Zrinka Tarle (1969.), hrvatska znanstvenica dentalne medicine, članica suradnica HAZU od 2016. godine.

Životopis
Rođena je 1969. godine. Diplomirala je na Stomatološkom fakultetu 1992. Specijalistica je dentalne patologije i endodoncije i redovita profesorica u trajnom zvanju. Prodekanica je za znanost Stomatološkog fakulteta u Zagrebu, predsjednica Odbora za znanost i Odbora za doktorski studij te voditeljica Poslijediplomskog doktorskog studija. Voditeljica je tri predmeta u Integriranom, dva u Poslijediplomskom doktorskom i tri u Poslijediplomskom specijalističkom studiju. Članica je brojnih hrvatskih i međunarodnih znanstvenih i stručnih društava i odbora te predsjednica (2014. – 2015.) najveće europske znanstvene organizacije u dentalnoj medicini, International Association for Dental Research. Održala je brojna pozivna predavanja i organizirala mnoge međunarodne simpozije i kongrese u zemlji i svijetu. Za znanstveni rad primila je dvanaest nacionalnih i međunarodnih nagrada uključujući i Državnu nagradu za znanost. Objavila je 220 radova, od kojih je 50 citiranih u CC-u i SCI-u, a 12 u Q1. Bila je mentorica pri izradi 27 diplomskih radova, 2 magisterija i 7 doktorata. Kao glavna istraživačica sudjelovala je u nizu domaćih i međunarodnih znanstvenih projekata te je vodila najveće projekte i program HRZZ-a na Stomatološkom fakultetu vezanih uz područje dentalnih materijala. Iz tih su projekata proizašle iznimne međunarodne suradnje s vodećim autoritetima u svijetu, što je neupitno podiglo znanstveni opus na Stomatološkom fakultetu.

Izvori

Hrvatski liječnici
Stomatolozi

Zrinka Tarle


Memory protection is a way to control memory access rights on a computer, and is a part of most modern instruction set architectures and operating systems.  The main purpose of memory protection is to prevent a process from accessing memory that has not been allocated to it.  This prevents a bug or malware within a process from affecting other processes, or the operating system itself.  Protection may encompass all accesses to a specified area of memory, write accesses, or attempts to execute the contents of the area. An attempt to access unauthorized memory results in a hardware fault, e.g., a segmentation fault, storage violation exception, generally causing abnormal termination of the offending process. Memory protection for computer security includes additional techniques such as address space layout randomization and executable space protection.

Methods

Segmentation

Segmentation refers to dividing a computer's memory into segments.  A reference to a memory location includes a value that identifies a segment and an offset within that segment. A segment descriptor may limit access rights, e.g., read only, only from certain rings.

The x86 architecture has multiple segmentation features, which are helpful for using protected memory on this architecture. On the x86 architecture, the Global Descriptor Table and Local Descriptor Tables can be used to reference segments in the computer's memory. Pointers to memory segments on x86 processors can also be stored in the processor's segment registers. Initially x86 processors had 4 segment registers, CS (code segment), SS (stack segment), DS (data segment) and ES (extra segment); later another two segment registers were added – FS and GS.

Paged virtual memory

In paging the memory address space or segment is divided into equal-sized blocks called pages.  Using virtual memory hardware, each page can reside in any location at a suitable boundary of the computer's physical memory, or be flagged as being protected.  Virtual memory makes it possible to have a linear virtual memory address space and to use it to access blocks fragmented over physical memory address space.

Most computer architectures which support paging also use pages as the basis for memory protection.

A page table maps virtual memory to physical memory. There may be a single page table, a page table for each process, a page table for each segment, or a hierarchy of page tables, depending on the architecture and the OS. The page tables are usually invisible to the process.  Page tables make it easier to allocate additional memory, as each new page can be allocated from anywhere in physical memory. On some systems a page table entry can also designate a page as read-only.

Some operating systems set up a different address space for each process, which provides hard memory protection boundaries.
It is impossible for an unprivileged application to access a page that has not been explicitly allocated to it, because every memory address either points to a page allocated to that application, or generates an interrupt called a page fault. Unallocated pages, and pages allocated to any other application, do not have any addresses from the application point of view.

A page fault may not necessarily indicate an error.  Page faults are not only used for memory protection. The operating system may manage the page table in such a way that a reference to a page that has been previously paged out to secondary storage causes a page fault. The operating system intercepts the page fault, loads the required memory page, and the application continues as if no fault had occurred. This scheme, a type of virtual memory, allows in-memory data not currently in use to be moved to secondary storage and back in a way which is transparent to applications, to increase overall memory capacity.

On some systems, a request for virtual storage may allocate a block of virtual addresses for which no page frames have been assigned, and the system will only assign and initialize page frames when page faults occur. On some systems a guard page may be used, either for error detection or to automatically grow data structures.

On some systems, the page fault mechanism is also used for executable space protection such as W^X.

Protection keys
A memory protection key (MPK) mechanism divides physical memory into blocks of a particular size (e.g., 4 KiB), each of which has an associated numerical value called a protection key.  Each process also has a protection key value associated with it.  On a memory access the hardware checks that the current process's protection key matches the value associated with the memory block being accessed; if not, an exception occurs.  This mechanism was introduced in the System/360 architecture. It is available on today's System z mainframes and heavily used by System z operating systems and their subsystems.

The System/360 protection keys described above are associated with physical addresses.  This is different from the protection key mechanism used by architectures such as the Hewlett-Packard/Intel IA-64 and Hewlett-Packard PA-RISC, which are associated with virtual addresses, and which allow multiple keys per process.

In the Itanium and PA-RISC architectures, translations (TLB entries) have keys (Itanium) or access ids (PA-RISC) associated with them.  A running process has several protection key registers (16 for Itanium, 4 for PA-RISC). A translation selected by the virtual address has its key compared to each of the protection key registers.  If any of them match (plus other possible checks), the access is permitted.  If none match, a fault or exception is generated.  The software fault handler can, if desired, check the missing key against a larger list of keys maintained by software; thus, the protection key registers inside the processor may be treated as a software-managed cache of a larger list of keys associated with a process.

PA-RISC has 15–18 bits of key; Itanium mandates at least 18.  Keys are usually associated with protection domains, such as libraries, modules, etc.

In the x86, the protection keys architecture allows tagging virtual addresses for user pages with any of 16 protection keys. All the pages tagged with the same protection key constitute a protection domain.  A new register contains the permissions associated with each of the protection domain. Load and store operations are checked against both the page table permissions and the protection key permissions associated with the protection domain of the virtual address, and only allowed if both permissions allow the access. The protection key permissions can be set from user space, allowing applications to directly restrict access to the application data without OS intervention. Since the protection keys are associated with a virtual address, the protection domains are per address space, so processes running in different address spaces can each use all 16 domains.

Protection rings
In Multics and systems derived from it, each segment has a protection ring for reading, writing and execution; an attempt by a process with a higher ring number than the ring number for the segment causes a fault. There is a mechanism for safely calling procedures that run in a lower ring and returning to the higher ring. There are mechanisms for a routine running with a low ring number to access a parameter with the larger of its own ring and the caller's ring.

Simulated segmentation
Simulation is the use of a monitoring program to interpret the machine code instructions of some computer architectures.  Such an instruction set simulator can provide memory protection by using a segmentation-like scheme and validating the target address and length of each instruction in real time before actually executing them. The simulator must calculate the target address and length and compare this against a list of valid address ranges that it holds concerning the thread's environment, such as any dynamic memory blocks acquired since the thread's inception, plus any valid shared static memory slots. The meaning of "valid" may change throughout the thread's life depending upon context. It may sometimes be allowed to alter a static block of storage, and sometimes not, depending upon the current mode of execution, which may or may not depend on a storage key or supervisor state.

It is generally not advisable to use this method of memory protection where adequate facilities exist on a CPU, as this takes valuable processing power from the computer. However, it is generally used for debugging and testing purposes to provide an extra fine level of granularity to otherwise generic storage violations and can indicate precisely which instruction is attempting to overwrite the particular section of storage which may have the same storage key as unprotected storage.

Capability-based addressing

Capability-based addressing is a method of memory protection that is unused in modern commercial computers. In this method, pointers are replaced by protected objects (called capabilities) that can only be created using privileged instructions which may only be executed by the kernel, or some other process authorized to do so. This effectively lets the kernel control which processes may access which objects in memory, with no need to use separate address spaces or context switches. Only a few commercial products used capability based security: Plessey System 250, IBM System/38, Intel iAPX 432 architecture and KeyKOS. Capability approaches are widely used in research systems such as EROS and Combex DARPA browser. They are used conceptually as the basis for some virtual machines, most notably Smalltalk and Java. Currently, the DARPA-funded CHERI project at University of Cambridge is working to create a modern capability machine that also supports legacy software.

Dynamic tainting
Dynamic tainting is a technique for protecting programs from illegal memory accesses. When memory is allocated, at runtime, this technique taints both the memory and the corresponding pointer using the same taint mark. Taint marks are then suitably propagated while the program executes and are checked every time a memory address m is accessed through a pointer p; if the taint marks associated with m and p differ, the execution is stopped and the illegal access is reported.

SPARC M7 processors (and higher) implement dynamic tainting in hardware. Oracle markets this feature as Silicon Secured Memory (SSM) (previously branded as Application Data Integrity (ADI)).

The lowRISC CPU design includes dynamic tainting under the name Tagged Memory.

Measures
The protection level of a particular implementation may be measured by how closely it adheres to the principle of minimum privilege.

Memory protection in different operating systems
Different operating systems use different forms of memory protection or separation. Although memory protection was common on most mainframes and many minicomputer systems from the 1960s, true memory separation was not used in home computer operating systems until OS/2 (and in  RISC OS) was released in 1987. On prior systems, such lack of protection was even used as a form of interprocess communication, by sending a pointer between processes. It is possible for processes to access System Memory in the Windows 9x family of operating systems.

Some operating systems that do implement memory protection include:

 Unix-like systems (since the late 1970s), including Solaris, Linux, BSD, macOS, iOS and GNU Hurd
 Plan9 and Inferno, created at Bell Labs as Unix successors (1992, 1995)
 OS/2 (1987)
 RISC OS (1987) (The OS memory protection is not comprehensive.)
 Microware OS-9, as an optional module (since 1992)
 Microsoft Windows family from Windows NT 3.1 (1993)
 Atari MultiTOS (since 1991)
 Pharos (since 2017)

On Unix-like systems, the mprotect system call is used to control memory protection.

See also
 Storage violation, for violation of memory protection
 Separation of protection and security
 Memory management (operating systems)

References

Notes

External links
 Intel Developer Manuals in-depth information on memory protection for Intel-based architectures

Memory management

Memory protection


Cesare Roncetti (Roma, 12 de janeiro de 1834 – 13 de outubro de 1881) foi um diplomata e prelado italiano da Igreja Católica, que representou a Santa Sé no Brasil.

Biografia
Foi censor da academia teológica no Archigymnasium Romano, no Pontifício Liceu do Seminário Romano, professor de formação de cônegos, e perante a Sagrada Congregação para a Propagação da Fé foi recrutado oficialmente para os negócios do Rito Oriental. Foi camareiro numerário de Sua Santidade e participou do Concílio Vaticano I, além de uma Pontifícia Missão Extraordinária junto ao Sultão Abdülaziz.

Roncetti trabalhava no serviço diplomático da Santa Sé quando foi o enviado especial com ab legato para levar o barrete vermelho do novo cardeal, John McCloskey, arcebispo de Nova Iorque e para visitar o Canadá. Retornando a Roma, foi cônego da Basílica da Colegiada Santa Maria dos Mártires.

Em 26 de junho de 1876 foi nomeado pelo Papa Pio X como arcebispo titular de Seleucia Trachea. Foi consagrado em 16 de julho, na Igreja de Sant'Apollinare alle Terme por Alessandro Franchi, prefeito da Sagrada Congregação para a Propagação da Fé, coadjuvado por Giulio Lenti, vice-gerente de Roma e por Giacomo Cattani, secretário da Sagrada Congregação para o Concílio Tridentido.

Foi nomeado internúncio apostólico no Brasil em 18 de julho do mesmo ano e delegado apostólico para a Bolívia, Paraguai, Uruguai, Chile e Argentina. Durante sua nunciatura no país, ocorreu a Questão religiosa.

Em 28 de julho de 1879, foi transferido para a nunciatura apostólica na Baviera.

Acabou por retornar para Roma, onde veio a falecer em 13 de outubro de 1881, sendo velado na igreja de Sant'Apollinare alle Terme.

Ligações externas

Naturais de Roma
Núncios apostólicos no Brasil
Núncios apostólicos na Baviera
Arcebispos católicos da Itália

Cesare Roncetti


بلدية ألبينخيبري (بالإسبانية: Abengibre) هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة كاستيا لا مانتشا وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية ألبينخيبري 902 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

مراجع

مصادر
  بلدية ألبينخيبري

أماكن مأهولة في البسيط
بلديات البسيط

ألبينخيبري


Doğu Yücel (d. 15 Nisan 1977), Türk yazar ve senarist.

Yaşamı
İzmir Amerikan Koleji'nden mezun olduktan sonra, Dokuz Eylül Üniversitesi İktisat Bölümü'nde lisans eğitimi aldı. Ardından İstanbul Üniversitesi Radyo-Tv-Sinema'da yüksek lisans yaptı.

1997 Gençlik Kitabevi Öykü Yarışması'nda ve 1998'de Nostromo Kısa Bilimkurgu Hikâye Yarışması'nda başarı ödülleri aldı. Ödüllü öykülerini de içeren "Düşler, Kâbuslar ve Gelecek Masalları" adlı ilk öykü kitabı 2000'de yayımlandı.

Bir buçuk yıl Non Serviam dergisinde yazdıktan sonra Radikal Cumartesi ve Pazar eklerinde çalıştı. Müzik gazeteciliğine Blue Jean'de devam etti.

Roman türündeki ikinci kitabı "Hayalet Kitap" 2002'de Stüdyo İmge yayınlarından çıktı. Mezun olduğu Dokuz Eylül Üniversitesi'nin kampüsünde geçen Hayalet Kitap'ı, lisede geçen bir korku-komedi filmine uyarladı. "Okul" adını alan filmi Taylan Biraderler yönetti.

2006'da Taylan Biraderler'in ikinci filmi "Küçük Kıyamet"in senaryosunu yazdı.

"Varolmayanlar" adlı romanı 7 Eylül 2011'de Doğan Kitap'tan çıktı.

2011'de Fantazya ve Bilimkurgu Sanatları Derneği'nin (FABİSAD) kurucuları arasında yer aldı. Aynı sene "Hayalet Kitap"ın 10. yıl özel baskısı yazarın gözden geçirdiği haliyle Doğan Kitap'tan yayımlandı.

2014'te ikinci öykü kitabı "Güneş Hırsızları" yayımlandı.

2017'de "Kimdir Bu Mitat Karaman?" romanı, 2019'da "Öldüğünü Google'dan Öğrenen Adam" adlı öykü kitabı Can Yayınları'ndan yayımlandı. "Kimdir Bu Mitat Karaman?" kitabı Süleyman Arda Eminçe yönetmenliğinde sinemaya da uyarlandı.

Eserleri

 2000 - Düşler, Kâbuslar ve Gelecek Masalları (2000, Çitlembik Y. / 2001, Stüdyo İmge Y. / 2018 Can Yayınları), öykü
 2001 - Hayalet Kitap (2001, Stüdyo İmge Yayınları / 2011, Doğan Kitap / 2018 Can Yayınları), roman
 2011 - Varolmayanlar (Doğan Kitap), roman
 2014 - Güneş Hırsızları (Doğan Kitap), öykü
 2017 - Kimdir Bu Mitat Karaman? (Can Yayınları), roman
 2019 - Öldüğünü Google'dan Öğrenen Adam (Can Yayınları), öykü
 2022 - Beter Ol Mitat Karaman! (Can Yayınları), roman

Senaryoları

 2006 - Okul (yön: Taylan Biraderler), film (Hayalet romanından uyarlayarak senaryoyu kendi yazdı.)
 2006 - Küçük Kıyamet (yön: Taylan Biraderler), film
 2023 - Mitat (yön:Süleyman Arda Eminçe), film (Kimdir Bu Mitat Karaman? romanından uyarlayarak senaryoyu kendi yazdı.)

Ödülleri

 1997 - Gençlik Kitapevi Öykü Yarışması
 1998 - Nostromo Kısa Bilimkurgu Hikâye Yarışması

Kaynakça

Dış bağlantılar
 doguyucel.com  (Yazarın resmi web sitesi)
 Doğu Yücel | FABISAD  (Yazarın Fabisad üye profili)

Türk yazarlar
Dokuz Eylül Üniversitesinde öğrenim görenler
1977 doğumlular
Yaşayan insanlar
Resim aranan yazarlar
20. yüzyıl Türk roman yazarları
21. yüzyıl Türk roman yazarları
20. yüzyıl Türk hikâye yazarları
21. yüzyıl Türk hikâye yazarları

Doğu Yücel


Crkva sv. Ante Padovanskog u Bugojnu, rimokatolička crkva.

Povijest
Gradnja sadašnje župne crkve započela je godine 1879. što je potrajalo dugo vremena. Crkva je pokrivena 1886. godine. Po svojoj arhitekturi ona slijedi bazilikalni tip crkve. Po dimenzijama je, uz tolišku, najveća u Bosni. Zvonik je znatno kasnije izgrađen. Pod konac sedamdesetih godina dvadesetoga stoljeća, on je, budući je nerazmjeran veličini crkve, dograđen u visinu. Projekt za dogradnju zvonika načinio je arhitekt Karl Pařik (Paržik) 1936. god. Na njemu su tri zvona. U prvoj polovici osamdesetih godina crkva je pokrivena bakrom. Tijekom zadnjeg rata crkva je teško oštećena a toranj zapaljen.

U crkvi se nalazi oltar tirolske provenijencije, koga je izradio Franz Schmalzl iz Tirola (St. Ulrich, Gröden). Četiri vitraila Stane Kregara izvedena su šezdesetih godina, a deset vitraila S. Šohaja i rozeta Ive Dulčića 1990. godine. U crkvi se nalaze još postaje križnoga puta Josipa Bifela (1984), slika G. Jurkića Primanje u Treći red (1956.), te oltarna menza Z. Grgića. Unutrašnjost crkve uređuje se po projektu T. Štrausa. Po njegovu su nacrtu izrađene klupe (1990.), te na pobočnoj strani crkve (istok) probijena nova vrata. Meštrovićev brončani kip sv. Ante Padovanskoga (replika kipa koji se nalazi u crkvi sv. Ante u Beogradu) postavljen je iznad ulaznih vrata na pročelju crkve. Crkva ima orgulje od 27 registara (graditelj: Jenko, Ljubljana 1979.).

Izvori

Katoličke crkve u Bosni i Hercegovini
Bugojno

Crkva sv. Ante Padovanskog u Bugojnu


Un escape room este un joc de aventură în care jucătorii sunt blocați într-o cameră și trebuie să utilizeze elemente ale camerei pentru a rezolva o serie de puzzle-uri și să evadeze sau să îndeplinească o misiune într-un termen stabilit. Jocurile sunt versiuni fizice ale jocurilor video "Escape Rooms". Jocurile sunt stabilite într-o varietate de locații fictive, cum ar fi celule de închisoare, temnițe, templem, birouri, stații spațiale, etc. și sunt populare ca exerciții de team building.

Cea mai veche cameră se pare că a fost creată în 2006 deși informațiile nu sunt foarte exacte pe acest subiect, Escape Rooms a devenit popular în Statele Unite ale Americii, Japonia, Taiwan, Canada, Israel și China continentală în anii 2010. Primii operatori de escape rooms în locații permanente au fost deschise pentru prima dată în Asia și mai târziu a urmat în America de Nord, Europa, Australia, Noua Zeelandă, Rusia și America de Sud.

Jocuri

Escape room


Coagularea este procesul prin care sângele se transformă din stadiul de lichid într-un gel, numit cheag (sau tromb). Coagularea este rezultatul hemostazei, un proces foarte complex care implică activarea, adeziunea și agregarea plachetară (a trombocitelor) dar și formarea unei rețele de fibrină. Stările patologice ale coagulării pot să se manifeste ori prin hemoragie (sângerare), ori prin tromboză.

Coagularea are loc, din punct de vedere biochimic, în momentul precipitării fibrinogenului, care se transformă în fibrină, o substanță insolubilă care formează o rețea. Până în acest punct, au loc diverse reacții enzimatice în cascadă, fiecare având un rol important pentru formarea în final a rețelei de fibrină. Un rol important îl joacă, printre altele, și trombina, rețeaua formându-se în prezența ei.

Farmacologie
Medicamentația cea mai frecventă este reprezentată de anticoagulante și antiagregantele plachetare. Anticoagulante pot fi: heparină și warfarină, iar antiagregante plachetare pot fi: aspirină, abciximab, dipiridamol, ticlopidină, clopidogrel, ticagrelor și prasugrel.

Factori ai coagulării

Vezi și
Anticoagulant

Referințe

Hemostază și coagulare
Traumatologie

Coagulare


Virginia Elizabeth Marshall ( 1918 - 30 janvier 1982), également connue sous le nom de Little Virginia Marshall, était une enfant actrice américaine à l'ère du cinéma muet entre 1924 et 1930.

Filmographie

 1924: Romance of the Wasteland
 1925: Lazybones
 1925: Daddy's Gone A-Hunting
 1925: An Enemy of Men
 1926 : Silence
 1926: My Own Pal

Notes et références

Liens externes

Actrice américaine
Naissance en octobre 1918
Naissance à Dallas
Décès en janvier 1982
Décès à Hemet
Décès à 63 ans
Enfant acteur américain

Virginia Marshall


Inden for sandsynlighedsregning og statistik er multivariat analyse et begreb der bruges om metoder til at undersøge flere egenskaber der observeres på samme datagrundlag.

Multivariat analyse inkluderer:
 design af kapacitet (også kendt som kapacitetsbaseret design)
 invers design, hvor enhver variabel kan behandles som en uafhængig variabel
 Analyse af Alternativer, et udvalg af koncepter til at opfylde en kundes behov
 analyse af koncepter i forhold til at ændre scenarier
 identifikation af kritiske design-drivere og korrelation af hierakisk niveauer

Sandsynlighedsregning
Statistik

Multivariat analyse


Samer steht für:

 Samer, französische Gemeinde im Département Pas-de-Calais
 ein historischer Beruf, siehe Säumer
 Hans Samer (1948–2012), österreichischer Roma-Musiker

Siehe auch:
 Samern
 Sammer

Samer (Begriffsklärung)


Die Rektoratskirche St. Elisabeth ist die frühere Pfarrkirche St. Lorenzen und steht an der Völkermarkter Straße in Klagenfurt.
Der Weihetitel der Kirche ist St. Lorenz, das Patrozinium St. Elisabeth.

Geschichte
Die Kirche wurde 1720 bis 1732 als Konventkirche des Elisabethinenklosters erbaut und wurde durch Erzherzogin Marianne, die von 1768 bis zu ihrem Tod 1789 in der jetzigen bischöflichen Residenz lebte, gefördert. 1784 wurde der Sakralbau Vorstadtkirche und 1853 selbstständige Pfarrkirche. 2010 hob Bischof Alois Schwarz die Pfarre auf und gliederte sie in die Dompfarre ein.

Baubeschreibung
Die Kirche ist ein genordeter, barocker längsachsiger Zentralbau über kreuzförmigen Grundriss. Das nüchterne Äußere der Kirche wird durch den Turm mit einem geschwungenen Spitzhelm an der Südwestecke dominiert. Über dem ehemaligen südseitigen Eingangsportal im Giebelfeld eine Rocaille und die Jahreszahl 1730 zu sehen.

Der ursprünglich wohlproportionierte Innenraum ist durch die vergrößerte flachtonnenunterwölbte Orgelempore und den dreijochigen Chor, welcher 1962 um zwei Joche verlängert wurde, in seiner Wirkung beeinträchtigt. Im Chor und im Bereich der Orgelempore erhebt sich ein Tonnengewölbe mit Stichkappen. Das kuppelige Patzlgewölbe im Mittelquadrat bemalte 1890 Josef Veiter mit der Marienkrönung und den vier Evangelisten. Reich verkröpftes Gesims auf Pilastern, Blendarkaden und Mauervertiefungen gliedern die Wände. Die kurzen Kreuzarme des Langhauses sind tonnengewölbt. Drei hohe rundbogige Fenster mit darüber befindlichen Lünettenfenster an der Chorwestwand und vier rundbogige bzw. segmentbogige Fenster an der Südwand belichten den Kirchenraum.

Einrichtung

Der wandfüllende, flache Hochaltar von 1784 trägt ein 1778 von einem Knoller gemaltes Kreuzigungsbild und ein von Josef Veiter restauriertes Oberbild mit dem Martyrium des heiligen Laurentius. Der als Kuppelbau mit Säulen ausgeführte spätbarocke Tabernakel zeigt an der Tür ein Relief mit der Kreuzabnahme. Seitlich sind zwei um 1700 entstandene Reliquienbehälter mit Miniaturbildern der Apostelfürsten Petrus und Paulus in reichen Aktanthusrahmen aufgestellt. Die beiden großen, knienden Engel schuf 1786 Michael Zill.

Die beiden Seitenaltäre mit Säulen und Voluten entstanden um 1730. Der linke Seitenaltar zeigt die Bilder der Kreuzabnahme und des heiligen Josefs sowie seitlich die Statuen der heiligen Petrus und Paulus und im Aufsatz die heiligen Dominikus, Franziskus und Raphael. Der Glasschrein von 1749 birgt Gebeine der heiligen Klara. Das Altarblatt des rechten Seitenaltars mit der Almosen spendenden heiligen Elisabeth malte 1884 Josef Veiter, das Aufsatzbild zeigt die heilige Anna mit Maria. Die Altarfiguren stellen König David und wohl den heiligen Leonhard sowie im Aufsatz die heiligen Monika, Klara und einen Engel dar.

An der Ostwand ist eine barocke Konsolenfigur des heiligen Johannes Nepomuk von 1729 angebracht. Der Taufstein im Chor trägt einen klassizistischen Holzaufsatz und eine Täufergruppe. In der 1786 im Auftrag der Erzherzogin Marianne erbaute Gruft befindet sich eine um 1780 entstandene vierfigurige Kreuzigungsgruppe aus Blei, die Balthasar Ferdinand Moll zugeschrieben wird.

Literatur
 Georg Dehio (Begr.), Gabriele Russwurm-Biró (Bearb.): Kärnten (Die Kunstdenkmäler Österreichs). Anton Schroll, Wien 2001, ISBN 3-7031-0712-X, S. 363 f.

Weblinks

 Webseite der Kirche

Klagenfurt,St. Elisabeth
Kirchengebäude in Klagenfurt am Wörthersee
Erbaut in den 1730er Jahren
Klagenfurt
Klagenfurt
Barockbauwerk in Kärnten
Klagenfurt
Dekanat Klagenfurt-Stadt
Baudenkmal (Kärnten)

Rektoratskirche St. Elisabeth (Klagenfurt)


An Glomera platypetala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Glomera platypetala in nahilalakip ha genus nga Glomera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Glomera

Glomera platypetala


Venusberg-Bonn, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Bonn kentine bağlı semt. 4,22 km² yüzölçümüne sahip Venusberg'de 1998 yılı sayımına göre yaklaşık 2.200 kişi yaşamaktadır. Bonn'un seçkin semtleri arasında kabul edilen Venusberg'de Heinrich Lübke, Walter Scheel, Ludwig Erhard, Willy Brandt ve Herbert Wehner gibi ünlüler ikamet etmiştir. Geniş bir alana yayılan üniversite klinikleri, semtin önde gelen kurumlarındandır.

Dış bağlantılar
 Venusberg Rehberi
 Bonn Üniversitesi Tıp Fakültesi Klinikleri

Bonn'un ilçe ve semtleri

Venusberg-Bonn


Forgotten Lores er íslensk rapphljómsveit. Sveitin hefur gefið út tvær breiðskífur, Týndi hlekkurinn (2003) og Frá heimsenda (2006), en sú síðarnefnda hlaut tilnefningu til Íslensku tónlistarverðlaunanna árið 2007 sem hljómplata ársins.

Meðlimir
 Ársæll Þór Ingvason (Intro)
 Baldvin Þór Magnússon (Class B)
 Benedikt Freyr Jónsson (Benni B-Ruff)
 Birkir Björns Halldórsson (Byrkir B)
 Kristinn H. Sævarsson (Diddi Fel)

Útgefið efni

Breiðskífur
 Týndi hlekkurinn (2003)
 Frá heimsenda (2006)

Tilvísanir

Tenglar
 Forgotten Lores á Facebook

Íslenskar hljómsveitir
Íslenskir rapparar

Forgotten Lores


Die Purpur-Deutzie (Deutzia purpurascens) ist ein kleiner Strauch mit überhängenden Zweigen und weißen, außen rot überlaufenen Blüten aus der Familie der Hortensiengewächse (Hydrangeaceae). Das natürliche Verbreitungsgebiet der Art liegt im Westen Chinas. Sie wird selten als Zierstrauch gepflanzt.

Beschreibung
Die Purpur-Deutzie ist ein 1 bis 2 Meter hoher Strauch mit überhängenden, dünnen Zweigen. Die Blüten tragenden Zweige sind 5 bis 12 Zentimeter lang und zwei- bis vierblättrig. Die Laubblätter haben einen 2 bis 6 Millimeter langen Stiel. Die Blattspreite ist einfach, breit eiförmig-lanzettlich oder eiförmig-länglich, 4 bis 9,5 Zentimeter lang und 2 bis 2,8 Zentimeter breit, dünn ledrig bis häutig, lang zugespitzt oder selten spitz, mit gerundeter oder breit keilförmiger Basis und fein gesägtem Blattrand. Die Blattoberseite ist rau und locker mit drei- bis fünfstrahligen Sternhaaren mit zentralem Härchen besetzt; die Unterseite ist grünlich und mit vier- bis acht-, selten zehnstrahligen Sternhaaren besetzt, die Sternhaare auf den Blattadern haben zusätzlich mittig angeordnete Härchen.

Die Blütenstände sind 4 bis 6 Zentimeter lange und 5 bis 7 Zentimeter durchmessende, schirmförmige Trugdolden aus drei bis zwölf 2 Zentimeter breiten Blüten. Der Blütenstiel ist 0,5 bis 3 Zentimeter lang. Der Blütenbecher ist bei einem Durchmesser von etwa 4 Millimetern 2,5 bis 3,5 Millimeter lang. Die Kelchzipfel sind lanzettlich oder länglich lanzettlich, ledrig und 4 bis 4,5 Millimeter lang. Die Kronblätter sind weiß und außen lebhaft rot überlaufen, länglich oder verkehrt-eiförmig, 1,2 bis 1,7 Millimeter lang, 5 bis 8 Millimeter breit, mit stumpfer Spitze. Die äußeren Staubblätter sind 5 bis 8 Millimeter lang, die Zähne der Staubfäden reichen über die Staubbeutel hinaus und die Staubbeutel sind gestielt und länglich. Die inneren Staubblätter sind kürzer als die äußeren, die Staubfäden sind an der Spitze zweilappig und die Staubbeutel wachsen außen etwa in der Mitte der Staubfäden. Die drei oder vier Griffel sind etwas kürzer bis gleich lang wie die Staubblätter. Die Kapselfrüchte sind halbkugelförmig und haben Durchmesser von etwa 4,5 Millimeter. Die Kelchzipfel bleiben zurückgebogen an den Früchten erhalten. Die Purpur-Deutzie blüht von April bis Juni, die Früchte reifen von Juni bis Oktober.

Vorkommen und Standortansprüche
Das natürliche Verbreitungsgebiet liegt in der gemäßigten Zone Chinas in der Provinz Sichuan, im Südosten von Xizang und in Yunnan. Die Purpur-Deutzie wächst in Dickichten in 2600 bis 3500 Metern Höhe auf frischen, schwach sauren bis schwach alkalischen, sandig-lehmigen bis lehmigen, mäßig nährstoffreichen Böden an sonnigen bis lichtschattigen Standorten. Die Art ist wärmeliebend und meist frosthart.

Systematik
Die Purpur-Deutzie (Deutzia purpurascens) ist eine Art aus der Gattung der Deutzien (Deutzia). Sie wird der Familie der Hortensiengewächse (Hydrangeaceae) in der Unterfamilie Hydrangeoideae und der Tribus Philadelpheae zugeordnet. Die Art wurde 1894 von Louis Henry erstmals gültig wissenschaftlich als Deutzia discolor var. purpurascens (Basionym) beschrieben. Alfred Rehder erkannte ihr 1911 Artstatus zu. Das Artepitheton purpurascens kommt aus dem Lateinischen und bedeutet "sich purpurrot verfärbend".

Verwendung
Die Purpur-Deutzie wird manchmal wegen ihrer Blüten als Zierstrauch verwendet.

Nachweise

Literatur

 Andreas Roloff, Andreas Bärtels: Flora der Gehölze. Bestimmung, Eigenschaften und Verwendung. Mit einem Winterschlüssel von Bernd Schulz. 3., korrigierte Auflage. Eugen Ulmer, Stuttgart (Hohenheim) 2008, ISBN 978-3-8001-5614-6, S. 265.

 Helmut Genaust: Etymologisches Wörterbuch der botanischen Pflanzennamen. 3., vollständig überarbeitete und erweiterte Auflage. Nikol, Hamburg 2005, ISBN 3-937872-16-7 (Nachdruck von 1996).

Einzelnachweise

Weblinks

Hortensiengewächse
Ziergehölz

Purpur-Deutzie


Statele Unite ale Insulelor Ioniene sau Ionice (în  -Inoménon Krátos ton Ioníon Níson; în ) a fost un protectorat statal și amical al Regatului Unit între 1815 și 1864. A fost statul succesor al Republicii Septinsulare .                     A acoperit teritoriul celor șapte Insule Ionice (Corfu, Zakynthos, Ithaca, Paxoi, Cythera / Cerigo, Leucas, Cephalonia), în Grecia modernă, și a fost cedată Greciei ca dar al Regatului Unit regatului Greciei, noul rege fiind George I , după Rezoluția pentru unirea cu Grecia propusă de Partidul Radicalilor.

Istorie

Republica Septinsulară
Înainte de Războaiele Revoluției franceze, Insulele Ionice făceau parte din Republica Veneția. Când Tratatul de la Campo Formio din 1797 a dizolvat Republica Veneția, aceste insule au fost anexate Republicii Franceze. Între 1798 și 1799, francezii au fost izgoniți de o forță comună ruso - otomană. Forțele de ocupație au fondat Republica Septinsulară, care s-a bucurat de o independență relativă sub suzeranitatea nominală otomană și controlul rusesc din 1800 până în 1807.

Insulele Ionice au fost apoi ocupate de francezi după tratatul de la Tilsit. În 1809, Anglia a învins flota franceză de la insula Zakynthos pe 2 octombrie și a capturat Kefalonia, Kythira și Zakynthos. Britanicii au luat Lefkada în 1810. Insula Corfu a rămas ocupată de francezi până în 1814.

Protectorat britanic
Congresul de la Viena a convenit să plaseze Insulele Ionice sub "protecția amicală" exclusivă a Angliei. În ciuda administrației militare britanice, Imperiului Austriac i s-a garantat statutul comercial egal cu cel al Marii Britanii. Aranjamentul a fost formalizat odată cu ratificarea "Constituției Maitland", la 26 august 1817, care a creat federația celor șapte insule, cu locotenentul-general Sir Thomas Maitland ca prim "Înalt Comisar al Insulelor Ionice".

Unirea cu Grecia
Câțiva ani mai târziu, au început să se formeze grupuri de rezistență. Deși energia lor în primii ani a fost îndreptată spre sprijinirea grecilor în revoluția împotriva turcilor, în curând au început să se îndrepte împotriva britanicilor. Partidul radicalilor (în greacă: Partidul Rizospaston (Ριζοσπαστών)), fondat în 1848, a fost împotriva ocupației britanice a Insulelor Ionice și în favoarea unirii cu Grecia.             În septembrie 1848 au avut loc ciocniri cu armata britanică în Argostoli și Lixouri din Cefalonia, ceea ce a dus la o anumită relaxare a legilor și a libertății presei. Unirea cu Grecia a fost acum un scop declarat, iar până în 1849, o agitație crescândă a avut ca rezultat și mai multe ciocniri. Cei douăzeci și unu de instigatori au fost spânzurați, alți 34 au fost închiși și 87 biciuiți.

La 26 noiembrie 1850, deputatul Radical John Detoratos Tipaldos a propus în parlament rezoluția pentru unirea Insulelor Ionice cu Grecia, semnată de Gherasimos Livadas, Nadalis Domeneghinis, George Tipaldos, Franghiskos Domeneghinis, Ilias Zervos Iakovatos, Iosif Momferatos, Telemahus Paizis, Ioannis Tipaldos, Agghelos Sigouros-Dessylas, Hristodoulos Tofanis. Marea Britanie a răspuns cu persecuții, arestări, închisori și exil. În 1862, partidul a fost împărțit în două facțiuni, Partidul Radical Unic și Partidul Radical Real.

La 29 martie 1864, reprezentanții Marii Britanii, Greciei, Franței și Imperiul Rus au semnat Tratatul de la Londra, prin care s-a ratificat transferul suveranității către Grecia; aceasta a fost menită să susțină domnia regelui George I al Greciei nou instalat. Astfel, la 28 mai, prin proclamația făcută de Lordul Înalt Comisar, Insulele Ionice au fost unite cu Grecia.

Limbile
Conform celei de-a doua constituții a Republicii (1803), limba greacă era prima limba oficială, spre deosebire de situația din Republica Septinsulară (sau Heptinsulară).  Italiana era totuși încă în uz, în principal, în scopuri oficiale pe vremea Republicii Venețiene. Singura insulă în care italiana venețiană avea o răspândire mai largă a fost Cefalonia, unde un număr mare de oameni au adoptat limba italiană venețiană ca prima lor limbă.

Statele

Statele Unite ale Insulelor Ionice erau o federație. Aceasta a inclus șapte state insulare, fiecare având alocat un număr de locuri în Senatul Ionian:

Guvernare

Administrația britanică era sub îndrumarea unui Lord Înalt Comisar, numit de monarhul britanic la recomandarea guvernului britanic. În total, zece bărbați au servit în această calitate, printre care William Gladstone, în calitate de Lord Înalt Comisar Extraordinar (în biroul 1858-1859).

Insulele Ionice au avut un parlament legislativ bicameral, intitulat "Parlamentul Statelor Unite ale Insulelor Ionice", compus dintr-o Adunare Legislativă și un Senat.

Constituția din 1818 a instituit de asemenea o Înaltă Curte de Apel numită Consiliul Suprem de Justiție al Statelor Unite ale Insulelor Ionice, al cărei președinte urma să fie cunoscut sub numele de Judecător șef, care ar fi avut precedență imediat după președintele Senatului.

Note

Surse

Legături externe

 The Constitution in Italian

Statele Unite ale Insulelor Ioniene


බ්ලොගර්(සේවාව)

බ්ලොගර් බ්ලොග්-වෙබ්ලොග් මෘදුකාංග | ප්‍රකාශන, බහු-පරිශීලක බ්ලොග් මගින් කාලය මුද්‍රාව තැබූ සටහන් සහිතව සේවා සපයයි. එය 2003දී ගූගල් විසින් මිලට ගත් Pyr Labs විසින් එය සංවර්ධනය කරන ලදී. බ්ලොග් ගූගල් විසින් සේවාව ලබා දෙනු ලබන අතර, පොදුවේ උප වසමක් මඟින් මෙයට පිවිසිය හැක. blogspot.com. )

ආශ්‍රිත

ගූගල් සේවාවන්

බ්ලොගර්(සේවාව)


Outremeuse es el nombre de una isla fluvia y un barrio en la ciudad de Lieja, Bélgica. En valón; Dju d'la Mouse (más allá del Mosa), o simplemente Djud'la. Administrativamente es parte de la provincia de Lieja, en la región Valona al sur de Bélgica.
Es una de las zonas más antiguas y populares de la ciudad, modernizada en el , no ha cambiado su apariencia hasta las primeras décadas del .

Véase también
 Provincia de Lieja
 Geografía de Bélgica

Referencias

 BOUSSART Jen-Denis, in La Vie Liégeoise, t.4, Echevinat du Commerce et des Classes Moyennes, Liège, 1974.
 GOBERT Théodore, Liège à travers les âges, Les rues de Liège, 12 vol, 1975-1978

Enlaces externos
 Mapa de Localización

Outremeuse
Provincia de Lieja
Lieja

Outremeuse


Zebra trkačica (engl. Racing Stripes) je američki športski film iz 2005. godine, kojeg su producirali Warner Bros. Pictures i Summit Entertainment.

Sažetak

Glasovi

Ostali glasovi:
 Zoran Gogić
 Bojan Navojec
 Ana Marija Bokor
 Alisa Erceg
 Ranko Tihomirović
 Lovro Krnić
 Marin Kraljev

 Prijevod i adaptacija: Ana Sabljak
 Režija sinkronizacije: Ivana Vlkov Wagner
 Tonska sinkronizacija i remix: ATER Studio
 Tonski snimatelj - mixer: Mario Krnić
 Dolby Digital mastering: GAMA studio
 Ton majstor: Davor Omerza
 Obrada i produkcija: Duplicato Media d.o.o.
Američki filmovi

Filmovi 2000-ih

Zebra trkačica


Josephine Park (født 10. april 1987) er en dansk skuespillerinde. Hun er uddannet på Skuespillerskolen ved Århus Teater i 2014.

Hun har medvirket i både film og tv-serier, bl.a. filmen Lev stærkt (2014), Dicte (2013), Arvingerne II (2015), Doggystyle (2018), Skruk (2022) og Sygeplejersken (2023).

I 2019 og året efter vandt hun en Robert-pris for årets kvindelige birolle for sin rolle som Jose i DR3-serien Doggystyle. I 2022 modtog hun Ove Sprogøe Prisen.

Udvalgt filmografi

Film

Tv-serier

Referencer

Eksterne henvisninger

Filmskuespillere fra Danmark
Tv-skuespillere fra Danmark

Josephine Park


Violeta del Carmen Parra Sandoval (14 Ekim 1917 - 5 Şubat 1967), Şilili bir folk müziği sanatçısı.

Şili'nin güneyinde, Chillán eyâletinde, San Carlos adında küçük bir şehirde doğmuştur. Gracias a la vida şarkısı Dünyaca ünlüdür.

Babası müzik öğretmenidir. Kendisinin gitarla eşlik ettiği annesinden, Şili geleneksel halk müziği şarkıları dinlemiştir. Çocukluğu boyunca Parra, sekiz kardeşiyle birlikte, taşrada yoksulluk içinde yaşar. Yüzündeki derin yaralar, çocukluğunda yaşadığı çiçek hastalığı yüzündendir. Dokuz yaşındayken Parra, gitar ve şarkı söylemeyi öğrenirken, henüz on iki yaşında kendine ait ilk şarkılarını besteler. Santiago 'daki bir devlet okulunda öğretmenlik öğrenimi görür. Bu zaman diliminde bolero, corrido ve tonadalar bestelerken, barlarda, küçük dans salonlarında ve sirklerde sahneye çıkar.

1952 yılında Luis Cereceda ile evlenir, Isabel ve Ángel isimli iki çocuk Dünya'ya getirir ve müzik çalışmalarının büyük kısmını onlarla beraber gerçekleştirir.

Diskografi
 El caleuche, Judas
 El buen consejo, Entrégame la cabulla
 Que rica cena, La cueca del payaso
 A mi casa llega un gato, Ciento cincuenta pesos
 Es imposible, Luis ingrato
 Qué pena siente el alma, Verso por el fin del mundo
 Casamiento de negros, Verso por padecimiento
 Verso por matrimonio, La Juana Rosa
 El palomo, Verso por ponderación
 Verso por despedida a Gabriela, Verso por el padecimiento de Gabriela
 El joven Sergio, Canto a lo divino, Anticueca Nº 1, Anticueca Nº 2, Tres palabras, Travesuras
 Ven acá, regalo mío, En los altos de Colombia
 Camanchaca, El moscardón, Tocata y fuga, Galambito Temucano
 Aquí se acaba esta cueca, Ausencia, Miren como corre el agua, Versos por el Apocalipsis, Parabienes de novios, Casamiento de negros, Dicen que el ají maúro
 La refalosa, Paimiti, El palomo, Viva Dios, Viva la virgen, Cantos a lo divino, Meriana
 Violeta Parra Vol. I
 Violeta Parra Vol. II
 cantos de Chile
 Violeta ausente
 Viola Chilensis
 la jardinera
 cantos campesions
 el hombre con su razón
 décimas y centecimas
 cantos campesinos
 las últimas composiciones de Violeta Parra
 las alturas
 20 grandes exitos
 folklore de Chile Vol. 3
 folklore de Chile Vol. 4
 folklore de Chile Vol. 5
 el folklore y la pasión
 canto y guitarra
 un río de sangre
 Violeta Parra - Run run se fue pal norte

1917 doğumlular
Bío-Bío bölgesi doğumlular
1967 yılında ölenler
Şilili komünistler
Şilili gitaristler
Şilili folk şarkıcılar
Şili'de ateşli silahtan ölenler
Şilili besteciler
Şilili kadın şarkıcılar
20. yüzyılın şarkıcıları
Şilili şarkıcı-şarkı yazarları
İntihar eden şarkıcılar
Şilili otobiyograflar
Şilili halkbilimciler
Parra ailesi
20. yüzyıl kadın şarkıcıları

Violeta Parra


Xymene es un género de gasterópodos, marinos de la familia Muricidae. Se encuentran en Nueva Zelanda.

Especies
En el género Xymene se incluyen:
 Xymene ambiguus (Philippi, 1844)
 Xymene aucklandicus (E. A. Smith, 1902)
 Xymene convexus (Suter, 1909)
 Xymene erectus (Suter, 1909)
 Xymene gouldi (Cossmann, 1903)
 Xymene huttoni (Murdoch, 1900)
 Xymene mortenseni (Odhner, 1924)
 Xymene plebeius (Hutton, 1873)
 Xymene pulcherrimus (Finlay, 1930)
 Xymene pumilus (Suter, 1909)
 Xymene pusillus (Suter, 1907)
 Xymene teres (Finlay, 1930)
 Xymene traversi (Hutton, 1873)
 Xymene warreni Ponder, 1972

Referencias

 Powell A W B, New Zealand Mollusca, William Collins Publishers Ltd, Auckland, New Zealand 1979 ISBN 0-00-216906-1
   W.F. Pondser, A review of the genus Xymene Iredale of New Zealand (Mollusca: Muricidae), Journal of the Royal Society of New Zealand, 1972, vol. 2 (4), pp. 471-499

Enlaces externos

Xymene


Boyabat, Sinop iline bağlı, Türkiye'nin Karadeniz Bölgesi'nde yer alan bir ilçedir. İsmi (Boy-Abat) geniş, düz bakımlı arazi anlamına gelmektedir.

Etimoloji
Boy, uzunluk, kabile, soy, aşiret; abat, mağrur ya da imar edilmiş anlamına gelse de, bir zamanlar İslam ve Hristiyan dünyasının sınırında bir "Serhat boyu kalesi" olduğundan adının Boy-Abad olarak yerleştiği sanılmaktadır. Bir başka söylentiye göre de ismi "Uzun ova" anlamındadır.

Tarih
İlçenin MÖ 600 yıllarında kurulduğu sanılmaktadır. İlçeyi ilk kuranların Kaşkalar olduğu tahmin edilmektedir.

Boyabat sırasıyla Gaşka, Hitit, Paflagonya, Lidya (M.Ö. 590), Pers (M.Ö. 548), Makedonya (M.Ö. 330), Pontus (M.Ö. 300), Roma (M.Ö. 60), Bizans (M.S. 390) egemenliklerine girmiştir.

M.Ö. 300 ve M.Ö. 60 arası Pontus Krallığı'nın batı, değişik Yunan, Makedon devletlerinin ve daha sonra Roma imparatorluğu'nun batı sınırı olarak hizmet gören ve şehre hakim büyük bir kayalık tepe üzerine o dönemde inşa edildiği tahmin edilen, Boyabat Kalesi zaman içinde şehrin öneminin artmasına ve gelişmesine büyük katkı sağlamıştır.

Boyabat'ın ilk defa Türklerin eline geçmesi 1071 Malazgirt Savaşı'ndan sonra olmuştur. Osmanlı İmparatorluğu'nun himayesine girmesi ise Fatih Sultan Mehmet'in Trabzon Rum İmparatorluğu'nu teslim almasıyla gerçekleşmiştir. 1924 yılında il olan Sinop'a bağlanarak Şehrin en büyük ilçesi konumuna gelmiştir. İlçede Osmanlı Devleti'nden kalma birçok eser vardır. Akmescit Camii, şu anda harebe halinde olan Çay Mahallesindeki Medrese, Daylı Türbesi, AşıklıTekke Türbesi, Büyük Cami, Bekir Paşa Su Kanalı vs. İlçe Cumhuriyet döneminde Sinop iline bağlı bir ilçe olurken gelişmesini de hızla sürdürmektedir.

Konum
Boyabat; doğuda Durağan, batıda Hanönü-Taşköprü, kuzeyde Ayancık-Sinop Gerze ve Erfelek, güneyde Saraydüzü - Kargı İlçeleriyle çevrilidir. Arazi 2., 3., 4. jeolojik zamanda oluşmuştur. Arazi, yüksek dağ dizilerinden oluşmuştur. Çöküntüler ve sel yarıkları da dikkati çekmektedir. İlçeden Kızılırmak'ın kolu olan Gökırmak geçmektedir.

Ekonomi

İlçe ekonomisi, sanayi, tarım, hayvancılık ve orman ürünlerinden oluşmaktadır.
İlçede, 30450 ha tarım arazisi mevcut olup, bunun %50'si tarla bitkileridir. Başlıca tarım ürünleri; buğday, arpa, çeltik, fasulye, şeker pancarıdır. Boyabat tarım ürünü olarak pirinciyle tanınmıştır.
İlçede, 100296 hektar orman arazisi vardır. Orman ürünleri; 14000 m³ tomruk, 350 m³ tel direk, 3500 m³ maden direk, 13000 m³ kâğıtlık odun, 18350 m³ lift-yonga odun, 6500 m³'te yakacak odundur.

İlçede, 33000 koyun, 650 saf kültür sığır, 6700 kıl keçisi, 11500 kültür melezi sığır, 320 tiftik keçisi, 8700 yerli sığır, 1050 manda, 260 at, 145 katır ve 1040 eşek bulunmaktadır.

İlçede sanayi kuruluşlarınca (Toprak Sanayi) üretilen mallar ticaret alanında önemli yer tutar. Haftada iki defa kurulan pazar, ilçe çevresinde üretilen ürünlerin değerlendirilmesinde önemli rol oynamaktadır. İlçede, Devlet ve Özel sektöre ait 6 adet banka şubesi vardır. Bunlar T.C. Vakıfbank, T.C. Ziraat, Halk Bankası, Türkiye İş Bankası, Denizbank ve Akbank'tır. Sanayi ve Ticaret Odası mevcuttur. 20 adet Tarımsal Kalkınma Kooperatifi, 22 adet Tarımsal Sulama Kooperatifi, 63 adet Yapı Kooperatifi, 2 adet Tüketim Kooperatifi, 4 adet Motorlu Taşıt Kooperatifi, 1 adet Küçük Sanayi Sitesi Kooperatifi, 1 adet Esnaf ve Sanatkârlar Kefalet Kooperatifi mevcuttur.

Mimari

Saat kulesi

Boyabat Kalesi karşısındaki park içerisinde bulunan kule 1982 ile 1983 yıllarında inşa edilmiş çokgen gövdeli ve minare görünümündedir.

Nüfus ve demografi

Şehir nüfusunun çoğunu zamanında köylerden veya şehir merkezinden göç eden ve emeklilik sonrası geri dönen kesim oluşturur. 2000'li yıllardan sonra ilçe belediyesi şehirde gelenekselleşen panayırın yanına tiyatro festivalini de ekleyerek şehirdeki kültürel etkinlikleri arttırmaya çalışmaktadır.

Sağlık
İlçede 1950 yılında 20 yataklı sağlık merkezi olarak faaliyetine başlayan, günümüzde B Hizmet sınıfı kriterlerini karşılayan, 145 yataklı bir adet devlet hastanesi bulunmaktadır. Hastane Zincirlikuyu mahallesindeki yerinden Çamlıca mahallesine 1998 yılında taşınmıştır.

Dış bağlantılar
 https://www.boyabatgazetesi.com/?start_from=&ucat=1&subaction=showfull&id=1522477690&archive=1534800839&

Kaynakça

Boyabat


Dubovec este o comună slovacă, aflată în districtul Rimavská Sobota din regiunea Banská Bystrica, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 537 de locuitori. Se învecinează cu Šimonovce, Širkovce și .

Istoric
Localitatea Dubovec este atestată documentar din 1260.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Dubovec, Slovacia


Justin Anthony Knapp (n. 18 noiembrie 1982) cunoscut în mediul online după numele de utilizator Koavf, este un utilizator Wikipedia american, originar din Indianapolis, Indiana, care este primul om din lume care a contribuit cu peste un milion de editări la Wikipedia (versiunea în engleză). Până în iulie 2015, Knapp a acumulat aproape 1,5 milioane de editări pe Wikipedia. Conform situației din august 2015, el era Nr. 1 în clasamentul celor mai activi contributori la Wikipedia (în engleză) din toate timpurile.

Viața și cariera

Educație
Knapp a absolvit Covenant Christian High School din Indianapolis, Indiana, unde a fost admis în 1997. A susținut doctorate în filosofie și științe politice la Indiana University – Purdue University Indianapolis. În 2013 el urma și specializarea în asistență medicală la Indiana University.

Wikipedia

Knapp și-a anunțat editarea cu numărul un milion pe Wikipedia pe 19 aprilie 2012. La acel timp, el avea o medie de 385 de editări pe zi de la înregistrarea sa pe Wikipedia în martie 2005. Numele său de utilizator pe Wikipedia, Koavf, a fost ales ca acronim pentru "King of all Vext Fans" (în traducere: "Regele tuturor fanilor Vext"), cu referire la un concurs în care Knapp a participat pentru cartea de comicsuri Vext în anii 1990. Knapp a contribuit semnificativ la bibliografia lui George Orwell pe Wikipedia în engleză, și a acumulat multe editări fiind implicat în categorisirea articolelor despre albume în structura de categorii a Wikipediei. În 2012, co-fondatorul Wikipedia Jimmy Wales l-a felicitat pe Knapp pentru munca sa și i-a acordat cea mai mare distincție de pe site declarând că 20 aprilie ar fi Ziua lui Justin Knapp (Justin Knapp Day). Într-un interviu din 2014 pentru Business Insider, Knapp a spus că "nu există o zi tipică" în legătură cu activitatea sa pe Wikipedia, și că o mare parte din editările sale sunt ajustări minore de stil și corectarea unor greșeli tipografice. El a mai afirmat că declinul numărului de redactori Wikipedia "nu neapărat este o problemă".

Pe 21 iulie 2014, activitatea sa pe Wikipedia a fost subiectul unei întrebări la quiz show-ul BBC University Challenge.

Activism
În 2005, la cea de-a șaizecea Adunare Generală a ONU, Knapp a luat partea poporului Sahrawi și a vorbit despre situația de atunci din Sahara Occidentală. De asemenea, el a luat parte la organizarea comunității pentru marșul Restore the Fourth din 2013.

Altele
În afară de activitatea sa pe Wikipedia, Knapp a avut câteva joburi, printre care și livrator de pizza, lucrător la un magazin alimentar și o linie fierbinte de asistență telefonică în timp de criză.

Referințe

Legături externe

 "Seven Years, One Million Edits, Zero Dollars: Wikipedia's Flat Broke Superstar"
 "Justin Knapp Becomes Wikipedia Legend With One Million Edits"
 "Justin Knapp: One man, one million Wikipedia edits"
 "Week in Wiki out: Hoosier is top contributor to online encyclopedia"

Nașteri în 1982
Activiști americani
Americani în viață
Oameni din Indianapolis
Utilizatori Wikipedia

Justin Knapp


Full House  es una serie de televisión surcoreana emitida durante 2004 y protagonizada por Song Hye Kyo, Bi Rain, Han Eun Jung y Kim Sung Soo.

Fue trasmitida por KBS 2TV desde el 14 de julio, hasta el 2 de septiembre de 2004, con una extensión final de 16 episodios emitidos los miércoles y jueves a las 21:50 (KST). Está basada en el manhwa del mismo nombre, escrito por Won Soo Yeon. Fue un gran éxito y se convirtió en una de las series pioneras en mostrar la cultura coreana a nivel mundial, conocida como Hallyu.

Argumento
Han Ji Eun (Song Hye Kyo) es una aspirante a escritora con una vida tranquila, vive sola en su amada 'Full House' (nombre que le puso su papá a la casa), sus dos amigos la embarcan de vacaciones a China. En China, ella tuvo que pasar de todo para poder regresar a Corea, y es gracias a un famoso actor llamado Lee Young Jae (Bi Rain) que de muy mala gana la ayuda. Al llegar descubre que sus amigos vendieron su casa y que le robarón todos sus ahorros, y sin imaginarse que el nuevo dueño de Full House es Lee Young Jae.

Lee Young Jae, en un arrebato producto del despecho al ser rechazado por Kang Hye Won (Han Eun Jung) su amiga de infancia, decide proponerle matrimonio a Han Ji Eun quien aceptará casarse con él y fingir por seis meses, a cambio de que vuelva a ser de nuevo la propietaria de Full House y de una compensación económica. Pero todo se complica cuando Ji Eun empieza a enamorarse de su falso marido y que Kang Hye Won al sentirse rechazada por Yoo Min Hyuk (Kim Sung Soo), ahora busca consuelo en Lee Young Jae quien empezara a sentir celos debido al interés que muestra su amigo Lee Young Jae hacia su ahora esposa.

Reparto

Principales
 Song Hye Kyo como Han Ji Eun:
Ji-Eun es una chica optimista, alegre y leal a sus amigos. A pesar de ingenua y no muy inteligente, ella se muestra como un personaje con agallas y un buen corazón como se muestra en sus esfuerzos para ser escritora. Ella vive en una casa muy hermosa, llamada Full House, que heredó de sus padres. Sus únicos amigos antes de conocer a Young-Jae son Yang Hee-Jin y Shin Dong-Wook.

 Bi Rain como Lee Young Jae:
Young Jae es un actor coreano muy popular, especialmente con las chicas. A pesar de que parece ser egoísta y obstinado, sobre todo para mantener su orgullo, secreta sentimientos no correspondidos por su amiga de la infancia, Kang Hye Won. Pero más tarde, Young Jae se enamora de Ji Eun. Él también tiene una frágil relación con su padre, que es médico. Young Jae tenía una hermana que murió cuando era niña. A pesar de que puede ser egoísta, se preocupa profundamente por sus amigos.

 Han Eun Jung como Kang Hye Won:
Hae-Won es una amiga de la familia de Lee Young Jae, desde la infancia. Trabaja como diseñadora de modas y también con la gran mayoría de los diseños de ropa de Young Jae. Con una familia rica y atractiva apariencia, ella está acostumbrada a la atención de los hombres, pero ella sólo ha querido a Yoo Min Hyuk.

 Kim Sung Soo como Yoo Min Hyuk
Min Hyuk es un mujeriego. Él es inteligente, hábil y respetuoso, pero se mantiene separado de la mayoría de la gente debido a su estilo de vida. También es muy amigo de Young Jae, quien confía en él sus sentimientos por Han Ji Eun. Min Hyuk es vicepresidente de una compañía de medios de gran tamaño. Al igual que Hae won, es atractivo y se utiliza para la atención de las mujeres.

Secundario
 Jang Yong como Sr. Lee Padre de Young Jae.
 Sunwoo Eun-sook como Sra. Kim Madre de Young Jae.
 Kim Ji Young como Abuela de Young Jae.
 Lee Young Eun como Yang Hee Jin Amiga de Ji Eun.
 Kang Do Han como Shin Dong Wook Amigo de Ji Eun y marido de Yang Hee Jin.
 Im Ye Jin  como Dae Pyo Mánager de Young Jae.
 Ko Kyu-pil.

Producción

Lugares
Full House fue filmada en la zona Gwangyeok-si de Incheon. Situado cerca del Aeropuerto Internacional de Incheon, se puede llegar en un paseo en barco de diez minutos de Puerto Sammok a esta escapada tranquila a orilla del mar. A diferencia de otros lugares de rodaje en Corea, se trata de una casa real. Hecha principalmente de madera, la casa de esta serie, que es una casa de propiedad privada, cuesta aproximadamente el equivalente de un millón de dólares. La propiedad frente a la playa da a mar abierto, con vistas al elegante que podría ser utilizado en cualquier postal. Muchos fanes de la serie hacen una peregrinación a esta casa ya famosa. Algunos lugares cercanos de interés son Jogak y Park on Mondo Island, en donde un puente conecta con estas dos islas.

El primer episodio fue rodado en Shanghái cerca del Bund, y episodios posteriores se filmaron en algunas partes de Tailandia.

Banda sonora
En el año 2005, Sony Music Asia Entertainment lanzó a la venta un disco especial de soundtrack para los fanes de esta serie que tuvo un gran éxito, se hicieron 3 versiones para diferentes países y una de ellas incluía un DVD con 3 videos, entre ellos estaba el video musical de la canción I Think I Love You de Byul.

Lista de canciones:

Edición Normal (CD)

Edición Especial (CD+DVD)

DVD

A finales del 2005, Rain junto con Sony Music Asia Entertainment produjo y lanzó la edición especial del disco de soundtracks de Full House, con colaboraciones y remixes hechos por artistas como Skrillex (Estados Unidos), Bi Rain, ATB (Alemania) y Song Hye Kyo.

Full House [Deluxe Edition][Disc 1]

Full House [Deluxe Edition][Disc 2]

Premios
2004 KBS Drama Awards
 Mejor pareja - Bi Rain y Song Hye Kyo
 Mejor actuación femenina - Song Hye Kyo
 Mejor actuación masculina - Bi Rain
 Popularidad - Bi Rain
 Popularidad - Song Hye Kyo

Emisión internacional
  Hong Kong: Entertainment Channel.
  Japón: TV Tokyo y Nippon TV
  Taiwán: CTS GTV
 Filipinas: GMA Network
 México: Mexiquense TV (2016).
 Panamá: SERTV (2016)

Adaptaciones

Referencias

Enlaces externos

Series de televisión iniciadas en 2004
Series de televisión finalizadas en 2004
Series de televisión de Corea del Sur
Series de televisión románticas de Corea del Sur
Series de televisión de comedia de Corea del Sur
Series de televisión de drama de Corea del Sur
Series de televisión de Korean Broadcasting System
Series de televisión en coreano
Series de televisión ambientadas en Shanghái

Full House (serie de televisión de 2004)


Rhytidosporum, rod biljaka iz porodice pitosporovki, dio reda celerolike.

Sastoji se od 5 vrsta manjeg bilja i grmova iz Australije i Tasmanije

Vrste
 Rhytidosporum alpinum McGill.
 Rhytidosporum diosmoides (Putt.) L.W.Cayzer, Crisp & I.Telford
 Rhytidosporum inconspicuum L.W.Cayzer, Crisp & I.Telford
 Rhytidosporum procumbens (Hook.) F.Muell.
 Rhytidosporum prostratum McGill.

Izvori

Pitosporovke

Rhytidosporum


Posidonia australis, também conhecida como erva daninha de bola de fibra ou erva daninha de fita, é uma espécie de erva marinha que ocorre nas águas do sul da Austrália. Forma grandes prados importantes para a conservação ambiental. Bolas de detritos em decomposição da folhagem são encontradas ao longo das linhas costeiras próximas.

Descrição

Posidonia australis é uma planta com flores que ocorre em prados densos, ou ao longo de canais, em areia branca. É encontrado em profundidades de 1 a . Os rizomas e raízes subsuperficiais proporcionam estabilidade nas areias que ocupa. Os rizomas eretos e as folhas reduzem o acúmulo de lodo.

As folhas são em forma de fita e  a  de largura. Eles são verdes brilhantes, talvez tornando-se dourados com a idade. O término da folha é arredondado ou ausente devido a danos. Eles estão dispostos em grupos com folhas mais velhas do lado de fora, mais longas e de forma diferente das folhas mais jovens que cercam.

A espécie é monoica. As flores aparecem em pequenas espigas em caules sem folhas, duas brácteas em cada espiga. A planta poliniza por hidrofilia, dispersando-se na água.

A reprodução de Posidonia australis geralmente ocorre por métodos sexuais ou assexuados, mas, em condições extremas, por pseudovivipário.

Um estudo de 2013 mostrou que o P. australis pode sequestrar carbono 35 vezes mais eficientemente do que as florestas tropicais. Em 2022, em um estudo recente da Escola de Ciências Biológicas e Instituto de Oceanos da Universidade da Austrália Ocidental, mostrou que a planta conseguiu continuar crescendo por meio de um crescimento vegetativo estendendo seus rizomas para fora da mesma forma que a grama de búfalo. Verificou-se também que esta espécie possui o dobro do número de cromossomos do que outras populações em estudo. Tem 40 cromossomos em vez dos 20 habituais.

Esta espécie é encontrada em águas ao redor da costa sul da Austrália. Na Austrália Ocidental, ocorre na região da Baía dos Tubarões, ao redor das ilhas Houtman Abrolhos, e ao sul ao longo da costa da Planície Costeira do Cisne. A espécie é registrada na borda da Planície Esperance, no Arquipélago do Recherche, na costa sul da região sudoeste. A faixa se estende para o leste até as áreas costeiras de Nova Gales do Sul, Austrália do Sul, Tasmânia e Victoria. Um sinal de ocorrência próxima de Posidonia é a presença de massas de folhas em decomposição nas praias, formando bolas fibrosas.

Em junho de 2022, foi relatado que testes genéticos revelaram que amostras de Posidonia australis retiradas de um prado em Shark Bay até  além eram todos de um único clone da mesma planta. A planta cobre uma área de fundo oceânico de cerca de . Isso a tornaria a maior planta conhecida no mundo, excedendo o tamanho de um grupo de árvores trêmulas de Aspen, em Utah, que se estende por mais de .

Estima-se que a planta tenha levado pelo menos 4.500 anos para crescer até esse tamanho usando rizomas para colonizar novas partes do fundo do mar, assumindo uma taxa de crescimento de rizomas de cerca de  um ano.

Taxonomia
Esta espécie é um membro da família Posidoniaceae, uma das oito que ocorrem na Austrália. O nono membro, Posidonia oceanica, é encontrado no Mar Mediterrâneo. O nome do gênero para esta espécie, Posidonia, é dado para o deus dos mares Poseidon, e australis refere-se à distribuição do sul.

A espécie foi descrita pela primeira vez por Joseph Hooker em Flora Tasmaniae. Nomes comuns para a planta incluem erva daninha de bola de fibra e erva daninha de fita.

Estado de conservação
A IUCN lista esta espécie como "quase ameaçada", enquanto os prados em New South Wales foram listados pela Commonwealth of Australia como uma comunidade ecológica ameaçada desde 2015.

Austrália

Posidonia australis


Rue du Bac () is a station on line 12 of the Paris Métro in the 7th arrondissement. It is named after the nearby rue du Bac, a street leading to a ferry (bac) across the Seine used in 1564 during the construction of the Tuileries Palace.

History
The station opened on 5 November 1910 as part of the original section of the Nord-Sud Company's line A between Porte de Versailles and Notre-Dame-de-Lorette. On 27 March 1931, line A became line 12 when It was taken over by the Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris (CMP), incorporating it into the Paris Métro.

On 24 February 2011, a cultural panel in memory of the poet and resistance fighter René Char (1907-1988) was placed on the platform towards Mairie d'Issy. The station was chosen for the installation of the panel as a nearby public square, Place René-Char, was already named after him on the centenary of his birth in 2007.

In 2019, the station was used by 2,304,665 passengers, making it the 225th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 916,367 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 252nd busiest of the Métro network out of 304 stations.

In 2021, the station was used by 1,423,364 passengers, making it the 241st busiest of the Métro network out of 304 stations.

Passenger services

Access
The station has a single access at Boulevard Raspail.

Station layout

Platforms
The station has a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms. The lower portion of the side walls are vertical instead of elliptical, as were the other stations constructed by the Nord-Sud company (today on lines 12 and 13).

Other connections
The station is also served by lines 63, 68, 69, 83, 84, 87, and 94 of the RATP bus network.

Nearby

 Beaupassage
 Hôtel de Matignon (the official residence of the Prime Minister of France)
 Maison de Verre (a house built between 1928 and 1932 in an early modern style)
 Musée Maillol

Gallery

References

Sources
Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in the 7th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1910

Paris Métro line 12

Rue du Bac station


Prizemni osjak (stariji nazivi: bodilica, bezstabljeni osjak; lat. Cirsium acaule), vrsta glavočike iz roda osjaka. Raširena je po Europi, uključujući i Hrvatsku. Nekada je uključivana u rodove stričak (Carduus) i čakalj (Cnicus)

Postoje dvije podvrste.

Podvrste
 Cirsium acaule subsp. acaule
 Cirsium acaule subsp. gregarium (Boiss. ex DC.) Talavera; Španjolska

Sinonimi
 Carduus acaulis L.
 Cnicus acaulis (L.) Willd.
 Onotrophe acaulis (L.) Cass.
 Polyacantha acaulis (L.) Hill

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Osjak

Prizemni osjak


El Delta Tulcea es un club de fútbol rumano de la ciudad de Tulcea, fundado en 2005. El equipo disputa sus partidos como local en el Estadio Municipal Delta y juega en la Liga II.

Historia
El club fue fundado en 2005 tras la fusión con el Dinamo Coral Tulcea. El primer presidente del club fue Petre Marinescu, quien lleva en el cargo desde el 20 de mayo de 2006. El club debutó en la Liga II y logró el ascenso a la Liga I en la temporada 2006-2007, pero no le fue concedido debido a problemas con la licencia de la Federación Rumana de Fútbol.

Jugadores
Actualizado el 3 de septiembre de 2012

Honours

Liga II:
Campeón (1): 2006–07

Liga III:
Campeón (1): 2005–06

Referencias

Enlaces externos
Sitio web oficial

Equipos de fútbol fundados en 2005
Equipos de fútbol de Rumania

FC Delta Tulcea


المعهد الأمريكي للرياضيات  ويختصر إلى (AIM) أسس في عام 1994 من قبل جون فراي ويقع في بالو ألتو، كاليفورنيا. قام بتمويله من البداية فراي ومنذ العام 2002 أصبح واحد من سبعة مؤسسات رياضياتية ممولة من قبل المؤسسة الوطنية الأمريكية للعلوم

براين كونري كان مديرا لهذا المعهد حتى عام 1997، ثم بعد ذلك أصبحت إدارته مشتركة بين كل من هيلين مور ودايفيد فارمر.

الهدف الأولي من تأسيس هذا المعهد هو تحديد وحل المسائل الرياضياتية الهامة، بالأساس تم تجميع مجموعة صغيرة من كبار علماء الرياضيات لحل المسائل الرياضياتية الضخمة مثل حدسية بيرك وسوينرتون-ديير، يدير المعهد برنامجا مكثفا على مدار الأسبوع وورش عمل عن المواضيع الراهنة في البحوث الرياضياتية. هذه الورش تعتمد على دورات تفاعلية للمسائل.

يقوم المعهد الأمريكي للرياضيات بطرح عدد من الجوائز المرموقة للزمالة لمدة خمس سنوات، للحصول على شهادة الدكتوراة في حقل الرياضيات البحتة، وتبلغ هذه الزمالة في الوقت الراهن 4000 دولا شهريًا ولمدة 60 شهر، كما يرعى المعهد بعض المسابقات الرياضياتية المحلية وأيضا لقاء سنوي للنساء الرياضياتات.

رعاية الأبحاث
قام المعهد الأمريكي للرياضيات برعاية العديد من الأبحاث في الرياضيات الأساسية لمسائل عالية الأهمية في العديد من حقول الرياضيات. بعض هذه الأبحاث هو:

التوافقيات
 مبرهنة المخطط الكامل perfect graph theorem - تمت برهنتها في عام 2003 من قبل ماريا تشودنوفسكي، نايل روبرتسون، باول سيمور وروبين توماس.
 حدسية هادفايغر Hadwiger's conjecture، هو بحث من قبل نايل روبرتسون وباول سايمور.

نظرية التمثيل
فهرس عن زمر لاي، ومشروع ضخم لحساب التمثيلات الأحادية لزمر لاي.

انظر أيضًا
 معهد ماكس بلانك للرياضيات

مراجع

وصلات خارجية
 المعهد الأمريكي للرياضيات

تأسيسات سنة 1994 في كاليفورنيا
معاهد أبحاث أسست في 1994
معاهد أبحاث في الولايات المتحدة الأمريكية
معاهد أبحاث في منطقة خليج سان فرانسيسكو
معاهد مختصة في الرياضيات
منظمات أسست في 1994
منظمات مقرها في سان خوسيه (كاليفورنيا)

المعهد الأمريكي للرياضيات


Eidanger Station (Eidanger stasjon) er en tidligere jernbanestation på Vestfoldbanen, der ligger i Eidanger i Porsgrunn kommune i Norge. Den fungerer i dag som krydsningsspor og udgangspunkt for godsbanen Brevikbanen til Brevik.

Stationen blev åbnet 23. november 1882, da den dengang smalsporede Vestfoldbanen blev forlænget fra Larvik til Skien. Mens byggeriet stod på, var der planer om en sidebane til Brevik, men den smalsporede Brevikbanen blev først åbnet 15. oktober 1895.

For at sikre forbindelse med den normalsporede Bratsbergbanen i Skien blev strækningen derfra og til Skien samt videre til Brevik ombygget til treskinnespor med virkning fra 4. december 1916, så den kunne betjenes af tog til begge sporvidder. Treskinnesporet var i brug indtil 16. juni 1921, hvorefter den pågældende strækning blev normalsporet. Resten af Vestfoldbanen var imidlertid stadig smalsporet, så passagererne måtte skifte tog og gods lades om i Eidanger indtil 15. februar 1941, hvor banen blev omstillet til normalspor.

I mange år blev stationen primært betjent af lokaltog mellem Brevik og Skien, men de blev indstillet 1. februar 1964, og 26. maj 1968 ophørte persontogene på Brevikbanen helt. Eidanger blev derefter kun betjent af Vestfoldbanen, indtil persontogene på denne ophørte med at stoppe på stationen 2. marts 1987.

Litteratur

Noter

Eksterne henvisninger

Stationer på Vestfoldbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1882
Ophørt i 1987
Stationer på Bratsbergbanen
Stationer på Brevikbanen

Eidanger Station


Os direitos de lésbicas, gays, bissexuais e transgêneros (LGBT) na França estão entre alguns dos mais progressistas do mundo. Embora a atividade sexual entre pessoas do mesmo sexo fosse um crime capital que muitas vezes resultava na pena de morte durante o Antigo Regime, todas as leis de sodomia foram revogadas em 1791 durante a Revolução Francesa. No entanto, uma lei de exposição indecente menos conhecida, que muitas vezes visava pessoas LGBT, foi introduzida em 1960 antes de ser revogada vinte anos depois.

A idade de consentimento para atividade sexual entre pessoas do mesmo sexo foi alterada mais de uma vez antes de ser igualada em 1982 sob o presidente François Mitterrand. Depois de conceder aos casais do mesmo sexo benefícios de união estável conhecidos como pacto civil de solidariedade, a França se tornou o décimo terceiro país do mundo a legalizar o casamento entre pessoas do mesmo sexo em 2013. As leis que proíbem a discriminação com base na orientação sexual e identidade de gênero foram promulgadas em 1985 e 2012, respectivamente. Em 2010, a França se tornou o primeiro país do mundo a desclassificar a disforia de gênero como uma doença mental. Além disso, desde 2017, as pessoas transgênero podem mudar seu gênero legalmente sem passar por cirurgia ou receber qualquer diagnóstico médico.

A França tem sido frequentemente nomeada como um dos países mais gay-friendly do mundo. Pesquisas recentes indicaram que a maioria dos franceses apoia o casamento entre pessoas do mesmo sexo e, em 2013, outra pesquisa indicou que 77% da população francesa acreditava que a homossexualidade deveria ser aceita pela sociedade, uma das mais altas nos 39 países pesquisados. Paris foi nomeada por muitas publicações como uma das cidades mais gay-friendly do mundo, com Le Marais, Quartier Pigalle e Bois de Boulogne sendo dito ter uma próspera comunidade LGBT e vida noturna.

Leis sobre a atividade sexual entre pessoas do mesmo sexo

Leis de sodomia
Antes da Revolução Francesa, a sodomia era um crime grave. Jean Diot e Bruno Lenoir foram os últimos gays queimados até a morte em 6 de julho de 1750. A primeira Revolução Francesa descriminalizou a homossexualidade quando o Código Penal de 1791 não fez menção às relações entre pessoas do mesmo sexo em privado. Essa política de conduta sexual privada foi mantida no Código Penal de 1810 e seguida nas nações e colônias francesas que adotaram o Código. Ainda assim, a homossexualidade e o cross-dressing eram amplamente vistos como imorais, e as pessoas LGBT ainda eram submetidas a assédio legal sob várias leis relativas à moralidade e ordem públicas. Algumas pessoas LGBT das regiões da Alsácia e Lorena, que foram anexadas pela Alemanha nazista em 1940, foram perseguidas e internadas em campos de concentração. Pessoas LGBT também foram perseguidas sob o Regime de Vichy, apesar de não haver leis que criminalizassem a homossexualidade.

Maior idade de consentimento
A idade de consentimento foi introduzida em 28 de abril de 1832. Foi primeiramente decida ser aos 11 anos para ambos os sexos e posteriormente aumentado para 13 anos em 1863. Em 6 de agosto de 1942, o Governo de Vichy introduziu uma lei discriminatória no Código Penal: artigo 334 (transferido para o artigo 331 em 8 de fevereiro de 1945 pelo Governo Provisório da República Francesa) que aumentou a idade de consentimento para 21 para relações homossexuais e 15 para heterossexuais. A idade de 21 anos foi então reduzida para 18 em 1974, que se tornou a maioridade legal.  Esta lei permaneceu válida até 4 de agosto de 1982, quando foi revogada pelo presidente François Mitterrand para igualar a idade de consentimento aos 15 anos de idade, apesar da oposição de Jean Foyer na Assembleia Nacional Francesa.

Exposição indecente
Uma lei discriminatória menos conhecida foi adotada em 1960, inserindo no Código Penal (artigo 330, 2º parágrafo) uma cláusula que dobrava a pena para exposição indecente por atividade homossexual. Esta ordonnance destinava-se a reprimir a cafetinagem. A cláusula contra a homossexualidade foi adotada por vontade do Parlamento, da seguinte forma:Esta ordonnance foi adotada pelo Executivo depois de ter sido autorizada pelo Parlamento a tomar medidas legislativas contra flagelos nacionais como o alcoolismo. Paul Mirguet, deputado à Assembleia Nacional, considerou que a homossexualidade também era um flagelo, pelo que propôs uma sub-emenda, por isso conhecida como emenda Mirguet, incumbindo o Governo de decretar medidas contra a homossexualidade, que foi adotada.O artigo 330, 2º parágrafo foi revogado em 1980 como parte de um ato que redefinia vários crimes sexuais.

Reconhecimento de relacionamentos entre pessoas do mesmo sexo
Os pactos civis de solidariedade (PACS para ), uma forma de união estável registrada, foram promulgados em 1999 para relacionamentos do mesmo sexo e não casados do sexo oposto pelo governo de Lionel Jospin. Os casais que entram um contrato PACS recebem a maioria das proteções legais, direitos e responsabilidades do casamento. O direito à adoção e inseminação artificial são, no entanto, negados aos parceiros do PACS (e são amplamente restritos aos casais). Ao contrário dos casais, eles originalmente não podiam apresentar declarações de impostos conjuntas até depois de três anos, embora isso tenha sido alterado em 2005.

Em 14 de junho de 2011, a Assembleia Nacional da França votou 293-222 contra a legalização do casamento entre pessoas do mesmo sexo. Os deputados do partido majoritário União por um Movimento Popular votaram majoritariamente contra a medida, enquanto os deputados do Partido Socialista votaram majoritariamente a favor. Membros do Partido Socialista afirmaram que a legalização do casamento entre pessoas do mesmo sexo se tornaria uma prioridade caso conquistassem a maioria nas eleições de 2012.

Em 7 de maio de 2012, François Hollande venceu a eleição, e o Partido Socialista e seus parceiros de coalizão, Divers gauche, Grupo dos Verdes/Aliança Livre Europeia e o Partido Radical de Esquerda, conquistaram a maioria dos assentos na Assembleia Nacional. Em outubro, um projeto de lei sobre casamento foi apresentado pelo governo de Aryault. Em 2 de fevereiro de 2013, a Assembleia Nacional aprovou o primeiro artigo do projeto de lei, por 249 votos contra 97. Em 12 de fevereiro de 2013, a Assembleia Nacional aprovou o projeto de lei como um todo em uma votação de 329 a 229 e o enviou ao Senado do país. A maioria do Partido Socialista no poder votou a favor do projeto de lei (apenas quatro de seus membros votaram "não"), enquanto a maioria do partido de oposição UMP votou contra (apenas dois de seus membros votaram "sim").

Em 4 de abril de 2013, o Senado iniciou o debate sobre o projeto e cinco dias depois aprovou seu primeiro artigo em uma votação de 179 a 157. Em 12 de abril, o Senado aprovou o projeto de lei com pequenas alterações, que foram aceitas pela Assembleia Nacional em 23 de abril.

Uma contestação à lei pelo partido conservador UMP foi apresentada ao Conselho Constitucional após a votação. Em 17 de maio de 2013, o Conselho decidiu que a lei é constitucional. Em 18 de maio de 2013, o presidente François Hollande assinou o projeto de lei, que foi publicado oficialmente no dia seguinte no Journal Officiel. A primeira cerimônia oficial entre pessoas do mesmo sexo aconteceu em 29 de maio na cidade de Montpellier.

Adoção e planejamento familiar
Casais do mesmo sexo podem adotar crianças legalmente desde maio de 2013, quando a lei do casamento entre pessoas do mesmo sexo entrou em vigor. A primeira adoção conjunta por um casal do mesmo sexo foi feita em 18 de outubro de 2013.

Proteções contra discriminação
Em 1985, a legislação nacional foi promulgada para proibir a discriminação baseada na orientação sexual no emprego, habitação e outras prestações públicas e privadas de serviços e bens. Em julho de 2012, o Parlamento francês acrescentou "identidade sexual" aos fundamentos de discriminação protegidos na lei francesa. A frase "identidade sexual" foi usada como sinônimo de "identidade de gênero", apesar de algumas críticas da ILGA-Europa, que ainda assim considerou um passo importante. Em 18 de novembro de 2016, uma nova lei alterou o artigo 225-1 do Código Penal francês para substituir "identidade sexual" por "identidade de gênero".

O capítulo 2 do Código do Trabalho () lê-se a seguir:

Direitos de pessoas intersexuais
As pessoas intersexuais na França desfrutam de alguns dos mesmos direitos que outras pessoas, mas com lacunas significativas na proteção contra intervenções médicas não consensuais e proteções contra discriminação. Em resposta à pressão de ativistas intersexuais e recomendações dos Órgãos de Tratado das Nações Unidas, o Senado publicou um inquérito sobre o tratamento de pessoas intersexuais em fevereiro de 2017. Um desafio legal de Gaëtan Schmitt para obter a classificação de "sexo neutro" (sexe neutre) foi rejeitado pelo Tribunal de Cassação em maio de 2017. Em 17 de março de 2017, o Presidente da República, François Hollande, descreveu as intervenções médicas para tornar os corpos de crianças intersexuais mais tipicamente masculinos ou femininos como cada vez mais considerados mutilações.

Movimento pelos direitos LGBT na França

Organizações de direitos LGBT na França incluem Act Up Paris, SOS Homophobie, Arcadie , FHAR (Front homosexuel d'action révolutionnaire), Gouines Rouges, GLH (Groupe de libération homosexuelle), CUARH (Comité d'urgence anti-répression homosexuelle), L' Association Trans Aide, ( "Trans Aid Association", criada em setembro de 2004) e Bi'Cause.

A primeira parada do orgulho na França foi realizada em Paris em 4 de abril de 1981 na Place Maubert. Foi organizado pelo CUARH, e contou com a participação de cerca de 10.000 pessoas. Paris Pride (Marche des Fiertés de Paris) é realizada anualmente em junho. Sua participação aumentou significativamente desde a década de 1980, atingindo cerca de 100.000 participantes no final da década de 1990. Sua edição de 2019 contou com uma participação de 500.000 pessoas. O evento é o terceiro maior da cidade, depois da Maratona de Paris e do Paris Techno Parade, e reúne cerca de 60 associações, diversos grupos de direitos humanos, partidos políticos e diversas empresas.

Fora de Paris, os eventos do orgulho também são realizados em várias cidades do país, incluindo Rennes e Marselha, que realizaram sua primeira em 1994. Nantes, Montpellier e Toulouse organizaram seus primeiros festivais do orgulho em 1995, seguidos por Lyon, Lille, Bordéus, Grenoble, Cannes e Aix-en-Provence em 1996, Ruão, Biarritz, Angers e Poitiers em 2000, e Caen e Estrasburgo em 2001. Outros, incluindo Auxerre, Dijon, Nice e Avinhão, também realizam eventos de orgulho.

Serviço militar
Lésbicas, gays, bissexuais e transgêneros podem servir abertamente nas Forças Armadas francesas.

Tabela de resumo

Ver também

 Casamento entre pessoas do mesmo sexo na França
 Feminismo na França

Bibliografia

Ligações externas

Direitos LGBT na França

Direitos LGBT na França


Oruçlu, Adana ilinin Kozan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adının nereden geldiği ve geçmişi hakkında fazla bilgi yoktur.
Sadece ilk yerleşimlerin Orta Asyadan gelen Oğuz Boyundan Varsak Türkleri olduğu bilinmektedir.mahallenin en köklü aileleri olarak yiğen ve bulat olduğu bilinir. Burada bulunan BAHAR ve oruçoğlu soyunun da bu köye yerleşen  kişiler olduğu sanılmaktadır.Geleneklerine sahiptirler.

Coğrafya
Adana iline 90 km, Kozan ilçesine 9 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kozan'ın mahalleleri

Oruçlu, Kozan


USA Ultimate is a not-for-profit organization that serves as the governing body of the sport of ultimate (also known as ultimate Frisbee) in the United States.

It was founded in 1979 as the Ultimate Players Association, but rebranded itself as USA Ultimate on May 25, 2010.  The United States Olympic Committee, empowered to govern amateur sport in the USA per the Ted Stevens Olympic and Amateur Sports Act of 1978, officially recognized USA Ultimate as a Recognized Sport Organization on June 10, 2014.

Overview
Its mission is "to advance the sport of Ultimate in the United States by enhancing and promoting Character, Community, and Competition." Its vision is that "Ultimate is widely known, played, and respected in the United States as a sport that inspires athletic excellence and integrity among participants and fans."

In addition to organizing and supporting national teams to represent the nation in international and world championship competitions, a major focus of USA Ultimate is the Championship Series; it sanctions certain tournaments throughout the year in five divisions (Club, College, Youth, Masters, Beach) and runs the local, regional and/or national championship tournaments at the end of the respective seasons. These events are governed by the 11th Edition Rules. While the national champion is crowned in various divisions of the USA Ultimate Championships, four Canadian teams have won championships over the years in different divisions- Vancouver's Furious George (Club Open), University of British Columbia (College Women's), Stick Dog (Masters Women's), and Winnipeg's MOFO (Youth Club Mixed).

In 2008, the 40th Anniversary of the birth of ultimate, USA Ultimate adopted a Five Year Strategic Plan with input from ultimate players throughout the United States, in hopes of facilitating the growth and evolution of the sport for the next forty years.

Club Competition
The Club division is currently the only competition division that is not restricted by age (like Youth and Masters) nor school enrollment (like High School and College), but is rather subdivided only by gender into Men's (open to any gender and previously called "Open"), Women's, and Mixed (with prescribed gender ratios) gender divisions, which have their regular seasons in the summer and their post-season championship series in the fall.  The first national championship took place in 1979 in State College, Pennsylvania.  The Women's division was added in 1981.  The age-based Masters Open (now Men's) and Women's divisions were added to the Club division in 1991; the Masters Women's division was discontinued in 1997, and the Masters Men's division joined Grandmasters in a separate summer Masters Division in 2012.  The Mixed Division was added in 1998. Club national championship tournaments were held in Sarasota, FL from 2000 through 2012, and in 2013 USA Ultimate began moving around the location, starting with Frisco, TX for 3 years and then Rockford, IL in 2016.  The event returned to Sarasota, FL in 2017, followed by San Diego, CA in 2018 and 2019.

The Triple Crown Tour was established in 2013. The three achievements are: winning the US Open tournament, winning the Pro Flight Finale and winning the national championship.  Previously, finishing the regular season with a #1 season ranking replaced the Pro Flight Finale component.  San Francisco's Revolver in the men's division and Seattle's Mixtape in the mixed division won all three achievements in 2013 and 2017, respectively.

College Competition
The College division is subdivided into Women's and Men's (open to any gender and previously called "Open" despite the vast majority of participants identifying as men) gender divisions, which have their regular season in the winter and spring. Over 300 Open teams and 200 Women's teams took part in the College Championship Series in 2005.  The College Open division was first held in 1984 in Somerville, MA and was won by Stanford University.  The College Women's Division was added in 1987. In fall 2017, USAU added mixed regional tournaments with 5 regions. In 2018, another region was added for a total of 6 regional championship events.

Youth Competition
Originally, the National Youth championship was loosely a high school-based competition, with guidelines determining how many players must be from one high school.  In the early 21st century, USA Ultimate moved more towards a complete high school nationals, which launched in 1998 in Maplewood, NJ.

In 2005, two significant changes were made: High School Nationals was split into Easterns and Westerns, split by the Mississippi river, held in May each year, and a Youth Club Championships was created, for club teams assembled from various cities/regions across North America, held in August each year at the National Sports Center.  Over 24 states currently hold high school ultimate state championship tournaments that are operated by local USA Ultimate Competition State Youth Coordinator volunteer staff.

Masters Competition
The Masters division currently consists of Masters Men, Masters Women and Grandmasters Men's divisions. In 2017, USA Ultimate added Masters Mixed, Grandmasters Women, and Great Grandmasters Men's divisions. To compete in the single gender or the mixed division Masters division, men must be 33 years old and women must be 30 years old. To compete in the Grandmasters division, men must be 40 years old and women must be 37 years old. To compete in the Great Grandmasters division, men must be 50 years old and women must be 45 years or older.  Regional championships are played in the early to mid summer with the national championship occurring in the mid to late summer.

Beach Competition
The Beach division, played on a smaller sand-covered surface with fewer players per side than the grass format, was officially added by USA Ultimate in May 2015 with the introduction of a national championship tournament in Virginia Beach, VA.  The event returned in 2016, and the division added the US Beach Open event in Santa Monica, CA, in November 2016.  In 2017, the division will return both of those events as well as a third new Beach Western Championship event in April in Santa Monica, CA.  Four geographic regions have been established for the East Coast, Great Lakes, Gulf Coast, and West, each with an assigned resident Regional Director volunteer staff position.  However, regional championships have not yet been presented as viable, until the division grows further in size and popularity.  Outreach efforts were established to promote the sand format and point out to organizers that existing sand volleyball courts can be used for modified formats in places that are not coastal or accessible to large public areas of natural flat sand, such as coasts and beaches.

Other programs
Aside from the championship series, several community development programs exist to advance the sport at local and grassroots levels. Event Sanctioning provides insurance, marketing, exposure, connections to rankings for some competition divisions and discounts on materials for tournaments, leagues and training events (like practices, scrimmages, camps, clinics, etc.).  The Affiliate program connects the national office to existing organizations that are dedicated to advancing the sport in a specific metro area.  The State-Based Organization initiative funds and supports the establishment of new state-focused governing bodies to assume the role of the national office with a dedicated focus on a single state or perhaps a few contiguous states, where geography and population dynamics warrant the combination.  New Start Program Grants are given out quarterly to local ultimate organizers who apply for materials to start brand new ultimate programs.

USA Ultimate is run by a thirteen-person Board of Directors, seven of which are elected by the membership, including three by the elite athlete player segment, five of which are appointed by existing board members, including three which must be independent in connections to the organization, and an ex-officio position for the Chief Executive Officer who is hired by the board and is also head of the staff.  Officers are elected by board members on an annual basis.  Each appointed and elected director's term is three years, rotated such that four seats come up for election each calendar year.  The Board is responsible for overseeing the Chief Executive Officer, budgeting, strategic planning, setting organizational policies and serving on various working groups that include Equity & Diversity, Audit & Ethics, Nominating, Investment, Marketing, Strategic Planning, et al.

Nearly 55,000 people joined as members of USA Ultimate in 2016, the largest membership year so far.  Memberships for a single calendar year cost $56.50 per calendar year for adults and college students, $39.50 per year for coaches ($69.50 for a combined coach/player), $34.50 per year for Youth players under 19 years old who have not yet graduated from high school, $27.50 for Friends & Family members and $16.50 for local Affiliate-only recreational participants. Multiyear discounts are available for most levels. A lifetime membership is also available for $950. Membership covers voting in board elections; seeking election to the board of directors; participation at sanctioned and championship events; accident and liability insurance in those events; attendance at USA Ultimate education clinics; certification options at various levels of coaching, tournament directing and officiating (called "observing"); discounts with several partner sponsors; scholarship opportunities; access to the USA Ultimate mobile app to follow events, access the rules, event guides for national championships, and report scores for sanctioned events; access to the quarterly USA Ultimate magazine, monthly electronic newsletters, and weekly email updates; and discounted USA Ultimate merchandise.

USA Ultimate is a member of the World Flying Disc Federation, the international governing body for flying disc sports.  WFDF is a member of the General Association for International Sport Federations (GAISF), The International World Games Association (IWGA), and the International Council of Sport Science and Physical Education (ICSSPE), as well as an officially recognized International Federation by the International Olympic Committee (IOC).

Championship series history

Club and Masters National Championships

US Open Ultimate Championships

College Championships

Youth Club Championships

High school regional championships

Youth championships

The Callahan Award
The Callahan Award is an annual award given by The Callahan Award committee, with assistance from USA Ultimate, to the best male and female college ultimate players. In addition to honoring extraordinary physical talent and skills, the Callahan Award also honors sportsmanship and leadership. Each Open and Women's team can nominate a single player for the award. Beginning in 2000, players could also be nominated for the Callahan by USA Ultimate college regional coordinators.

The winners are selected through online balloting by other college ultimate players. The award is named after Henry Callahan, one of the early pioneers and ambassadors of ultimate. The Callahan Award was initially created by Charles Kerr and was first awarded in 1996.

Past Callahan winners

The Donovan Award
The Donovan Award is named after the late Kelly Donovan, who captured the spirit, talent, and commitment to growing the sport that we are looking for in the ideal winners of this award. We are honored for the Donovan Award to help carry on Kelly's legacy.

The Donovan Award will be awarded to one Women's and one Men's player in Division III who are selected by their peers. The ideal candidate for the award meets the following criteria:

 Demonstrates an exceptional level of skill and athleticism on the field.
 Upholds the principles of Spirit of the Game, equity, and fairness in their own actions, as well as holding teammates accountable to do the same.
 Is a leader off the field, both on their team and in the greater ultimate community.

Past Donovan winners

Ultimate Hall of Fame
Source:
Source:

Men

Women

Special Merit

See also
 List of Ultimate teams
 Disc Northwest
 Ultimate Canada
 Ken Westerfield
 Flying disc games
 Ultimate (sport)

References

External links
The USA Ultimate Homepage
Callahan Award Website
USA Ultimate 11th Edition Rules
World Flying Disc Federation
Ultimate Hall of Fame

Ultimate (sport) governing bodies
Ultimate
Sports organizations established in 1979

USA Ultimate


János Irinyi (; scris, uneori, și János Irínyi; 18 mai 1817, Albiș, azi în comuna Buduslău, județul Bihor, România – 17 decembrie 1895) a fost un chimist maghiar, inventator al chibritului silențios și neexploziv.  El a realizat acest lucru prin amestecarea fosforului cu dioxid de plumb în loc de clorat de potasiu folosit anterior.

Irinyi a luat parte, de asemenea, la Revoluția Maghiară din 1848.

Biografie
A studiat mai întâi la Debrețin, dar studiile superioare de chimie le-a făcut la Politehnica din Viena. În 1838 a publicat la Berlin o carte de teorie a chimiei, care trata în special acizii.

Irinyi a inventat în 1836 o nouă variantă de chibrit, care a fost mult mai puțin exploziv. El a fost inspirat în această invenție de un curs al lui Paul Traugott Meissner de la Politehnica din Viena, care arăta că dioxidul de plumb și de sulf, atunci când intră în contact produc o reacție inflamabilă. În anul 1840 a fondat la Budapesta prima fabrică de chibrituri din Ungaria.

A avut un rol important în lupta maghiară pentru libertate de la 1848-1849 împotriva Austriei. Lajos Kossuth i-a încredințat sarcina de a se ocupa cu turnarea tunurilor și fabricarea prafului de pușcă. În plus, el a fost cel care a formulat celebrele 12 cerințe ale luptei maghiare pentru libertate.

Note

Bibliografie

Legături externe
 János Irinyi

Nașteri în 1817
Decese în 1895
Cioturi chimiști
Chimiști maghiari
Inventatori maghiari
Oameni din județul Bihor

János Irinyi


Théophile Kaboy Ruboneka (Bobandana, 27 de fevereiro de 1941) é um clérigo congolês e bispo católico romano emérito de Goma.

Théophile Kaboy Ruboneka foi ordenado sacerdote em 27 de agosto de 1972.

O Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Kasongo em 2 de novembro de 1995. O bispo de Goma, Faustin Ngabu, o consagrou bispo em 19 de março do ano seguinte; Os co-consagradores foram o Arcebispo Faustino Sainz Muñoz, Núncio Apostólico na República Democrática do Congo, e Christophe Munzihirwa Mwene Ngabo SJ, Arcebispo de Bukavu.

Em 21 de abril de 2009, Bento XVI o nomeou ao bispo coadjutor de Goma. Com a aposentadoria de Faustin Ngabu, sucedeu-o em 18 de março de 2010 como Bispo de Goma.

O Papa Francisco aceitou sua aposentadoria em 23 de abril de 2019.

Ver também

Bispos católicos da República Democrática do Congo

Théophile Kaboy Ruboneka