osman Bey'in silah arkadaşı Konuralp Gazi tarafından Düzce ve Üskübü ile birlikte fethedilmiştir. Bu bölge yerleşim yeri olarak Fatih Sultan Mehmet döneminden itibaren kullanılmaya başlanmıştır. Daha sonra bu bölge büyük askeri yararlıklar gösteren Davut Paşa'ya Fatih Sultan Mehmet tarafından "tımar" olarak verilmiştir. Osmanlı İmparatorluğu ordusunda bulunan hayvanların kışlaklayacağı ahırların Gümüşova'da yapılması sebebiyle Kışla adını almıştır. Birinci Dünya Savaşı esnasında Kışla işgale uğramıştır. Milli Mücadele döneminde cereyan eden Düzce İsyanları, yoğunlukla bu bölgede etkisini göstermiştir. Daha sonra bu isyanlar Ali Fuat Cebesoy ile Mareşal Fevzi Çakmak tarafından önlenmiştir. Kışla 1927 yılında nahiyelik sıfatını kazanmıştır. 1963 yılında Belediye teşkilatı kurulmuştur. Kışla, 1987 yılında Cumayeri ile birleşerek Cumaova ilçesi adını almıştır. 1991 tarihinde Cumayeri' nden ayrılarak Gümüşova adı altında yeni ve müstakil bir ilçe haline gelmiştir. Gümüşova, Aralık 1999 tarihinde Düzce'nin il olması dolayısıyla Düzce'ye bağlandı.

Coğrafi yapı
Gümüşova ilçesinin yüzölçümü 9.000 hektar, rakımı ise 128'dir. İlçede tipik bir Karadeniz iklimi hüküm sürer. Yazları sıcak ve yağışlı, kışları serin ve yağışlıdır. Sonbahar ve ilkbahar da sis oranı yüksek tir. Bölge bitki örtüsü bakımından zengindir. Avlanmanın serbest olduğu dönemlerde ilçeden geçen Melen Çayı'nda balık avcılığı yapılmaktadır. İlçe fındık, kayın ve ceviz gibi Karadeniz iklimine has bitki dokusuna sahiptir. Fındık bakımından zengin olan Düzce köylerin çoğunda fındık yetiştirilmektedir

Nüfus
İlçenin dış göç olayı azdır. İlçeye bağlı köylerden merkeze iç göç olmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Gümüşova Belediyesi
 Gümüşova kaymakamlığı

Gümüşova


ආචාර්ය ජයන්ත ලාල් රත්නසේකර  (ඉංග්‍රීසි: Jayantha Lal Ratnasekara) යනු  උප කුලපති ඌව වෙල්ලස්ස විශ්ව විද්‍යාලය බදුල්ල වරයායි.

ජයන්ත ලාල් රත්නසේකර  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත
 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු මහාචාර්ය වරුන්

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
මහාචාර්යවරු - ශ්‍රී ලංකා

ජයන්ත ලාල් රත්නසේකර


Malko-konkurrencen er en international konkurrence for unge dirigenter mellem 20 og 35 år, der afholdes af Danmarks Radio. Vinderen af konkurrencen modtager 20.000 euro (2015) og får mulighed for at dirigere en koncertrække på op til 27 koncerter med europæiske orkestre. Konkurrencen er navngivet efter dirigenten Nikolai Malko der i perioden 1928-32 var med ved opbygningen af Radiosymfoniorkestret.

Konkurrencen blev afholdt første gang i 1965 og er siden blevet afholdt hvert tredje år (i perioden mellem 2001 og 2009 dog hvert fjerde år).

Konkurrencen varer en uge og har siden 2009 været afviklet i DR Koncerthuset.

Vindere af Malko-konkurrencen

 1965	Ralf Weikert
 1968	Avi Ostrowski
 1971	Winston Dan Vogel
 1974	Gotthard Lienicke
 1977	Philip Greenberg
 1980	Maximiano Valdes
 1983	Claus Peter Flor
 1986	Kazufumi Yamashita
 1989	Fabio Mechetti
 1992	Jin Wang
 1995	Jan Wagner
 1998	Seikyo Kim
 2001	Josep Caballé-Domenech
 2005	Mei-Ann Chen
 2009	Joshua Weilerstein
 2012	Rafael Payare
 2015	Tung-Chieh Chuang
 2018	Ryan Bancroft
 2021 Dmitry Matvienko

Eksterne henvisninger
 Malko-konkurrencens hjemmeside på dr.dk

Noter

Musikkonkurrencer i Danmark
Klassisk musik
Dirigenter
Produkter fra Danmarks Radio

Malko-konkurrencen


Bahčisaraj (krimskotatarski: Bağçasaray, ruski i ukrajinski: Бахчисарай) je grad u ukrajinskoj Autonomnoj Republici Krim. Prema popisu stanovništva iz 2014. godine Bahčisaraj je imao 26.482 stanovnika.

Zemljopis
Bahčisaraj leži na jugu krimskoga poluotoka, u dolini rijeke Čuruk-Su, udaljen 30 kilometara jugozapadno od Simferopolja. Nedaleko od grada nalaze se ruševine i utvrde Čufut-Kalea. Grad vodom opskrbljuje Bahčisarajski rezervoar, koji je sagrađen na obližnoj rijeci Kači. Dvanaest kilometara od grada nalazi se Krimska astrofizička zvjezdarnica (KrAO).

Povijest
Bahčisaraj se prvi put spominje 1502. godine. Poznato je da je 1532. godine prijestolnica krimskoga kana – Sahiba I. Geraja. Od tad je pa sve do ruske aneksije Krima 1783. godine, političko i kulturno središte Krimskoga Kanata. Nakon tog više nije bio nikakav administrativni centar, ali je ostao vjerski centar Krimskih Tatara, sve do svibnja 1944. kada je velik broj Tatara deportiran s Krima, zbog optužbi za kolaboraciju s nacistima.

Znamenitosti
Gradske znamenitosti su:
 Čufut-Kale
 Eski turbe
 Eski Jurt
 Ismi Kan Džami
 Kanska palača
 Medresa Zincirli
 Orta-Džami
 Tahtali-Džami
 Uspenski manastir
 Velika kanska džamija

Gradovi prijatelji
  Bursa, Turska

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

 Vodič po gradu
 Bahčisaraj na LKMZ-u

Bahčisaraj
Gradovi na Krimu
Krimski Kanat

Bahčisaraj


Lucio Sila (título original en italiano, Lucio Silla) es un dramma per musica en tres actos con música de Johann Christian Bach y libreto de Giovanni de Gamerra. Para que Bach la pusiera música, se revisó el texto por parte del entonces libretista de la corte de Mannheim Mattia Verazi.

Se estrenó el 5 de noviembre de 1775 en el Rococo-Schloßtheater (Hoftheater) de Mannheim, ciudad donde exactamente tres años antes puso en escena con éxito su Temistocle. Fue gracias a los consensos logrados con esta última obra fue que Bach logró obtener un segundo encargo para la ciudad alemana. Lucio Sila pero logró menos aplausos que el drama precedente, si bien dos años después fue valorada positivamente por Mozart en su visita a Mannheim, el cual fue autor de otra puesta en escena del libreto de Giovanni de Gamerra.

En tiempos modernos se recuperó, y grabó, por vez primera el 23 de mayo de 1974 en el Festival de Schwetzingen. La ejecución fue confiada a la Capella Coloniensis, coro de la Radio de Alemania Occidental bajo la dirección de Günter Kehr. Una segunda grabación se realizó por la Wiener Singakademie de Viena en el año 1985: en esta ocasión la ejecución fue de la Kammerorchester der Jungen Deutschen Philharmonie dirigida por Wolfgang Scheidt. En la actualidad, esta ópera se representa muy poco. En las estadísticas de Operabase aparece con sólo 2 representaciones en el período 2005-2010, siendo la primera y única representada de J. C. Bach.

Enlaces externos

Óperas de Johann Christian Bach
Óperas en italiano
Óperas de 1775
Óperas estrenadas en Mannheim

Lucio Sila (Bach)


Malonno ist eine norditalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Brescia in der Lombardei. Die Gemeinde liegt etwa 75 Kilometer nördlich von Brescia am Oglio im Parco regionale dell'Adamello. Malonno liegt etwas nördlich der Mitte des Valcamonica und gehört zur Unione Alpi Orobie Bresciane.

Verkehr
Malonno liegt mit einem Bahnhof an der nichtelektrifizierten Bahnstrecke Brescia–Iseo–Edolo. Durch die Gemeinde führt ferner die Strada Statale 42 del Tonale e della Mendola von Treviglio nach Bozen.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in der Lombardei

Malonno