A receptionist is an employee taking an office or administrative support position. The work is usually performed in a waiting area such as a lobby or front office desk of an organization or business. The title receptionist is attributed to the person who is employed by an organization to receive or greet any visitors, patients, or clients and answer telephone calls. The term front desk is used in many hotels for an administrative department where a receptionist's duties also may include room reservations and assignment, guest registration, cashier work, credit checks, key control, and mail and message service. Such receptionists are often called front desk clerks. Receptionists cover many areas of work to assist the businesses they work for, including setting appointments, filing, record keeping, and other office tasks.

Responsibilities

The business duties of a receptionist may include answering visitors' enquiries about a company and its products or services, directing visitors to their destinations, sorting and handing out mail, answering incoming calls on multi-line telephones or, earlier in the 20th century, a switchboard, setting appointments, filing, records keeping, keyboarding/data entry and performing a variety of other office tasks, such as faxing or emailing. Some receptionists may also perform bookkeeping or cashiering duties. Some, but not all, offices may expect the receptionist to serve coffee or tea to guests, and to keep the lobby area tidy.

A receptionist may also assume some security guard access control functions for an organization by verifying employee identification, issuing visitor passes, and observing and reporting any unusual or suspicious persons or activities.

A receptionist is often the first business contact a person will meet at any organization. Organizations usually expect that the receptionist maintains a calm, courteous and professional demeanor at all times, regardless of the visitor's behavior. Some personal qualities that a receptionist is expected to possess in order to do the job successfully include attentiveness, a well-groomed appearance, initiative, loyalty, maturity, respect for confidentiality and discretion, a positive attitude and dependability. At times, the job may be stressful due to interaction with many different people with different types of personalities, and being expected to perform multiple tasks quickly.

Opportunities for advancement

Depending on the industry a receptionist position can have opportunities for networking in order to advance to other positions within a specific field. Some people may use this type of job as a way to familiarize themselves with office work, or to learn of other functions or positions within a corporation. Some people use receptionist work as a way to earn money while pursuing further educational opportunities or other career interests such as in the performing arts or as writers.

While many persons working as receptionists continue in that position throughout their careers, some receptionists may advance to other administrative jobs, such as a customer service representative, dispatcher, interviewers, secretary, production assistant, personal assistant, or executive assistant. In smaller businesses, such as a doctor's or a lawyer's office, a receptionist may also be the office manager who is charged with a diversity of middle management level business operations. For example, in the hotel industry, the night-time receptionist's role is almost always combined with performing daily account consolidation and reporting, more particularly known as night auditing.

When receptionists leave the job, they often enter other career fields such as sales and marketing, public relations or other media occupations.

A few famous people were receptionists in the beginning, such as Betty Williams, a co-recipient of the 1976 Nobel Peace Prize. A number of celebrities had worked as receptionists before they became famous, such as singer/songwriter Naomi Judd and Linda McCartney, photographer, entrepreneur and wife of Paul McCartney. Other famous people who began their careers as receptionists or worked in the field include civil rights activist Rosa Parks and former Hewlett-Packard CEO Carly Fiorina.

Evolution and new technology
Some small-to-medium-sized business owners hire a live remote receptionist in lieu of a full-time, in-house receptionist, thanks to advances in communications technology. As the phrase itself suggests, a live remote receptionist deals with phone calls for a company in another location using telephony private branch exchange (PBX) servers. Most modern receptionist services can take messages, screen and forward calls, answer basic FAQs, and fill out web forms. Many services can also schedule appointments and take credit card orders. Some of the older receptionist services have been around for decades, but these often operate very differently from modern services.

Advances in touch screen and 2-way video technology is changing the way some receptionist work. New types of virtual video receptionist systems now allows for live, in-house or remote receptionists to manage office lobby areas from remote locations. These virtual receptionists not only answer phones but also greet walk-in visitors by utilizing a motion detection camera to "see" visitors as they enter the building. The remote receptionist is then displayed in a video window on a wall-mounted LCD, kiosk or desktop all-in-one computer. The video receptionist and visitors can then communicate via 2-way video, allowing the receptionist to manage one or many office lobby areas from a central location.

The advancement of office automation has eliminated some receptionists' jobs. For example, a telephone call could be answered by an automated attendant. However, a receptionist who possesses strong office/technical skills and who is also adept in courtesy, tact and diplomacy is still considered an asset to a company's business image, and is still very much in demand in the business world.

See also
Secretary

References

Public relations people by role
Office and administrative support occupations

Receptionist


Misterul lui Herodot este un film românesc din 1977 regizat de Geta Doina Tarnavschi după un scenariu inspirat din romanul Movila bătrânului (1974) al lui Nicolae Ionescu-Dunăraru. Rolurile principale au fost interpretate de copiii Cristian Orăscu, Tudor Petruț, Alexandru Dănilă, Anca Măzăreanu și Cătălin Evoescu și de actorii Silviu Stănculescu, Ernest Maftei, Melania Ursu și Romeo Pop.

Rezumat

Frații Adrian și Onoriu Miron, pionieri din satul Câlnic, găsesc întâmplător o fibulă romană. Ei bănuiesc că aceasta face parte dintr-o comoară romană și se apucă să o caute singuri. Comportamentul lor ciudat îi intrigă pe prietenii și colegii lor de școală. În timpul căutării, din cauza condițiilor meteo, rămân blocați în apropierea vestigiilor romane ale cetății Lisidava, pe care le-au găsit în timpul cercetărilor. Tot satul, împreuna cu miliția, se apucă să îi caute, dar sunt găsiți datorită prietenilor lor curioși.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Cristian Orăscu — Onoriu Miron, pionier din satul Câlnic
 Tudor Petruț — Adrian Miron, pionier din satul Câlnic, fratele mai mare al lui Onoriu
 Alexandru Dănilă — Traian Coș, coleg de școală al fraților Miron
 Anca Măzăreanu — Ruxandra Marin, colegă de școală a fraților Miron
 Cătălin Evoescu — Duță, un copil mai mic din vecini
 Silviu Stănculescu — dr. Aurel Miron, medic la dispensarul comunei Câlnic
 Ernest Maftei — moș Arvinte, olarul satului
 Melania Ursu — soția doctorului Miron, profesoară
 Romeo Pop — prof. Blidaru, profesorul de istorie al pionierilor din Câlnic
 Ștefan Mihăilescu-Brăila — vânzătorul de înghețată (menționat Ștefan Mihăilescu Brăila)
 Angela Costache — Simina, bunica fraților Miron
 Mihai Mereuță — moș Făsaru, paznicul comunei Câlnic
 Iurie Darie — ing. Tecuceanu, șeful Ocolului Silvic Mereni
 Dumitru Chesa — Voicu, felcer la dispensarul comunei Câlnic, colegul dr. Miron
 Ovidiu Moldovan — Florin, membru al echipei de căutare al Ocolului Silvic Mereni
 Eugenia Bosînceanu — mama Ruxandrei și Rădiței
 Ioana Ciomîrtan — Smaranda, soția lui moș Arvinte
 Gheorghe Mija
 Constantin Băltărețu — ziarist
 Mara Costea
 Sebastian Radovici
 George Țurcanu
 Cornel Ispas
 Teodora Cosăcescu

Producție
Consultant istoric a fost prof. univ. dr. Dinu C. Giurescu și consultant în probleme de alpinism a fost maestrul emerit al sportului Emilian Cristea.

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.517.732 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Vezi și
 1977 în film

Legături externe

Filme din 1977
Filme regizate de Geta Doina Tarnavschi
Filme românești
Filme în limba română

Misterul lui Herodot


KUD "IVAN GORAN KOVAČIĆ" IVANKOVO

Godine 1963. grupa mladih Ivankovčana osniva KUD s ciljem njegovanja i čuvanja tradicijske kulture i folklornih običaja, nastavljajući tako tradiciju Tamburaško-pjevačkog zbora Ogranka "Seljačke sloge", Ivankovo osnovanog 1936. godine.

KUD "Ivan Goran Kovačić" uspješno nastupa na mnogim smotrama, priredbama, festivalima i zabavama u Hrvatskoj i inozemstvu, a brojni su društveni i sportski događaji (Dan Općine Ivankovo, Advent u Ivankovu, Ljeto u Ivankovu), obilježavanje obljetnica, zabave i crkvena događanja, obogaćeni sudjelovanjem kudovaca u slavonskim, tradicijskim nošnjama.

Član je:

 ZAKUD-a Vukovarsko-srijemske županije,
 sudionik smotri izvornoga folklora,
 čuvar starih, slavonskih, ivankovačkih običaja, pjesama i plesova, slavonskoga dijalekta, tradicijske nošnje i tamburaške glazbe,
 organizator Ivankovačkih poklada,
 izložbi (Svatovi su…, Mila mamo ja bi se udala, Crveno-bijelo),
 tematskih večeri i radionica, te
 brojnih priredbi: Tko zna–taj ima,  Kolo sreće u sedmoj noći, Peče čiča rakiju, Kiseljenje kupusa, U bircuzu, Na vašaru, Dobošar, Kraj đerma,
 a od 1999. organizator je manifestacije Sve se čaje okupiše.

U medijima je KUD predstavljen u nekoliko navrata:

 u programu HTV-a,
 u programu Hrvatskog radija Osijek u emisijama Bećarac i Ritam Šokadije,
 1971. i 1986. Radio Osijek snimio je tonske zapise pjesama iz Ivankova,
 a čest je gost i Radio postaje Vinkovci.

Hrvatska televizija snimila je 2011. dokumentarni film Sve čaje Ivankova.

KUD je sudjelovao na mnogim smotrama folklora:
 Vinkovačke jeseni (1966.–.);
 Međunarodna smotra folklora u Zagrebu,
 Širokobriješka zvona (2003.,2004.);
 Dalmacijo Pridragu ti ljubim (2004.,2005.);
 Đakovački vezovi;
 Festivalul cultural al etniilor "Numele meu este Banatean" Rešica, Rumunjska (2005.);
 Miholjačko ljeto (2001.),
 Križevačko Veliko spravišće (2005.),
 3.etno festival, Benkovac (2010.),
 Nad gradinom misečina sija, Brinje (2016.),
 Supetar, Ilok, Jastrebarsko, Županja, Metković, Tijarica, Smokovljani-Visočani itd., Donja Dubrava, Dubrovnik, Novska, Sisak, Brinje itd.

Rad društva odvija se:

 u dječjoj folklornoj skupini,
 folklornoj skupini odraslih,
 tamburaškoj sekciji,
 MPS "Ornice",
 Ivankovačkim štokavčićima i
 Ivankovačkim redušama.

Uz navedene aktivnosti tradicija je KUD-a snimanje kalendara s kojima se trajno bilježi ljepota i bogatstvo običaja, prirode i tradicije Ivankova.

U povodu 50. obljetnice KUD je obnovio kapelicu u doli, pod Kolerovim (Brandovim) brdom, te ju uz osobito poštovanje prošlih naraštaja predao u nasljedstvo naraštajima koji dolaze.

Sve aktivnosti u KUD-u pokreću i provode sami članovi bezgranično poklanjajući sva svoja znanja i slobodno vrijeme rastu društva i očuvanju tradicije.

"Ivankovo dok ti ime traje,
čuvat ćemo tvoje običaje."

Kulturno-umjetničko društvo "Ivan Goran Kovačić"


46P/Wirtanen is a small short-period comet with a current orbital period of 5.4 years. It was the original target for close investigation by the Rosetta spacecraft, planned by the European Space Agency, but an inability to meet the launch window caused Rosetta to be sent to 67P/Churyumov–Gerasimenko instead. It belongs to the Jupiter family of comets, all of which have aphelia between 5 and 6 AU. Its diameter is estimated at . In December 2019, astronomers reported capturing an outburst of the comet in substantial detail by the TESS space telescope.

Discovery
46P/Wirtanen was discovered photographically on January 17, 1948, by the American astronomer Carl A. Wirtanen. The plate was exposed on January 15 during a stellar proper motion survey for the Lick Observatory. Due to a limited number of initial observations, it took more than a year to recognize this object as a short-period comet.

Perihelion passages
The July 2013 perihelion passage was not favorable, only reaching a magnitude of 14.7. Between January 23 and September 26 of 2013, the comet had an elongation less than 20 degrees from the Sun.

On 16 December 2018 the comet passed  from Earth, marking  one of the 10 closest comet flybys of Earth in 70 years. The comet reached an estimated magnitude of 3.9, making this pass the brightest one predicted, and the brightest close approach for the next 20 years. The comet experienced six outbursts, with the comet brightening by −0.2 to −1.6 magnitudes.

The 2018 close approach, combined with Wirtanen's brightness provides an opportunity to study a potential future spacecraft mission target in detail. A worldwide observing campaign was organized to capitalize on the favorable circumstances of the 2018 apparition.

Exploration proposals

The comet was the target for the proposed Comet Hopper mission, which reached the finalist stage in the NASA Discovery program. It was one of only three missions in that selection to have a more detailed study. The selection process was ultimately won in 2012 by the InSight mission, a Mars lander. The Comet Hopper was designed to use the ASRG, the Advanced Stirling Radioisotope Generator.

The Comet Hopper mission, if it were selected, would have had multiple science goals over the 7.3 years of its nominal lifetime. At roughly 4.5 AU the spacecraft would rendezvous with Comet Wirtanen and begin to map the spatial heterogeneity of surface solids as well as gas and dust emissions from the coma - the nebulous envelope around the nucleus of a comet.  The remote mapping would also allow for any nucleus structure, geologic processes, and coma mechanisms to be determined. After arriving at the comet, the spacecraft would approach and land, then subsequently hop to other locations on the comet. As the comet approached the Sun, the spacecraft would land and hop multiple times. The final landing would occur at 1.5 AU. As the comet approached the Sun and became more active, the spacecraft would be able to record surface changes.

Also, 46P/Wirtanen was the original destination of the European Space Agency's Rosetta spacecraft mission, but launch delays meant that the comet was no longer easily reachable and another periodic comet, 67P/Churyumov–Gerasimenko, was chosen as the mission's target instead.

Associated meteor showers

2023
Close approaches to Jupiter in 1972 and 1984 moved the comet's orbit closer to Earth, and as of epoch 2018 the comet has an Earth–MOID of . In 2023 Earth is expected to pass through a denser part of the 1974 meteoroid stream than Earth did in 2007. The meteors would make atmospheric entry (Ve) at a relatively slow 15 km/s (10.3 km/s (Vg) before the influence of Earth's gravity). The radiant is near the southern constellation of Sculptor.

2012
Russian forecaster Mikhail Maslov had predicted that the Earth's orbit would cross Comet Wirtanen's debris stream as many as four times between December 10 and December 14, 2012. As there had not previously been an encounter with this debris stream, it was not certain whether or not a meteor shower would be visible from Earth, but there was speculation that a shower with as many as 30 meteors per hour might occur.

Observers in Australia reported that on the night of December 14, 2012, as many as a dozen meteors were seen emanating from the predicted radiant in the constellation of Pisces.

References

External links
 IAU Ephemerides page for 46P
 46P on JPL Small-Body Database Browser
 46P/Wirtanen – Seiichi Yoshida @ aerith.net

Periodic comets
0046
046P
+
Comets in 2013
Comets in 2018
19480117

46P/Wirtanen


වර්තමාන තරඟ

2008 NBA අමතර තරඟ Playoffs'

ක්‍රීඩාව		-	බාස්කට් බෝල

ආරම්භය	        -	1946

කොමිෂනර්වරු	-	ඩේවිඩ් ස්ටර්න්

රට (රටවල්)  	-	  එක්සත් ජනපදය
			  කැනඩාව

ඉතා මෑතදී
ශූරතාවන් දිනූ අය 	-	සැන්ට් ඇන්තෝනියෝ ස්පර්ස්

රූපවාහිනී කොටස්කරුවන් - 	(ABC, ESPN, TNT,NBATV)

නිල වෙබ් අඩවිය	-	NBA.com

නැෂනල් බාස්කට් බෝල් ඇසෝසියේෂන් යනු උතුරු ඇමෙරිකාවේ ප්‍රධාන පෙළේ වෘත්තීය පිරිමි ක්‍රීඩා කණ්ඩායම් එකතුවකි. මෙය USA බාස්කට් බෝල් හි ක්‍රියාකාරී සාමාජිකයෙකි. මෙම එකතුව අන්තර් ජාතික බේස් බෝල් ෆෙඩරේෂණය මගින් එක්සත් ජනපදය තුල බාස්කට් බෝල සඳහා පිළිගත් ජාතික ආයතනයකි. NBA (නැෂනල් බාස්කට් බෝල් ඇසෝසියේෂන්) උතුරු අමෙරිකාවේ ප්‍රධාන පෙලේ වෘත්තීය ක්‍රීඩා සංවිධානයන්ගෙන් එකකි. එම සංවිධානයට NHL, NFL, සහ MLB කණ්ඩායම්ද ඇතුලත් වේ.

මෙම සංවිධානය 1946 ජූනි 6 වෙනි දින නිව්‍යෝර්ක් සිටි හි ආරම්භ වූයේ 'බාස්කට්බෝල් ඇසෝසියේෂන් ඔෆ් ඇමෙරිකා' යන නමිනි. මෙම ලීගය (League) නැෂනල් බාස්කට් බෝල් ඇසෝසියේෂන්" නම ව්‍යවහාරයට ගත්තේ (1949 සරත් ඍතුවේදී) තරඟකාරී සංවිධානය වූ නැෂනල් බාස්කට් බෝල් ලීග්' සමග මිශ්‍ර වීමෙනි. ලීගයේ අන්තර්ජාතික මෙන්ම වෙනත් එක් එක් කාර්යාල පාලනය කරන ලද්දේ නිව් යෝර්ක් සිටි හි පිහිටා තිබෙන ප්‍රධාන කාර්යාලයෙනි. නිව්ජර්සි හි සොකෝකස් හි පිහිටා ඇති කාර්යාල මගින් NBA  එන්ටර්ටේන්මන්ට් සහ NBA TV ස්ටුඩියෝව මෙහෙයවන ලදි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/NBA

නැෂනල් බාස්කට් බෝල් ඇසෝසියේෂන්.


Olaylar

Doğumlar
 Herennius Etruscus, 251 yılında babası Decius'la birlikte müşterek Roma İmparatoru (ö. 251)

Ölümler

227


Münster je grad i riječna luka u njemačkoj pokrajini Sjeverna Rajna-Vestfalija.

Zemljopis

Münster se nalazi na rijeci Aa, otprilike 15 kilometara južno od njezina ušća u rijeku Ems koja se poteže dalje do Vestfalskog zaljeva, Wolstonski sedimenti planinskog grebena zvanog "Münsterski lanac" prolaze od sjevera prema jugu. Najviša nadmorska visina je vrh Mühlenberg na sjeverozapadu Münstera, 97 metara iznad razine mora. Najniža nadmorska visina je kod Emsa s 44 m nadmorske visine. Centar grada je na 60 m nadmorske visine, mjereno na Prinzipalmarktu ispred povijesne gradske vijećnice.

Nizozemski grad Enschede nalazi se oko 65 km sjeverozapadno od Münstera. Ostali veći gradovi u blizini uključuju Osnabrück, oko 44 km prema sjeveru, Dortmund, oko 61 km na jug i Bielefeld, oko 62 km na istok.

Münster je jedno od 42 aglomeracijska područja i jedan od najvećih njemačkih gradova po površini. No, to uključuje značajne rijetko naseljene, ruralne četvrti koje su prije bile odvojene lokalne vlasti dok se nisu spojile 1975. godine. Tako je gotovo polovica gradskog područja ruralnog karaktera, što rezultira niskom gustoćom naseljenosti od oko 900 stanovnika po km2.

Povijest

Grad je nastao na mjestu starog germanskog (3. stoljeće) i saskog naselja (7. – 8. stoljeća), a Karlo Veliki je 782. sagradio utvrdu. Ime dolazi od latinskog naziva za samostan, monasterium, koji je sagrađen na kraju 8. stoljeća. od 805. grad je sjedište biskupije, a status grada dobiva u 12. stoljeću, dok je u Hanzu stupio tijekom 14. stoljeća. Tijekom kraćeg razdoblja u 16. stoljeću grad je bio početno polazište anabaptizma gdje je osnovana i njihova komuna, ali je ubrzo vraćen katoličkoj upravi. U Münsteru je 1648. sklopljen Westfalski mir, kojim je završen Tridesetogodišnji rat, a nakon Napoleona dolazi u sastav Pruske, dok za vrijeme Drugoga svjetskoga rata teško stradao.

Stanovništvo

Münster ima oko 300.000 stanovnika, te više od 10.000 stanovnika kojima je grad samo prebivalište. Grad ima oko 50.000 stranaca s prebivalištem.

Znamenitosti

Katedrala Sv. Pavla iz 13. stoljeća
Crkva Sv. Lamberta iz 14. stoljeća
Prinzipalmarkt
Gradska vijećnica iz 19. stoljeća
Biskupski dvor iz 18. stoljeća

Gospodarstvo

Münster je poznato njemačko središte strojograđevne, farmaceutske i kemijske industrije kao i izdavaštva i tiskarstva. Grad se nalazi na riječnom putu Dortmund-Ems te i povezan sa Zračnom lukom Münster/Osnabrück.

Poznate osobe

Annette von Droste-Hülshoff, kjniževnica
Alfred Dregger, političar i vođa CDU-a
Wilhelm Emmanuel Freiherr von Ketteler, biskup
Edith Stein, predavala pedagogiju na sveučilištu
Johann Georg Hamann, filozof
Ulrich Beck, predavao sociologiju na sveučilištu
Ana Katarina Emerih, blaženica

Gradovi prijatelji

 York, Ujedinjeno Kraljevstvo
 Orléans, Francuska
 Kristiansand, Norveška
 Monastir, Tunis
 Rishon LeZion, Izrael
 Fresno, SAD
 Rjazanj, Rusija
 Mühlhausen, Njemačka
 Lublin, Poljska

Izvori

Gradovi u Njemačkoj
U izradi, Gradovi u Njemačkoj

Münster


Conopophaga es un género de aves paseriformes perteneciente a la familia Conopophagidae que agrupa a especies nativas de América del Sur, donde se distribuyen fragmentadamente desde el oeste de Colombia hasta el sur de Bolivia y desde las Guayanas hasta el sureste de Brasil, Uruguay y noreste de Argentina. Son denominados comúnmente jejeneros y también toco tocos o zumbadores

Etimología
El nombre genérico femenino «Conopophaga» se compone de las palabras del griego «κωνωψ kōnōps, κωνωπος kōnōpos» que significa 'jején', y «φαγος phagos» que significa 'comer'.

Características
Las especies de este género son aves pequeñas, miden entre 11,5 y 14,5 cm de longitud, de silueta redondeada y postura vertical. Tienen las alas cortas y redondeadas y la cola corta. Sus patas son relativamente largas y su pico es aplanado. Casi todos presentan penachos de plumas blancas detrás de los ojos, desplegados cuando están agitados. Presentan dimorfismo sexual, con varias tonalidades de pardo, rufo, oliva, blanco, gris y negro que es el color dominante. El plumaje de los machos suele ser más llamativo. No son particularmente vocales.

Habitan en bosques húmedos y selvas, la mayoría de las especies en la cuenca del Amazonas, la Mata atlántica y la pendiente oriental de los Andes, en zonas de denso sotobosque y bambuzales. Son generalmente encontrados cerca del suelo, permaneciendo encaramados a alrededor de 1,5 m de altura, y bajando al suelo con frecuencia para alimentarse.

Son insectívoros, como su nombre común indica (el jején es un díptero sudamericano).

Lista de especies
Según la secuencia linear de los géneros adoptada por el Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC), siguiendo los estudios de filogenia molecular de Batalha-Filho et al (2014) y según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional y eBirds/Clements checklist, el género agrupa a las siguientes especies con el respectivo nombre popular de acuerdo con la Sociedad Española de Ornitología (SEO):

Taxonomía
La secuencia linear y las relaciones entre las especies del presente género fueron recientemente revisadas por el SACC, de acuerdo a los estudios de filogenia molecular de Batalha-Filho et al (2014), que concluyó que C. melanogaster está hermanada a todo el resto del género.

La especie C. cearae hasta recientemente fue tratada como una subespecie de C. lineata, pero ya se sugería que podrían ser especies diferentes debido a las diferencias vocales, lo que fue plenamente confirmado por los estudios de filogenia molecular de Batalha-Filho et al (2014) que demostraron que la especie no está cercanamente emparentada con C. lineata y si mucho más próxima a C. peruviana. La separación fue aprobada en la Propuesta N° 684 al SACC,

La especie C. snethlageae hasta recientemente fue tratada como una subespecie de C. aurita, pero fue separada con base principalmente en las diferencias vocales y morfológicas, lo que fue seguido por las principales clasificaciones.

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot

Conopophaga


Stadionul Parc mladeži este un stadion de fotbal din Split, Croația. Acesta este al doilea cel mai mare stadion de fotbal din Split (după Poljud) și este locul de desfășurare a partidelor de acasă al echipei RNK Split.

Stadionul a fost construit în 1950 pentru RNK Split, care a început să îl folosească în 1955. Stadionul nu a fost finalizat, deși a trecut printr-o renovare pentru Jocurile Mediteraneene din 1979, care au fost găzduite de acest oraș.

Stadionul are o capacitate totală de 4.075 locuri și este situat în Brodarica în apropiere de Split. El are, de asemenea, o pistă de atletism în jurul terenului, care este folosită în principal de către Clubul de Atletism Split (CERE). Stadionul este dotat cu reflectoare.

Stadionul a primit numele actual în 1990. Înainte de asta, stadionul și parcul din jurul acestuia au fost numite "Park skojevaca" (din ).

Note

Legături externe
  Stadion | RNK Split - Radnički Nogometni Klub Split

Park mladezi

Stadionul Park mladeži


Du fond de l'abîme (titre original : ) est le premier roman de la série littéraire Jack Reacher de l'écrivain britannique Lee Child. Publié en 1997 par l'éditeur G. P. Putnam's Sons, le livre a reçu le prix Anthony et le prix Barry.

Premier roman où Jack Reacher est présent et écrit à la première personne, il comporte toutefois trois préquelles :  (se déroulant huit ans avant Du fond de l'abîme et publié en 2004),  (se déroulant un an avant Du fond de l'abîme ; publié en 2016),  (se déroulant six mois avant Du fond de l'abîme ; publié en 2011).

La première saison de la série télévisée Reacher (2022) est basée sur ce roman.

L'histoire se déroule dans la ville fictive de Margrave en Géorgie. Reacher va enquêter sur un trafic de faux-monnayage.

Roman britannique paru en 1997
Roman se déroulant en Géorgie (États-Unis)
Jack Reacher
1997 en littérature policière

Du fond de l'abîme


L'Escadron des Systèmes d'information tactiques 13.550 « Bricy » (ESIT) est une unité de soutien opérationnel projetable de l'Armée de l'air et de l'espace spécialisée dans les systèmes d'information et de communication (SIC). Il est l'un des quatre escadrons de l'Escadre aérienne de commandement et de conduite projetable (EAC2P) installés sur la base aérienne 105 Évreux-Fauville

Missions
L'Escadron des systèmes d'information tactiques est armé par des mécaniciens de l'Armée de l'air et de l'espace. Spécialiste dans le déploiement et la mise en œuvre des SIC ainsi que des moyens spécialisés de commandement et de conduite (C2) des forces aériennes mais également interarmées et interalliées (Coalitions/OTAN) au profit des opérations extérieures, Dispositif particulier de sureté aérienne (DPSA) et exercices.

Historique

Étampes-Mondésir
Le , la Compagnie des Équipements et d'Installation des Télécommunications (CEIT) est créée sur la base aérienne 110 Étampes-Mondésir. Sa mission est alors l'équipement des appareils en moyens radio et la remise en état des moyens de communications des bases aériennes.
Jusqu'en 1967, elle change de code mécanographique et a entre-temps eu la gestion de la première École de radiotélégraphe et le commandement de la base aérienne d'Etampes-Mondésir renumérotée Base aérienne 251 Étampes-Mondésir

Orléans-Bricy
Fraîchement arrivé sur la BA 123 d'Orléans-Bricy, la CEIT 822 devient le Groupement d'Équipement et d'Installation des Télécommunications 822 (GEIT) qui développe alors son panel de mission.
En 1993, le GEIT est dissous et le Groupe de télécommunication 10.800 (GT) prend sa suite et peu à peu ses missions évoluent vers le déploiement des SIC.

En 2013, le GT 10.800 est dissous. Son personnel, matériel et ses missions sont repris par l'ESIT 13.805 d'Evreux alors sous commandement du Groupement tactique des systèmes d'information et de communications aéronautique 10.805 (GTSIC AERO).

Évreux-Fauville
L'ESIT 13.805 arrive sur la base aérienne 105 Évreux-Fauville complétant ainsi le regroupement des GT sur Évreux initié depuis 2011.
Le GTSICAéro est remplacé en 2015 par l'Escadre aérienne de commandement et de conduite projetable (EAC2P) 00.550, l'ESIT voit son code mécanographique changé pour s'adapter à son nouveau commandement (13.550).

Identité et valeurs

Insigne
L'insigne non homologué de la CEIT 872 puis 822.
L'insigne historique de la CEIT, du GEIT et du GT est homologué sous le numéro A959 le 4 avril 1967
L'insigne actuel de l'ESIT 13.550 est celui homologué sous le numéro A1432 le

Fanion
L'ESIT s'est vu remettre son fanion homologué sous le numéro AF654 le .
Le GEIT et le GT ont également détenu un fanion.

Nom de tradition
L'ESIT a pour nom de tradition « Bricy » attribué le 14 septembre 2016, ce dernier exprime les liens de cette unité avec son précédent lieu de  garnison.

Notes et références

Armée de l'air et de l'espace
Unité de l'Armée de l'air et de l'espace française

Escadron des Systèmes d'Information Tactiques 13.550


An Schoenocephalium schultesii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bassett Maguire. An Schoenocephalium schultesii in nahilalakip ha genus nga Schoenocephalium, ngan familia nga Rapateaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Schoenocephalium

Schoenocephalium schultesii


Drénia, en , également appelé Gaïdournonísia (), est un ensemble de six îles, au large d'Ouranoúpoli dans le dème d'Aristotélis, district régional de Chalcidique, en Macédoine-Centrale, Grèce.

Selon le recensement de 2011, les îles sont inhabitées.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Île inhabitée en Grèce
Île en Macédoine-Centrale

Drénia


Das Portal Tomb Mount Venus (auch Woodtown Dolmen genannt) liegt unweit des südwestlichen "Western Parkway" genannten Abschnitts des Motorway 50 und nahe der "Mount Venus Road" bei Tallaght in South Dublin in Irland in unübersichtlichem Gelände an der Ostflanke des Mount Venus Hills. Es liegt 200 m östlich des Owerdoher (Fluss), der bei Rathfarnham in den River Dodder mündet; mit den Bergen "Sliabh na Craobhai" im Süden, "Sliabh Thigh Brodain" im Südosten und "Sliabh Chill Mochiog" im Osten. Als Portal Tombs werden Megalithanlagen auf den Britischen Inseln bezeichnet, bei denen zwei gleich hohe, aufrecht stehende Steine mit einem Türstein dazwischen, die Vorderseite einer Kammer bilden, die mit einem zum Teil gewaltigen Deckstein bedeckt ist.

Obwohl teilweise zusammengebrochen und von Adlerfarn und Gestrüpp überwachsen, war das Portal Tomb einst eine besonders große Megalithanlage. Sie war am Zugang, dort wo jetzt nur noch der abgebrochene Teil des einst etwa 4,5 m hohen Portalstein steht, gegen den sich der massive Deckstein von etwa 6,0 m Länge, 3,0 m Breite und 1,9 m Dicke stützt, etwa 6,4 m hoch. Das andere Ende des Decksteins liegt heute auf dem Boden. Der zweite, fast 4,5 m lange Portalstein, liegt daneben.

William Borlase (1695–1772) glaubte noch, dass es sich hier um eine Variante des Portal Tombs handelt, das er wegen des Kontaktes des Decksteins mit dem Boden am hinteren Ende als "earth-fast dolmen" bezeichnete (ein weiteres Beispiel wäre Aideen's Grave auf Howth im selben County). Jedoch wird die Begriffsfindung von der modernen Archäologie nicht anerkannt. Es ist zwar möglich, dass der Deckstein an der rückwärtigen Seite nie angehoben wurde, aber wie andere Denkmäler zeigen, lagen solche Leistungen durchaus innerhalb der Fähigkeiten der neolithischen Baumeister. Wahrscheinlich wurde die Anlage einiger Steine beraubt.

Siehe auch
 Megalithanlagen in Irland
 Liste der Portal Tombs in Irland

Literatur

Weblinks
 Kurzbeschreibung (englisch) und Bild (zuletzt abgerufen am 10. Dezember 2012)

Archäologischer Fundplatz im County South Dublin
Kultbau
Megalithanlage in Irland
Mount Venus
Bauwerk im County South Dublin
Grabbau in Irland
Grabbau in Europa
Archäologischer Fundplatz in Europa

Portal Tomb Mount Venus


Bukarest Metro () er en undergrundsbane i Rumæniens hovedstad Bukarest. Den åbnede 16. november 1979. Netværket drives af Metrorex. Metrorex har et gennemsnit af 500.000 passagerer om dagen, sammenlignet med 2.650.000 daglige passagerer i Bukarests Societatea de Transport București (STB) transportsystem. Metrorexsystemet er 69,3 km langt og har 51 stationer.

Fodnoter

Eksterne henvisninger

 Metrorex
 Interaktivt kort
 Bukarest metrokort
 Bucharest Metro Challenge
 Info
 Bukarest Metro, praktisk kort
 Kort over planlagte linjer

Metro
Metrosystemer

Bukarest Metro


Olaylar

Doğumlar
 10 Eylül - II. Aleksios, Bizans İmparatoru (ö. 1183)
 tarihi bilinmeyen
 Afdal bin Selâhaddîn, Eyyubiler Suriye Sultanı (ö. 1225)

Ölümler
 Bertrand de Blanchefort, Tapınak Şövalyeleri'nin altıncı Büyük Üstadı
 Tayyib Ebu'l-Kasım, hâlife El-Âmir bi'Ahkâmi'l-Lâh'ın oğlu, Şii imam (d. 1130)

1169


Postavul este o stofă groasă de lână, folosită pentru uniforme militare, pături, paltoane, mantale, uniforme etc.
Postavul era cel mai des folosit la confecționarea paltoanelor.

Textile

Postav


Thomas Johannes Rosemann (* 1. Juli 1969 in Bad Aibling) ist ein deutscher Mediziner und Hochschullehrer.

Leben
Thomas Rosemann hat an der Ludwig-Maximilians-Universität München zunächst Zahnmedizin, dann Humanmedizin studiert und 1996 dort das Staatsexamen in Medizin abgelegt. 2001 erfolgte die Promotion. Auf die Assistenzarztzeit im Klinikum Rosenheim in der Chirurgie folgten Assistenzarztstellen in der Inneren Medizin. 2003 wechselte er an das Universitätsklinikum Heidelberg, Abteilung Allgemeinmedizin und Versorgungsforschung. Dort habilitierte er sich 2007 mit Forschungsarbeiten zum Thema chronische Gelenkerkrankungen und wurde zum leitenden Oberarzt ernannt. An der Universität Nijmegen (Holland) absolvierte er ein PhD-Studium, das er 2008 erfolgreich abschloss.

Auf den 1. März 2008 wurde Rosemann außerordentlicher Professor für Hausarztmedizin an der Universität Zürich und Direktor des Instituts für Hausarztmedizin am Universitätsspital Zürich. Der Lehrstuhl für Hausarztmedizin an der Universität Zürich war der erste ordentliche Lehrstuhl für dieses Fachgebiet in der Schweiz. Auf den 1. August 2014 wurde Rosemann zum ordentlichen Professor für Hausarztmedizin befördert.

Der Schwerpunkt seiner Forschungstätigkeit liegt im Bereich der Versorgungsforschung (Health Services Research). 2017 wurde auf seine Initiative hin in der Schweiz das Nationale Forschungsprogramm (NFP) 74 eingerichtet, in dem 20 Millionen Schweizer Franken für diesen Forschungsbereich zur Verfügung gestellt wurden. Er veröffentlichte über 500 wissenschaftlichen Publikationen.

Weblinks

 Er will uns vor zuviel Medizin schützen, Portrait Thomas Rosemann, https://www.tagesanzeiger.ch/wissen/medizin-und-psychologie/er-will-uns-vor-zu-viel-medizin-schuetzen/story/18247867, Tagesanzeiger Zürich, 15. September 2018
 Beitrag zur Kommerzialisierung der Medizin, NZZ, https://www.nzz.ch/nzzas/nzz-am-sonntag/gesundheitswesen-klient-kunde-bin-ich-krank-will-ich-patient-sein-ld.2524, NZZ, 18. Oktober 2015
 Website des Instituts für Hausarztmedizin der Universität Zürich
 «Wo die meisten Patienten sind, wird am wenigsten geforscht». Gespräch mit Thomas Rosemann, dem ersten Zürcher Professor für Hausarztmedizin, Neue Zürcher Zeitung, 25. Januar 2008
 Thomas Rosemann: Akademisierung der Hausarztmedizin an der Universität Zürich (PDF; 357 kB). In: Schweizerische Ärztezeitung. Nr. 16–17/2011, S. 628 ff.

Einzelnachweise

Allgemeinmediziner
Mediziner (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Zürich)
Deutscher
Geboren 1969
Mann

Thomas Rosemann


An Coelorachis rugosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Thomas Nuttall, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Valentine Nash. An Coelorachis rugosa in nahilalakip ha genus nga Coelorachis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coelorachis

Coelorachis rugosa


An Aloe belavenokensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Werner Rauh ngan Gerold, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leonard Eric Newton och Gordon Douglas Rowley. An Aloe belavenokensis in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aloe

Aloe belavenokensis


Roccamonfina ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Caserta in Kampanien. Sie ist Bestandteil der Comunità Montana Monte Santa Croce. Die Gemeinde liegt etwa 37,5 Kilometer nordwestlich von Caserta im Parco regionale di Roccamonfina-Foce Garigliano auf der Ebene des gleichnamigen, inzwischen erloschenen Vulkans.

Geschichte

Die früheste Besiedlung ist zeitlich schwer zu datieren. Die nahe der Gemeinde gefundenen Fußabdrücke in versteinerter Lava (Ciampete del Diavolo) des Homo heidelbergensis zeugen von einer sehr frühen Besiedlung. Die Ciampete del Diavolo (Fußabdrücke des Teufels) hatten ihren Namen dadurch erhalten, dass nur der Teufel in der Lage gewesen sein könne, durch die Lava ohne Leid zu laufen. Die Abdrücke sind vermutlich 350.000 Jahre alt und stammen von Wesen, die kaum 1,50 groß waren
Der Vulkan war in dieser Zeit vermutlich noch aktiv.

Ab dem 5. bzw. 4. vorchristlichen Jahrhundert siedelten hier die Aurunker bzw. Ausonen. Eine feste Ortschaft scheint ab dem 3. Jahrhundert nach Christus bestanden zu haben. Die heutige Siedlung ist aber nicht älter als das 10. Jahrhundert.

Kultur
Im Kongresspalast von Roccamonfina befindet sich das Museo MAGMA (Museo Arti Geosito Monti Aurunci). Es beherbergt Sammlungen zeitgenössischer Kunst.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in Kampanien

Roccamonfina (Kampanien)


El suimanga colilargo (Cinnyris pulchellus) es una especie de ave paseriforme de la familia Nectariniidae propia del África subsahariano.

Descripción
Son aves paseriformes muy pequeñas que se alimentan abundantemente de néctar, aunque también atrapan insectos, especialmente cuando alimentan sus crías. El vuelo con sus alas cortas es rápido y directo.

Uno o dos huevos son depositados en un nido suspendido en un árbol. Son pequeñas de tamaño, con solo 10 cm de largo, a pesar de la larga cola del macho reproductor que suma otros 5 cm. Tienen un pico delgado de longitud media, curvado hacia abajo con la punta tubular, que se adaptan a su alimentación  de néctar.

El macho adulto es de color verde brillante con una banda en el pecho amarillo y rojo. Tiene la cola larga. La hembra es de color marrón verdoso por encima y amarillo por debajo.

Esta especie se encuentra en una variedad de hábitats abiertos con algunos árboles, incluyendo sabanas y jardines de hospedaje.

Subespecies
Comprende las siguientes subespecies:<ref>[http://avibase.bsc-eoc.org/species.jsp?lang=ES&avibaseid=00D5E1C6B9B8D348 Cinnyris pulchellus en AviBase]</ref>Cinnyris pulchella melanogastrus
''Cinnyris pulchella pulchella

Referencias

Enlaces externos

pulchellus
Aves de África

Cinnyris pulchellus


LCC Kongre Kütüphanesi Sınıflandırma Sistemi, Amerika Birleşik Devletleri'ndeki Kongre Kütüphanesi'nde uygulanan bir tür diziş sistemidir.

Sınıflandırma Sistemi

LCC (Library of Congress Classification - Kongre Kütüphanesi Sınıflandırma Sistemi), sistemi şu şekildedir:

 A Genel çalışmalar
 AC Koleksiyonlar, Seriler, Kolektif çalışmalar
 AE Ansiklopediler
 AG Sözlükler ve diğer genel kaynaklar
 AI Dizinler
 AM Müzeler, Derlemeler
 AN Gazeteler
 AP Dergiler
 AS Akadamiler ve ilmi cemiyetler
 AY Yıllıklar, almanaklar, direktöries
AZ Bilim tarihi, beşeri bilimler

Diğer üst başlıklar
 B Felsefe, Psikoloji, Din
 C Tarihe yardımcı bilimler
 D Tarih ve Avrupa tarihi
 E Tarih: Amerika
 F Tarih: Amerika
 G Coğrafya, Antropoloji, Eğlence
 H Sosyal Bilimler
 J Politik Bilimler
 K Hukuk
 L Eğitim
 M Müzik ve müzik kitapları
 N Güzel Sanatlar
 P Dil ve Edebiyat
 Q Bilim
 R Tıp
 S Tarım
 T Teknoloji
 U Askeri Bilim
 V Deniz Bilimi
 Z Bibliyografya, Kütüphane Bilimi, Bilgi Kaynakları

Kütüphane sistemleri

Kongre Kütüphanesi Sınıflama Sistemi


Straffekolonien (Originaltitel Condemned) er en amerikansk dramafilm fra 1929, instrueret af Wesley Ruggles og produceret af Samuel Goldwyn.
Manuskriptet blev skrevet af Sidney Howard og er baseret på romanen "Condemned to Devil's Island" af Blair Niles. Filmen havde Ronald Colman, Ann Harding, Dudley Digges, Louis Wolheim, William Elmer, og Wilhelm von Brincken på rollelisten.
Filmen blev også lavet i en stumfilmsudgave.
I 1930 blev Colman nomineret til en Oscar for bedste mandlige hovedrolle for sin rolle i denne film og i filmen Kaptajn Bulldog Drummond

Medvirkende
 Ronald Colman - Michel
 Ann Harding - Madame Vidal
 Dudley Digges - Vidal
 Louis Wolheim - Jacques
 William Elmer - Pierre
 Wilhelm von Brincken - Vidal's orderly (as William Vaughn)
 Albert Kingsley - Felix
 Constantine Romanoff - brutal fange
 Harry Ginsberg - indsat
 Bud Sommers - Indsat
 Stephen Selznick - Indsat
 Baldy Biuddle - Indsat
 John George - Indsat
 John Schwartz - Indsat

Referencer

Eksterne Henvisninger

Amerikanske film fra 1929
Sort-hvide film fra USA
Engelsksprogede film
Dramafilm fra USA

Straffekolonien


USS Whipple (DD- 217/AG-117), a  was the second ship of the United States Navy named in honor of Captain Abraham Whipple (1733–1819), who served in the Continental Navy.

Construction and commissioning
Whipple was laid down on 12 June and launched 6 November 1919 from William Cramp & Sons; sponsored by Mrs. Gladys V. Mulvey, great-great-great granddaughter of Abraham Whipple; and commissioned on 23 April 1920.

Service history

1920 to World War II
Following shakedown training out of Guantanamo Bay, Cuba, Whipple returned to Philadelphia for post-shakedown availability. The destroyer sailed for the Near East on 29 May 1920 and arrived at Constantinople (renamed Istanbul in 1923), Turkey, on 13 June. For the next eight months, she operated in the region of the Black Sea and eastern Mediterranean, under the overall command of Admiral Mark L. Bristol, Commander, U.S. Naval Detachment in Near Eastern Waters. At this time, the entire Near East was in turmoil due to changes caused by, and in the wake of, World War I.

Whipple delivered mail to the destroyer  at Samsun, Turkey, on 16 June and landed British American Tobacco company representatives whom the destroyer had transported from Constantinople. She next visited Sevastopol, in the Russian Crimea, and Constanţa, Romania. Unexpectedly ordered to Batum, Georgia, Whipple departed Samsun on 6 July and made  to reach her destination the next day. There, she attended the peaceful transfer of the city to Georgia's control from British troops, which had been stationed there since the end of World War I.

Whipple then shifted south for a brief cruise along the Levantine coast during which she visited Beirut and Damascus, Syria and Port Said, Egypt, before she returned to Constantinople on 18 August. While she was making this cruise, the sweeping Navy-wide designation of hull numbers took place and Whipple was classified as DD-217 on 17 July 1920. The destroyer next resumed her previous routine on the Black Sea route, carrying mail between ports (including dispatches for consulates and the like), and observing conditions prevailing at the ports visited in Romania, Russia, and Asiatic Turkey.

While underway on 19 October, Whipple sighted distress signals from Greek steamer Thetis and proceeded to the stricken vessel's assistance, as she lay aground off Constanţa. After 10 hours, the destroyer succeeded in freeing Thetis from her predicament and earned a commendation from her division commander. The citation lauded Lieutenant Commander Bernard's display of initiative and his excellent handling of the ship in shoal waters with a heavy sea running. "The whole affair," the citation concluded, "... reflected great credit on the Whipple and the United States Naval Service."

In the meantime, while Whipple conducted her patrols, the situation in the Russian Civil War was changing. Whipple convoyed the disabled American steamer SS Haddon into Constantinople and later fueled at Constanţa where she learned that Russian Bolshevik troops were approaching the Crimea. Baron General Pyotr Wrangel, commanding the White Russian forces in the area, pulled his force back to Sevastopol in a rear-guard action, from where the Whites evacuated to sea in a wide variety of craft to escape the oncoming Bolshevik forces.

Whipple arrived at Sevastopol on the morning of 14 November and reported to Vice Admiral Newton A. McCully for orders. Hundreds of boats were present in the harbor, often crammed to the gunwales with evacuating White Russians. In addition to Whipple, cruiser  and two destroyers,  and , stood by to evacuate selected individuals bearing passes from Admiral McCully.

During the entire time Whipple remained at Sevastopol, her main battery was trained out and manned. Armed boat crews carried evacuees out to the ship while her landing force stood in readiness. As her last boatload pushed off from shore, Bolshevik troops reached the main square and began firing on the fleeing White Russians; Whipple had completed the mission just in time.

Whipple then towed a barge loaded with wounded White Russian troops out of range of the Bolshevik guns and then turned the tow over to Humphreys. As Whipple passed Overton, McCully, on the latter's bridge, called out by megaphone "well done, Whipple." The last American vessel out of Sevastopol, the destroyer headed for Constantinople with her passengers, both topside and below decks. Each carried very few belongings, had no food, and possessed very little money. Many were sick or wounded.

After disembarking the refugees at Constantinople, Whipple resumed her station ship and mail carrying duties with the Near Eastern Naval Detachment and continued the task through the end of 1920 and into the spring of 1921. On 2 May 1921, the destroyer, along with her division mates, sailed for the Far East, transiting the Suez Canal and called at Bombay, India; Colombo, Ceylon; Batavia, Java; Singapore, Straits Settlements; and Saigon, French Indochina. She arrived at her new home port, Cavite, Philippine Islands, near Manila, on 29 June. For the next four years, the destroyer served in the Asiatic Fleet, "showing the flag" and standing ready to protect American lives and property in strife-torn China. She operated out of Cavite in the winter months, conducting tactical exercises in the Philippines until heading north to North China ports in the spring for summer operations out of Tsingtao.

Warfare between local warlords around Shanghai in late 1924 and early 1925 resulted in Whipple's being called upon to serve as a transport. On 15 January 1925, the Marine Detachment from  went ashore to protect American property, while about the same time, an expeditionary force of Marines, led by Captain James P. Schwerin, USMC, embarked in Whipple, , and . The three destroyers landed the Marines on 22 January, relieving the 28-man detachment from the gunboat at that time.

On 18 May 1925, Whipple and her division sailed for the United States, via Guam, Midway, and Pearl Harbor, and arrived at San Diego on 17 June. Five days later, the ship got underway for the United States East Coast; and she arrived at Norfolk on 17 July. She next operated off the U.S. East Coast from Maine to Florida and cruised to Guantanamo Bay for maneuvers with the Fleet. During this time, Whipple put ashore a landing force in Nicaragua to protect American lives and property threatened by the banditry and unrest. On four separate instances, in late 1926 and early 1927, a landing party from the destroyer served on shore, earning the ship the Second Nicaraguan Campaign Medal.

Whipple departed Norfolk on 26 May 1927 to begin a cruise with her division to northern European ports. She then steamed south for a brief tour in the Mediterranean before departing Gibraltar on 29 January 1928 and heading for Cuba. She conducted operations in the Caribbean out of Guantanamo Bay, until 26 March when she set course for the United States West Coast. She operated in the Pacific out of the Destroyer Base at San Diego, California, until 1 August 1929. Whipple departed the U.S. West Coast, bound for the Asiatic Station and her second tour with the Asiatic Fleet.

Whipple spent the next decade with the Asiatic Fleet, watching the rising ascendancy of Japan over China and the Far East. She resumed the routine common to ships of her type with the Fleet: winter exercises in the Philippine Islands and summer maneuvers out of Tsingtao, China, with cruises to Chinese coastal ports in the interim. On 8 February 1932 she collided with the British steamer  in the Yangtze at Shanghai, China, and suffered severe damage.

While on exercises in Subic Bay during the spring of 1936, Whipple and the destroyer  collided on 14 April. The latter suffered such serious damage in the accident that she had to be scrapped. As a consequence, Whipple, whose own bow had been bent around until it faced sternward, received Smith Thompsons undamaged bow and soon reentered active service.

Meanwhile, tension between China and Japan continued to worsen, particularly in North China. These long-simmering antagonisms erupted in open fighting near Peking on 7 July 1937, which soon became an all-out war in the vicinity. Two weeks later, a small squadron of Asiatic Fleet units, including Whipple, sailed from Chefoo on 24 July. The destroyer, in company with , Barker, and , rendezvoused with  on the 25th, en route to the coast of Siberia. The five ships arrived at Vladivostok, USSR, on the 28th.

The visit, the first by American men-of-war since the establishment of diplomatic relations with the Soviet Union in 1933, lasted until 1 August when the five ships headed back to China. Within the next fortnight, while the Fleet continued its routine, hostilities broke out between Chinese and Japanese forces at Shanghai, and the Second Sino-Japanese War entered a new phase.

The Fleet continued its mission of observing the conflict, standing ready to evacuate Americans from Chinese ports should the occasion arise. By mid-1938, when the war had moved inland and up the Yangtze, the Fleet resumed its former routine. Whipple and her division mates, in company with , visited Bangkok, Siam, in June 1938.

The Japanese captured most of the major coastal cities and ports and those along the lower Yangtze, and opportunities for trouble multiplied for the western nations still trying to maintain their interests in China. In the spring of 1939, one such occasion came at Amoy, China, where a Chinese gunman shot a Japanese citizen. The Japanese responded by landing Special Naval Landing Force personnel near the International Settlement of Koolangsu. The British and Americans did likewise, landing bluejackets from  and the British light cruiser Birmingham. By September 1939, Whipple was serving as station ship at Amoy, her landing force ashore and Captain John T. G. Stapler, Commander, South China Patrol, embarked on board.

At 2355 on 3 September 1939, Whipples deck log noted that France had declared war on Germany, two days after German troops invaded Poland. World War II had begun in Europe, substantially altering the balance of power in the Orient as Britain pulled out much of her China Station fleet to bolster the Home and Mediterranean Fleets. Whipple operated on neutrality patrol off the Philippines into 1941, as Admiral Thomas C. Hart prepared the small Asiatic Fleet for war.

World War II
On 25 November 1941, two days in advance of the "war warning" which predicted that hostile Japanese action in the Pacific Ocean was imminent, Admiral Hart dispatched Destroyer Division (DesDiv) 57 (Whipple, ,  and ) with the destroyer tender , to Balikpapan, Borneo, to disperse the surface ships of his fleet from their vulnerable position in Manila Bay.

Originally slated to join a British force based around the battleship  and the battlecruiser , Whipples mission was aborted when Japanese land-based torpedo planes and high-level bombers sank both of these capital ships in the South China Sea off Kuantan, Malaya, on 10 December. Whipple arrived at Singapore on 11 December and departed on 14 December, bound for the Netherlands East Indies.

Fighting a desperate rearguard action in the face of a swift-moving and well-organized enemy, the American-British-Dutch-Australian Command (ABDA) force faced formidable obstacles as they withdrew to the "Malay Barrier." During this time, Whipple conducted escort and patrol duties into February 1942. On 12 February, the destroyer got underway from Prigi Bay, Java, in a dense fog. As she headed for Tjilatjap, on the south coast of Java, she was struck a glancing blow by the Royal Netherlands Navy light cruiser De Ruyter. As the Dutch ship emerged from the murk, Whipple alertly swung left to avoid a collision, a move that averted more serious damage. Drydocked at Tjilatjap on 13 February, Whipple ascertained the damage to be minor and rejoined the fleet for active service.

At 1640 on 26 February, Whipple and sister ship Edsall departed Tjilatjap to rendezvous with the seaplane tender  off the south coast of Java.  Making contact with her at 0629 on 27 February, the destroyers took up screening positions to escort the vulnerable ship and its vital cargo of 32 P-40 fighters and U.S. Army Air Force (USAAF) personnel to Tjilatjap. At 1150, lookouts spotted nine Japanese high-level bombers approaching from the east. Four minutes later, a stick of bombs splashed around Langley, which was clearly the focus of Japanese attention. During a second attack shortly after noon, the three warships put up brisk antiaircraft fire.

Langleys evasive maneuvers were not sufficient to prevent the Japanese hitting her with several bombs at 1212, setting the former aircraft carrier on fire and causing flooding.

Whipple broke off firing at 1224 as the attackers veered away in a northeasterly direction. She and Edsall approached Langley to assist, and shortly thereafter, four Japanese fighter planes dove on them, but were driven off with one plane damaged by antiaircraft fire.

Langley was so severely damaged that her captain gave the order to abandon ship at 1325, and Whipple came alongside to rescue survivors, using two of the destroyer's life rafts, a cargo net slung over the side, and a number of lines trailed over the side.  Whipple picked up 308 men from Langley's crew and passengers while Edsall picked up 177 survivors.  At 1358, the rescue completed, Whipple stood off to scuttle Langley, opening fire at 1429 with her 4-inch main battery. After nine rounds of 4-inch and two torpedoes, Langley settled lower and lower but refused stubbornly to sink. Soon, orders arrived directing Whipple and Edsall to clear the area prior to any more bombing attacks.

Both destroyers departed the area and subsequently rendezvoused with the oiler  off Christmas Island to transfer the Langley survivors to the oiler. At 1020 on 27 February, three Japanese twin-engined bombers attacked Christmas Island. One singled out Whipple and dropped a stick of bombs which missed the rapidly dodging destroyer.  The three ships headed south to get out of Japanese land-based aircraft range and completed transferring the survivors to On 28 February, Whipple began transferring Langley crew members to Pecos, completing the task by 0800 on 1 March.  While one destroyer transferred personnel, the other circled and maintained an antisubmarine screen. When the transfer was completed, the two destroyers parted company with the oiler. Changing course in anticipation of orders to retire from Java, Whipple prepared to send a message relative to these orders when the destroyer's chief radioman heard a call for help over the radio from Pecos, then under attack by Japanese bombers near Christmas Island.

Whipple sped to the scene to render assistance if possible. Throughout the afternoon, as the destroyer closed the oiler, all hands on board prepared knotted lines and cargo nets for use in picking up survivors. Whipple went to general quarters at 1922 when she sighted several small lights off both bows.

Whipple slowly closed and began picking up survivors of Pecos. After interrupting the proceedings to conduct an unsuccessful attack on a submarine thought to be nearby, she returned to the task and continued the search until she had received 231 men from the oiler. Whipple soon cleared the area, believing that a Japanese aircraft carrier was close. Within a few days, Java fell to the Japanese who were gradually consolidating their expanding "Greater East Asia Co-Prosperity Sphere." Whipple joined what remained of the Asiatic Fleet in Australian waters.

Subsequently sailing to Melbourne, Australia, and arriving on 23 March, Whipple operated with Australian and New Zealand Navy warships on convoy escort duties along the Great Barrier Reef until 2 May. She departed Sydney on that day, bound for the New Hebrides Islands, American Samoa and Hawaii, arriving at Pearl Harbor on 6 June. Together with sister ship Alden, Whipple departed Pearl Harbor on 8 June for San Francisco, escorting an eastward-bound convoy to the U.S. west coast, arriving on the 18th.

During a yard availability at Mare Island Naval Shipyard, the destroyer's topside weight was cut down as 20-millimeter antiaircraft guns replaced two banks of her torpedo tubes. Thus modified for convoy escort work, Whipple put to sea to commence the first of seven round-trip convoy escort missions from the U.S. west coast to Hawaii which lasted into the spring of 1943.

Standing out of San Francisco Bay on 11 May 1943, Whipple sailed for the Caribbean with a convoy routed through the Panama Canal for Santa Anna Bay, Curaçao, Netherlands West Indies. After the cargo ships loaded a petroleum cargo, the convoy pushed on for Cuba and arrived at Guantanamo Bay on 29 May. From Guantanamo, the destroyer escorted a convoy to Trinidad but returned to the Cuban base on 19 June before heading north to the New York Navy Yard for voyage repairs.

Later departing New York on 10 July, Whipple escorted a group of ships which rendezvoused with a convoy bound for Casablanca, French Morocco, and Gibraltar. Returning to Charleston, South Carolina, on 27 August, the destroyer put to sea on 7 September as a unit in a slow tow convoy bound via the Caribbean Sea to Recife, Brazil. Whipple headed north soon thereafter, guarding a convoy to Trinidad, and then up the eastern seaboard to Charleston, making port on 19 November.

After another convoy escort run from Norfolk to Guantanamo Bay and the Panama Canal Zone, Whipple joined three other destroyers in completing the offensive antisubmarine task group based around the escort carrier . Departing Norfolk on 5 January 1944, the group went to sea to hunt German U-boats active in the Atlantic Ocean.

On 16 January, aircraft from Guadalcanal sighted three U-boats on the surface, fueling, some 300 miles off Flores Island. Carrier-based Avengers attacked the group and sank  in the ensuing attack. After replenishing at Casablanca, the group returned to the high seas and searched convoy lanes for signs of German submarines until arriving at Norfolk on 16 February. Detached from the antisubmarine group soon thereafter, Whipple underwent voyage repairs at the Boston Navy Yard. On 13 March, the destroyer departed the U.S. east coast in company with Convoy UGS-36, bound for the Mediterranean Sea.

In the early morning darkness of 1 April, German planes - Dornier Do 217s and Junkers Ju 88s - came in low and fast to attack the convoy. Keeping up a heavy fire with her 20-millimeter batteries, Whipple sent up a substantial part of the heavy barrage which drove off the 30 German planes and saved the convoy from substantial damage. Arriving at Bizerte, Tunisia, on 3 April, the destroyer subsequently returned to Norfolk on 30 April.

For the remainder of 1944 and into the spring of 1945, Whipple performed convoy escort duties off the U.S. east coast, across the Atlantic Ocean to Casablanca, and occasionally into the Caribbean Sea. She was commanded by Captain Richard N. Reeves (USNR).

Post-World War II
Arriving at New London, Connecticut, on 6 June 1945, Whipple was redesignated an auxiliary, AG-117'''. After acting as a target ship for submarines off New London, the erstwhile destroyer entered the New York Navy Yard on 9 July for conversion to a high-speed target vessel.

On 5 August, Whipple departed New York for duty in the Pacific. Transiting the Panama Canal, the target ship proceeded via San Diego to Hawaii and arrived at Pearl Harbor on 30 August. She subsequently served as a target vessel for submarines of the Pacific training command until 21 September.

The need for her services no longer required, Whipple departed Pearl Harbor and proceeded to the U.S. East Coast, arriving at Philadelphia on 18 October. She was decommissioned on 9 November 1945, and her name was struck from the Navy list on 5 December. Stripped for scrap, the hulk was sold on 30 September 1947 to the Northern Metals Company of Philadelphia.

AwardsWhipple'' received two battle stars for her World War II service.

References

External links

Photo of USS Whipple

Clemson-class destroyers
World War II destroyers of the United States
World War II auxiliary ships of the United States
Ships built by William Cramp & Sons
1919 ships
Maritime incidents in 1932
Maritime incidents in 1936

USS Whipple (DD-217)


Amfibik, hem karada, hem de suda hareket ve yaşam yeteneğine sahip anlamında sıfat.

 Amfibi Deniz Piyade Tugayı
 Amfibik harekât
 Amfibiyen araç, hem karada, hem de suda giden araç
 Amfibiler, iki yaşayışlılar veya iki yaşamlılar olarak da bilinen bir grup hayvana verilen isim

Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Amfibik


David Hamilton Jackson (født 28. september 1884 på Estate East Hill, St. Croix, Dansk Vestindien, død 30. maj 1946) var en dansk-vestindisk lærer, journalist, politiker og dommer. Han stod i spidsen for den første organisering af sorte landarbejdere i en fagforening i Vestindien. Fagforeningen Labour Union (dansk: Vestindisk Arbejderforening) opnåede med fredelige midler at få en væsentlig forbedring af plantagearbejderenes levekår gennem en lovlig arbejdskamp. Efter sin død i 1946 blev han omtalt som "Black Moses" (Den sorte Moses).

Kritik af arbejdsforholdene på St. Croix
Jackson var skolelærer i Frederiksted. Hans politiske engagement begyndte med læserindlæg i byens lokalavis Westend News med kritik af mindre forhold, såsom forholdene på et lokalt sygehus. Kritikken blev udvidet til at blive en mere generel kritik af arbejdsforholdene for den sorte befolkning på St. Croix og han begyndte at holde foredrag på øen med temaer som The Rights of Natives. Guvernøren Lars Christian Helweg-Larsen blev personlig angrebet som led i kritikken og Jackson fik flere bøder for æreskrænkelse.

Ved hans foredrag blev der samlet penge ind så han kunne rejse til København for at tale med regeringen. Foråret 1915 rejste han til København via New York, hvor han indsamlede penge blandt udvandrede dansk-vestindere.

Under hans to måneder lange ophold i København, fra 13. maj til 22. juli holdt han en række foredrag rundt om i landet på højskoler og offentlige pladser. Jackson høstede stor sympati fra forskellig side, blandt andet fra Hans Nielsen, der var folketingsmedlem for Socialdemokratiet. Efter indsats fra Hans Nielsen fik Jackson mulighed for at træffe finansminister Edvard Brandes, for hvem han fremlagde sine klager. Jackson fik i alt to møder med finansministeren og opnåede visse usikre løfter om gunstigere forhold, samt ophævelse af loven som krævede kongeligt privilegium for at drive pressevirksomhed i Dansk Vestindien.

Udover at holde foredrag, brugte Jackson tiden til at sætte sig ind i den danske arbejderbevægelses historie, strejkeret og jord- og skattespørgsmål.

Strejke på sukkerplantagerne
Ved sin hjemkomst til St. Croix 11. september 1915 havde Jackson en trykpresse med sig, som var indkøbt under hans ophold i USA. Jackson oprettede efterfølgende avisen The Herald, hvis første udgave udkom 29. oktober 1915.

Måneden efter oprettede Jackson fagforeningen Labour Union, og efter kort tid var de fleste plantagearbejderne på St. Croix organiseret. Oprettelsen af fagforeningen og dens stærke tilslutning gjorde plantageejerne bekymrede, da de frygtede en gentagelse af oprøret i 1878. Plantageejerne sendte et telegram til Danmark, hvori de meddelte at Jacksons agitation var så bekymrende at militær assistance var nødvendig. Telegrammet kom i samtidig med, at Danmark lå i forhandlinger med USA om amerikansk overtagelse af øgruppen, og den danske regering fandt det derfor formålstjeneligt, at udsende krydseren Valkyrien  til Dansk Vestindien. Efter en måneds overfart ankom krydseren til Christiansted 10. december 1915 med 230 mand ombord.

Labour Union fremsatte i midten af januar 1916 et lønkrav til koloniadministrationen, som videresendte dette til plantageejernes nyoprettede forening, Planters Association. Lønkravene blev afvist og 24. januar blev stort set alt arbejde på St. Croix standset. Guvernør Lars Christian Helweg-Larsen nægtede at have noget med Jackson at gøre, og forhandlingerne stoppede. Efter at have strejket i en måned og to dage indgik parterne forlig med væsentlige forbedringer.

Salget af Dansk Vestindien til USA
Da salgsforhandlingene nærmede sig deres afslutning, skiftede Jackson mening pga. den danske regerings manglende vilje til at investere i øernes udvikling og forbedring af befolkningens levevilkår, og gik fra at være modstander af et eventuelt salg af Dansk Vestindien til at være en overbevist tilhænger af amerikansk overtagelse. Han organiserede to uofficielle "folkeafstemninger" i midten af august 1916, der begge viste overvældende flertal for salg af øerne til USA.

Efter salget af Dansk Vestindien blev Jackson som journalist, politiker og dommer et fremtrædende medlem af lokalsamfundet på St. Croix. Efter sin død i 1946 blev han omtalt som Black Moses (Den sorte Moses).

1. november hvert år fejrer US Virgin Islands Liberty Day (Frihedens dag), der er tilegnet Jackson for hans kamp for pressefriheden. Dagen omtales også som David Hamilton Jackson Day (Hamilton Jackson-dagen).

Eksterne henvisninger
  US Virgin Islands universitetsbiblioteks side om David Hamilton Jackson
  St. Croix Public School: D. Hamilton Jackson Biography
  Hamilton Jackson: Rebel and Hero
  Jackson, D.H.
 Digitaliserede udgaver af The Herald i Mediestream
 Digitaliserede udgaver af The West End News i Mediestream

Fagforeningsfolk fra Danmark
Journalister fra Danmark
Lærere fra Danmark
Dommere fra USA
Personer fra Dansk Vestindien
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900'erne
Danskere i 1910'erne
Journalister fra USA
Politikere fra USA
Personer fra Sankt Croix

David Hamilton Jackson


أوتوغيزوشي (باليابانية:御伽草子) هي مجموعة مؤلفة من حوالي 350 قصيدة نثرية يابانية جمعت بشكل رئيسي في فترة موروماتشي (1392-1573). تشكل هذه القصص المصورة التي لا زال مؤلفوا معظمها مجهولي الهوية واحدة من أهم معالم الأدب الياباني في العصور الوسطى.

بوابة

مراجع

تراث شعبي ياباني
نصوص يابانية متأخرة

أوتوغيزوشي


දස පනතට අනුව සොරකම් කිරීමයන්‍ර අනුන්ට අයත් වස්තුවක්, හිමියාට හොරෙන් හෝ ඔහු රැවටීමෙන් හෝ බිය ගැන්වීමෙන් හෝ බලහත්කාරයෙන් හෝ ගැනීම ය. මෙම වරද සඳහා සම්පූර්ණ විය යුතු අංග:
 අන්සතු වස්තුවක් වීම
 අන්සතු වස්තුවක් බව දැන සිටීම
 එම වස්තුව සොරකම් කිරීමේ චේතනාව (කැමැත්ත)
 එම වස්තුව සොරකම් කිරීමට උපක්‍රම යෙදීම හෝ උත්සහ කිරීම
 එම වස්තුව සොරකම් කිරීම
"Ohasha perera "

අදත්තාදානය


was a town located in Kaho District, Fukuoka Prefecture, Japan.

, the town had an estimated population of 11,009 and a density of 147.16 persons per km². The total area was 74.81 km².

On March 26, 2006, Chikuho, along with the towns of Honami, Kaita and Shōnai (all from Kaho District), was merged into the expanded city of Iizuka.

Primary and secondary schools

The city formerly had a North Korean school, Chikuho Korean Elementary School (筑豊朝鮮初級学校).

References

External links
 Iizuka official website
 Chikuho official website  (Archive)

Dissolved municipalities of Fukuoka Prefecture
Populated places disestablished in 2006
2006 disestablishments in Japan

Chikuho, Fukuoka


Évènements
 12 mars : Création de 11 cardinaux par le pape Pie IX
 22 juin : Création de 3 cardinaux par le pape Pie IX
 19 juillet : Saint François de Sales est reconnu Docteur de l'Église (« Docteur de l'Amour »)
 28 décembre : Création de 2 cardinaux par le pape Pie IX

Naissances
 30 janvier : Bienheureuse Maria Crocifissa Curcio, religieuse et fondatrice italienne († )
  : Guillaume Mollat, prélat et homme de lettres français († )
 7 février : Camillo Caccia Dominioni, cardinal italien de la Curie romaine († )
 24 février : Pie Eugène Joseph Neveu, religieux français, évêque clandestin en URSS († )
 28 février : Henri Breuil, prêtre et préhistorien français († )
  : Albin Markuszewski, prêtre soviétique, victime de la répression stalinienne († )
 2 mars : Luigi Maglione, cardinal italien, Secrétaire d'État du Vatican († )
 16 mars : Joseph Olphe-Galliard, prêtre, résistant et chapelain militaire français, aumônier général des FFL († )
 2 avril : Jean de Vienne de Hautefeuille, prélat et missionnaire français, premier évêque de Tianjin († )
 3 avril : Bienheureuse Maria Carola Cecchin, religieuse italienne, missionnaire au Kenya († )
 10 avril : Massimo Massimi, cardinal italien de la Curie romaine († )
 8 mai : Abbé Chaperon, prêtre et aumônier militaire français († )
 7 juin : Bienheureux Nicétas Budka, évêque gréco-catholique ukrainien, martyr du communisme († )
 9 juin : Ernest Mennechet, prélat français, évêque de Soissons († )
 2 juillet : Alexandre Pons, prêtre et missionnaire français en Algérie et en Tunisie († )
 5 juillet : Miguel de Andrea, prélat argentin, évêque auxiliaire de Buenos Aires († )
 9 juillet : Pierre Lhande, prêtre jésuite français, "apôtre des banlieues" connu pour ses sermons à la radio et écrivain de langue basque († )
 13 juillet : Giuseppe Pizzardo, cardinal italien de la Curie romaine († )
  : Louis Fillon, prélat français, archevêque de Bourges († )
 3 août :
 Alphonse Marie-Pierre Daniel Darris, prêtre, botaniste et missionnaire français en Chine († )
 Hermann Skolaster, prêtre, écrivain et missionnaire allemand au Cameroun († )
 11 août : Francis Aupiais, prêtre, missionnaire, homme politique et écrivain français († )
 17 août : Jean-Baptiste Le Mel, prêtre français, connu pour son ascétisme et son énergie († )
 19 août : Vincent Lebbe, prêtre lazariste et missionnaire belge en Chine († )
 3 septembre : Jean-Marie Perrot, prêtre français, acteur du renouveau de la tradition bretonne, assassiné car soupçonné de collaboration avec les nazis († )
 5 septembre : Jo-Calixte Tremblay, prêtre et journaliste canadien († )
 10 septembre : Jean-Joseph Moussaron, prélat français, archevêque d'Albi († )
 21 septembre : Paul Robert, prêtre et homme politique français († )
 29 septembre : Florent du Bois de La Villerabel, prélat français, archevêque d'Aix-en-Provence († )
  : Auguste Haouisée, prélat et missionnaire français, premier évêque de Shanghai († )
 5 octobre : Francis Trochu, prêtre et homme de lettres français († )
 27 décembre : Bienheureux Mosè Tovini, prêtre et enseignant italien († )
 30 décembre : Bienheureuse Marie Pilar de Saint François Borgia, religieuse et martyre espagnole († )

Décès
  : Louis-Étienne-Delille Reboul, prêtre et missionnaire français au Canada (° )
 4 mars : Bienheureuse Placide Viel, religieuse française (° )
 7 mars : Victor Scheppers, prêtre, fondateur et vénérable belge (° )
 17 mars : Antoine Bayle, prêtre, orateur et écrivain français (° )
 10 avril : Pierre Bataillon, prélat et missionnaire français, vicaire apostolique d'Océanie centrale (° )
 21 avril : Luigi Vannicelli Casoni, cardinal italien de la Curie romaine (° )
 28 avril : Giuseppe Luigi Trevisanato, cardinal italien, patriarche de Venise (° )
 7 mai : Jean-Pierre Mabile, prélat français, évêque de Versailles (° )
 23 mai : Pierre-Antoine-Marie Lamouroux de Pompignac, prélat français, évêque de Saint-Flour (° )
 9 juin : Félix Fournier, prélat et homme politique français, évêque de Nantes (° )
 14 juin : Joseph Micèu, prêtre et linguiste français, auteur en langue niçoise (° )
 28 juin : Maurice de Saint-Palais, prélat et missionnaire français aux États-Unis, évêque de Vincennes (° )
 30 juin : Joseph-Frédéric Saivet, prélat français, évêque de Perpignan (° )
 8 juillet : Filippo de Angelis, cardinal italien, archevêque de Fermo (° )
 14 juillet : François-André-Xavier de Gaffory, prélat français, évêque d'Ajaccio (° )
 23 juillet : Thomas-Casimir-François de Ladoue, prélat français, évêque de Nevers (° )
 4 août : Alexis Mailloux, prêtre et historien canadien (° )
 26 août : Giuseppe Andrea Bizzarri, cardinal italien de la Curie romaine (° )
 28 août : Sainte Zélie Martin, mère de Sainte Thérèse de Lisieux (° )
 8 septembre :
 Dominique Peyramale, prêtre français, curé de Lourdes durant les apparitions (° )
 Louis Amédée Rappe, prélat et missionnaire français, premier évêque de Cleveland (° )
 29 septembre : Sisto Riario Sforza, cardinal italien, archevêque de Naples (° )
 18 octobre : Annibale Capalti, cardinal italien de la Curie romaine (° )
 24 octobre : Gregor von Scherr, prélat allemand, archevêque de Munich (° )
 12 décembre : Jean Dours, prélat français, évêque de Soissons (° )
 20 décembre : Antoine Tarroux, prêtre et fondateur français (° )

Notes et références

1877
XIXe siècle dans le catholicisme

1877 dans le catholicisme


Akışkan veya Akışkanlık, şu anlamlara gelebilir:

 Akışkan; sıvıları, gazları, plazmaları ve bazı durumlarda plastik katıları (eriyik) kapsayan, maddenin hallerinin bir altkümesidir.
 Akışkan (Spiritüalizm) Katı, sıvı ve gaz hallerindeki maddelere oranla yoğunlukları daha az, vibrasyonel hız düzeyleri daha yüksek maddelere verilen ad.
 Cinsel akışkanlık

Akışkan (anlam ayrımı)


سوء الفهم أو سوء التفاهم  هو عدم قدرة فردٌ أو جماعةً على تقدير الدوافع أو الأسباب التي تدعو فردٌ أو جماعةً أخرى على إتيان سلوكٍ معينٍ في وقتٍ معينٍ ونتيجةً لذلك الفهم الخاطئ تكون ردة الفعل على هذا السلوك في إتجاهٍ خاطئٍ لم يتخيَّله الطرف الأخر. و تتسم ردود الأفعال الناتجة عن سوء الفهم بالتسرع في إتخاذ الأحكام أو العنف أو التفوه بعباراتٍ غاضبةً، وقد قال أحد الأدباء ذات مرة أن الحياة عبارةٌ عن سلسلةٍ من سوء الفهم المتبادل، و تميل الشخصية المتشككة المتشائمة إلى افتراض سوء النية فيمن يتعامل معها، خاصةً في حال تعرضها إلى مواقف سلبيةً أو محرجةً، ولا تؤثر قوة أو ضعف الشخصية في ذلك أو اختلاف الجنس البشري.

سوء التفاهم بين الرجال والنساء

إذا كان الرجل يميل إلى استخدام العنف والإيذاء البدني في ردات فعله خصوصاً تجاه المرأة وهو أمرٍ شائعٍ في جميع الثقافات أو قد يلجأ الرجل الشرقي خصوصاً إلى إتهام المرأة في شرفها وفي بعض الحالات إلى إتهامها بالبرود الجنسي أو نقيضه مما قد يراه هو بمنظارٍ ذكوريٍ شرقيٍ عيباً أخلاقياً، فإن المرأة تلجأ للدفاع عن نفسها غالباً بتوجيه الإهانات اللفظية إلى الرجل بما في ذلك التشكيك في رجولته أو إتهامه بالضعف في الشخصية وسهولة الانقياد إلى من هو أدنى منه.

مراجع

مصطلحات علم نفس

سوء الفهم


În telecomunicații, un scrambler este un dispozitiv care transpune sau inversează semnalele sau codifică în alt mod un mesaj din partea expeditorului pentru a face mesajul neinteligibil la un receptor care nu este echipat cu un dispozitiv de descramblare corespunzător, stabilit anterior.

În timp ce criptarea se referă, de obicei, la operațiunile efectuate în domeniul digital, codarea se referă de obicei la operațiile efectuate în domeniul analogic. Modificarea semnalului se realizează prin adăugarea de componente la semnalul original sau prin schimbarea unei componente importante a semnalului original, pentru a face dificilă extragerea semnalului original.

Exemple din cele menționate mai sus la urmă ar putea include eliminarea sau schimbarea impulsurilor de sincronizare verticale sau orizontale în semnalele de televiziune; televizoarele nu vor putea afișa o imagine dintr-un astfel de semnal.

Unele scramblere moderne sunt de fapt dispozitive de criptare, numele rămânând datorită asemănărilor în uz, spre deosebire de funcționarea internă.

În telecomunicații și înregistrări, un scrambler (numit și un randomizator) este un dispozitiv care manipulează un flux de date înainte de a fi transmis. Manipulările sunt inversate de către un descrambler la partea de primire. Scramblingul este utilizat pe scară largă în comunicații prin satelit, comunicații radio și modemuri PSTN. Un scrambler poate fi plasat chiar înaintea unui codec FEC sau poate fi plasat după FEC, chiar înainte de modulul sau codul de linie. Un scrambler în acest context nu are nimic de-a face cu criptarea, deoarece intenția nu este de a face mesajul neinteligibil, ci de a da datelor transmise proprietăți utile de inginerie.

Un scrambler înlocuiește secvențe (denumite secvențe de albire) în alte secvențe, fără a elimina secvențele nedorite și, ca urmare, modifică probabilitatea de apariție a secvențelor nedorite. În mod clar, nu este rezistent, deoarece există secvențe de intrare care generează numai zerouri, toate sau alte secvențe de ieșire periodice nedorite.

Un scrambler nu este, prin urmare, un substitut bun pentru un cod de linie, care, printr-o etapă de codificare, elimină secvențele nedorite.

Scopul scramblingului
Un scrambler (sau randomizator) poate fi și:

 Un algoritm care convertește un șir de intrări într-un șir de ieșiri aparent aleatoare de aceeași lungime (de exemplu, prin selectarea pseudo-aleatoare a biților pentru a inversa), evitând astfel secvențele lungi de biți de aceeași valoare; în acest context, un randomizator este, de asemenea, denumit un scrambler.
 O sursă analogică sau digitală de biți de ieșire imprevizibili (de exemplu, de entropie ridicată), imparțiali și de obicei independenți (adică, aleatorii). Un generator cu adevărat "aleatoriu" poate fi utilizat pentru a alimenta un generator de numere aleatoare cu pseudo-aleator (mai practic) determinist, care extinde valoarea aleatoare.

Există două motive principale pentru utilizarea scramblerului:

 Pentru a permite recuperarea exactă a sincronizării pe echipamentele receptorului fără a recurge la codarea liniei redundante. Acesta facilitează funcționarea unui circuit de recuperare a timpului (vezi de asemenea Recuperarea ceasului), un control automat al amplificării și alte circuite adaptive ale receptorului (eliminând secvențele lungi constând doar din '0' sau '1').
 Pentru dispersarea energiei pe suport, reducând interferența între semnalele de transport. Aceasta elimină dependența spectrului de putere al unui semnal de datele efective transmise, făcându-l mai dispersat pentru a îndeplini cerințele de densitate a puterii spectrale maxime (deoarece, dacă puterea este concentrată într-o bandă de frecvență îngustă, ea poate interfera cu canalele adiacente datorită intermodulării cunoscută și sub denumirea de modulare încrucișată) cauzată de non-liniaritățile tractului receptor).

Scramblerele sunt componente esențiale ale standardelor sistemului de nivel fizic, pe lângă codarea și modularea intercalate . Acestea sunt de obicei definite pe baza registrelor de schimbare liniară a feedback-ului (LFSR) datorită proprietăților statistice bune și ușurinței de implementare în hardware.

Este obișnuit ca organele de standarde ale straturilor fizice să se refere la criptarea stratului inferior (stratul fizic și stratul de legătură ), ca și cum ar fi încurcarea. Acest lucru se poate întâmpla din cauză că mecanismele (tradiționale) utilizate se bazează și pe registrele de schimbare a feedback-ului.

Unele standarde pentru televiziunea digitală, cum ar fi DVB-CA și MPE, se referă la criptarea la stratul de legătură ca fiind scrambling.

Tipuri de scrambleri

 Aditivi (sincronizați)
 Multiplicatoare (auto-sincronizare)

Scramblerele aditive (acestea mai sunt denumite și sincron) transformă fluxul de date de intrare prin aplicarea unei secvențe binare pseudo-aleatoare (PRBS) (prin adăugarea modulo-două). Uneori se utilizează un PRBS pre-calculat stocat în memoria numai pentru citire, dar mai des este generat de un registru de deplasare liniar-feedback (LFSR).

Pentru a asigura o funcționare sincronă a LFSR care transmite și primește (adică, scrambler și descrambler), trebuie folosit un cuvânt de sincronizare .

Un cuvânt de sincronizare este un model care este plasat în fluxul de date prin intervale egale (adică în fiecare cadru ). Un receptor caută câteva cuvinte sincronizate în cadre adiacente și, prin urmare, determină locul în care LFSR trebuie reîncărcat cu o stare inițială prestabilită.

Descramblerul de aditivi este exact același dispozitiv ca scramblerul de aditivi.

Scramblerul / descramblerul aditiv este definit de polinomul lui LFSR (pentru scramblerul de pe imaginea de mai sus, este 1 + z-14 + z-15) și starea sa inițială.

Scramblere multiplicatoare (cu auto-sincronizare)

Scramblere multiplicatoare (cunoscute și ca feed-through) sunt numite astfel deoarece efectuează o multiplicare a semnalului de intrare prin funcția de transfer a scramblerului în Transformata Z.                                 Acestea sunt sisteme liniare discrete de timp invariant. Un scrambler multiplicativ este recursiv, iar un descrambler multiplicator este nerecursiv.

Spre deosebire de scramblerele aditive, scramblerele  multiplicatoare nu au nevoie de sincronizarea cadrelor, de aceea se numesc și auto-sincronizări. Scramblerul / descramblerul multiplicator este definit în mod similar printr-un polinom care este, de asemenea, o funcție de transfer a descramblerului.

Comparație între scramblere
Scramblerele au anumite dezavantaje:

 Ambele tipuri nu reușesc să genereze secvențe aleatorii în condițiile de intrare cele mai nefavorabile.
 Scramblerele multiplicative conduc la multiplicarea erorilor în timpul decodificării (adică o eroare cu un singur bit la intrarea descramblerului va duce la erori w la ieșirea lui, unde w este egal cu numărul de robinete de feedback ale scramblerului).
 Scramblerele aditive trebuie resetate de sincronizarea cadrului; dacă aceasta nu reușește, va rezulta o propagare masivă a erorilor, deoarece un cadru complet nu poate fi decodat.
 Lungimea efectivă a secvenței aleatoare a unui scrambler aditiv este limitată de lungimea cadrului, care este, în mod normal, mult mai scurtă decât perioada PRBS. Prin adăugarea de numere de cadre la sincronizarea cadrelor, este posibilă prelungirea lungimii secvenței aleatoare, prin modificarea secvenței aleatoare în funcție de numărul cadrului.

Zgomot
Primii scrambleri de voce au fost inventați la Bell Labs, în perioada imediat înainte de Al Doilea Război Mondial. Aceste seturi au constat în dispozitive electronice care puteau mixa două semnale sau, alternativ, să scoată unul din ele. Cele două semnale au fost furnizate de un telefon și un player de înregistrare. A fost produsă o pereche de înregistrări corespunzătoare, fiecare conținând aceeași înregistrare a zgomotului.

Înregistrarea a fost redată în telefon și semnalul mixt a fost trimis peste fir. Zgomotul a fost apoi scos la capătul îndepărtat folosind înregistrarea de potrivire, lăsând intact semnalul vocal original. Indiscreții ar auzi numai zgomotul, incapabili să înțeleagă vocea.

Unul dintre aceștia, folosit (printre alte sarcini) pentru convorbirile telefonice dintre Winston Churchill și Franklin D. Roosevelt, a fost interceptat și descramblat de germani. Cel puțin un inginer german a lucrat la Bell Labs înainte de război și găsit o cale să descrambleze. Versiunile ulterioare au fost suficient de diferite, astfel încât echipa germană nu a mai reușit să le descopere. Versiunile anterioare erau cunoscute ca " A-3 " (de la AT & T Corporation ). Un dispozitiv fără legătură numit SIGSALY a fost utilizat pentru comunicații de voce de nivel superior.

Zgomotul a fost furnizat pe înregistrări de fonograme mari, realizate în perechi, expediate după necesități și distruse după utilizare. A funcționat, dar a fost extrem de ciudat. Numai obținerea sincronizării celor două înregistrări s-a dovedit dificilă. Tehnologia electronică de după război a făcut astfel de sisteme mult mai ușor de utilizat prin crearea zgomotului pseudo-aleator pe baza unui ton scurt de intrare. În timpul utilizării, apelantul reda un sunet în telefon, iar ambele unități scrambler ascultau apoi semnalul și se sincronizau cu acesta. Acest lucru a oferit o siguranță limitată, totuși, deoarece orice ascultător cu o cunoaștere de bază a circuitelor electronice putea produce adesea o mașină cu setări suficient de similare pentru a intra în comunicații.

Criptografic
Nevoia de a sincroniza scramblerele a fost aceea care i-a sugerat lui James H. Ellis ideea de criptare non-secretă, care în cele din urmă a condus la inventarea atât a algoritmului de criptare RSA, cât și a schimbului de chei Diffie-Hellman înainte de a fi reinventat public de către Rivest, Shamir și Adleman, sau de Diffie și Hellman.

Scramblerele cele mai recente nu mai sunt scramblere în adevăratul sens al cuvântului, ci mai degrabă digitizatori combinați cu mașini de criptare. În aceste sisteme semnalul inițial este mai întâi convertit în formă digitală, iar apoi datele digitale sunt criptate și trimise. Folosind sisteme moderne cu cheie publică, aceste "scramblere" sunt mult mai sigure decât rudele lor analoage anterioare. Numai aceste tipuri de sisteme sunt considerate suficient de sigure pentru datele sensibile.

Comutarea în inversarea vocii poate fi la fel de simplă ca inversarea benzilor de frecvență în jurul unui punct static la diverse metode complexe de schimbare a punctului de inversare aleatoriu și în timp real și folosind mai multe benzi.

"Scramblerele" utilizate în televiziunea prin cablu sunt concepute pentru a preveni eventualul furt de semnal, fără a oferi o securitate reală. Versiunile anterioare ale acestor dispozitive au "inversat" pur și simplu o componentă importantă a semnalului TV, inversând-o din nou la capătul dinspre client. Dispozitivele ulterioare au fost doar puțin mai complexe, filtrarea completă a componentei și apoi adăugarea acesteia prin examinarea altor porțiuni ale semnalului. În ambele cazuri, circuitele pot fi construite cu ușurință de către orice hobbyist.

Descrambling
Descrambling, în contextul televiziunii prin cablu este actul de a lua un semnal video scramblat sau criptat care a fost furnizat de o companie de televiziune prin cablu pentru servicii de televiziune premium, procesat de un scrambler și apoi furnizat printr-un cablu coaxial și livrat particularilor, unde un set top box reprocesează semnalul, descifrându-l și făcându-l disponibil pentru vizionarea pe televizor. Un descrambler este un dispozitiv care restaurează imaginea și sunetul unui canal codat. Un descrambler trebuie folosit cu o casetă de convertizor de cablu pentru nu capta toate canalele premium și pay-per-view ale unui sistem de televiziune prin cablu.

Vezi și

 Ciphony
 Cryptography
 Cryptochannel
 Descramble
 One-time pad
 Secure voice
 Secure telephone
 Satellite modem
 SIGSALY
 Voice inversion

Referințe

Legături externe și referințe

  Structura de încadrare DVB, codarea și modularea canalului pentru 11/12   GHz prin satelit (EN 300 421)
 V.34 recomandare ITU-T
 Stația de bază INTELSAT IESS-308
Terminologie din televiziune
Echipament de telecomunicații
Criptografie
Pages with unreviewed translations

Scrambler


Manley ist der Familienname folgender Personen:

 Andreas Rudroff (1744–1819), österreichischer Kirchenmaler
 Michael Rudroff (* 1960), deutscher Motorradrennfahrer

Rudroff


جوناثان زيبينا  لاعب كرة قدم فرنسي لعب لنادي كان الفرنسي مواسم 1996-1998 ثم انتقل إلى الكالشيو الإيطالي ولعب لأندية كالياري مواسم 1998-2000 وروما 2000-2004 ونادي يوفنتوس مواسم 2004-2010 ثم أخيراً وقع مع نادي بريشيا عقداً يمتد إلى موسمين ثم انتقل إلى نادي بريست الفرنسي بعقد لمدّة عام واحد يذكر ان اللاعب يلعب في مركز قلب الدفاع كما يجيد اللعب في مركز الظهير الأيمن.

اللاعب الفرنسي استدعى إلى المنتخب الفرنسي لمره واحده وكان المرة الوحيدة الذي مثل فيها زبينا فرنسا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
أشخاص على قيد الحياة
أظهرة كرة قدم
رياضيون من باريس
فرنسيون من أصل مارتينيكي
قلوب دفاع كرة قدم
لاعبو أرليه أفينيون
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو بريست
لاعبو بريشيا
لاعبو تولوز
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو روما
لاعبو كالياري
لاعبو كان
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو يوفنتوس
مواليد 1978
مواليد في باريس
لاعبو كرة قدم من باريس

جوناثان زيبينا


Ganoderma applanatum (Christian Hendrik Persoon, 1801 ex Narcisse Théophile Patouillard, 1887), numit în popor băcălie de fag sau babiță, este o ciupercă necomestibilă saprofită,  mai rar parazitară din încrengătura Basidiomycota în familia Ganodermataceae și de genul Ganoderma. Ea se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord pe trunchiuri aflați în putrefacție respectiv copaci vii prin păduri de foioase, parcuri și grădini mai ales pe fagi, dar de asemenea și pe arțari, castani sălbatici sau paltini de munte (extrem de rar și pe rășinoase). Specia este ca parazit o dăunătoare de lemn, producând o distrugere frapantă și pricinuind pagube. Buretele se poate găsi foarte des și peste tot anul.

Descriere

 Corpul fructifer: are o dimensiune de 10-60 cm, este de înălțime inferioară (în stadiu vremelnic bombat), în formă de evantai sau consolă, brăzdat sau neregulat, rar regulat precum ușor zonat, acoperit de un strat uniform, fragil, de culoare brună ca de scorțișoară, mort adesea gri-albăsttrui. Trama fibroasă este brun-roșcată străbătută de dungi albe. Marginea mată este albicioasă atât timp cât ciuperca crește (peste mai mulți ani).
 Tuburile și porii: sporiferele sunt brun-ruginii, scurte (0,5-2 cm), la bătrânețe laminate și de asemenea cu dungi albe. Porii pe partea inferioară sunt foarte mici (4-6 per mm), rotunzi, de culoare albă până crem, câteodată ușor rozalii.
 Piciorul: Tija lipsește la această specie.
 Carnea: este deosebit de scorțoasă, la început ca de plută și câlțoasă ca apoi să devină lemnoasă. Ciuperca are în tinerețe un miros de ciuperci și ușor amărui, devenind la maturitate inodoră. Gustul este moderat dulce. Deseori se pot observa gale pe fața inferioară a băcăliei de fag, cauzate înțepăturii muștei de ciuperci Aganthomyia wankowiczi (pentru a depune ouăle ei). Ele apar doar pe acest burete și sunt, prin urmare, o caracteristică suplimentară bună pentru identificarea speciei.
 Caracteristici microscopice: are spori ovoidali, netezi, tociți și brun-roșcați, având o mărime de 6,5-9 x 5-7 microni.

Confuzii
Ganoderma applanatum poate fi confundată cu specii tot necomestibile, unele din ele însă fiind confirmate ciuperci medicinale ca de exemplu Daedaleopsis confragosa, Fomes fomentarius, și Piptoporus betulinus sau cu Ganoderma australe sin. Ganoderma adspersum, Ganoderma carnosum, Ganoderma lucidum, Ganoderma pfeifferi, Ganoderma resinaceum, Laricifomes officinalis sin. Fomes officinalis, Trametes versicolor sau chiar cu comestibila Fistulina hepatica.

Specii asemănătoare

Valorificare
Din cauza tramei lemnoase, Ganoderma applanatum nu este comestibilă.

În medicina tradițională chineză brățara artistului este folosită ca ciupercă medicinală. Ingredientele active sunt în primul rând triterpenoidele și  acizii ganoderici conținute. Buretele se prescrie pulverizat sau în formă de extract. Se presupune că eficacitatea se realizează doar după o perioadă lungă de ingerare. Gama de aplicații este foarte largă, de la protecția împotriva răcelilor până la efecte anticarcinogene. În Uniunea Europeană, tratamentul nu este recunoscut, pentru că efectul nu se poate dovedi științific.

Datorită colorării permanente al stratul porilor prin atingere sau violare (la exemplare mai tinere), artiștii au descoperit de mult funcția posibilă de pânză de desen, între alții Corey Corcoran care gravează cu multă răbdare peisaje, situații si diverse scenarii pe suprafața moale a materialului natural cu un rezultat adevărat spectaculos. Nu fără motiv babița este denumită în engleză artist's bracket (brățara artistului) sau artist's conk (scoica artistului).

Note

Bibiliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4</ref>
 Giacomo Bresadola: "Iconographia Mycologica", vol. XXI, Editura Società Botanica Italiana, Milano 1932
 Bruno Cetto vol. 1-3, 5 (vezi sus)
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4

Legături externe

 Ganoderma applanatum, film

Polyporales
Ciuperci necomestibile
Ciuperci parazite
Ciuperci saprofite
1801 în știință

Ganoderma applanatum


Nižný Mirošov este o comună slovacă, aflată în districtul Svidník din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 269 de locuitori.

Istoric
Localitatea Nižný Mirošov este atestată documentar din 1567.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Nižný Mirošov


Eirado Portekiz'de Aguiar da Beira belediyesine bağlı olan, 11,74 km2 yüzölçümüne sahip, 272 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Aguiar da Beira'nın bucakları

Eirado


An Polycycnis trullifera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Edward Bennett ngan Eric Alston Christenson. An Polycycnis trullifera in nahilalakip ha genus nga Polycycnis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polycycnis

Polycycnis trullifera


Kristin Laura Kreuk (30 Aralık 1982, Vancouver Kanada), Amerikalı Smallville dizisinde Clark Kent'in büyük aşkı Lana Lang'i canlandıran oyuncu. Ayrıca Kanada'da yayınlanan Edgemont dizisiyle de tanınır.

Özgeçmiş
Kreuk Vancouver, British Columbia'da doğdu. Babası, Peter Kreuk, Hollandalı; annesi, Deanna Che, ise Endonezya doğumlu bir Çinli'dir. Anneannesi de Çinli-Jamaikalıdır.[3] Ebeveynlerinin ikisi de peyzaj mimarıdır. Kendisinden 5 yaş kadar küçük bir kız kardeşi vardır. Liseye kadar ulusal düzeyde jimnastik sporuyla ilgilenmiş ; fakat 11. sınıfta skolyoz (bel kemiğinin normal dışı yan kıvrımı) nedeniyle bırakmak zorunda kalmıştır. Vancouver'daki Eric Hamber Ortaokuluna gitmiştir.

CBC televizyonu için Vancouver'da çekilecek Edgemont dizisinin rol dağılım şefi, Laurel Young rolünü oynayabilecek egzotik görünüşlü bir kız için ortaokuluyla temas kurduğunda o, Simon Fraser Üniversitesi'nde psikoloji, doğabilim ya da adli tıp okumayı planlıyodu. Kristin'in drama hocası lisedeki müzikaller dışında hiç oyunculuk tecrübesi olmayan Kristin'i seçmelere katılması için ikna etti. Rolü kapması ona sürpriz oldu.

Kariyer

Televizyon

Edgemont'un ilk sezonunu çektikten ve bir ajansla anlaştıktan sonra, Pamuk Prenses televizyon filminin başrolünü kaptı. Vancouver'da çekilen filmin diğer başrol oyuncusu Miranda Richardson'dı. Filmin yönetmeni Caroline Thompson'du.Film ABC televizyonunda ilk kez 17 Mart 2002'de yayınlandı.

Pamuk Prenses'ten sonra Kristin'in ajansı, Warner Bros. Televizyonu için çekilecek Smallville'e oyuncu arayan TV yazarları Alfred Gough ve Miles Millar'a bir seçme videosu gönderdi. Smallville, gelecekteki Superman Clark Kent'in delikanlılık yıllarını anlatıyordu. Alfred Gough ve Miles Millar, Kristin'i Clark Kent'in aşkı Lana Lang rolü seçmeleri için WB'nin Burbank Kaliforniya'daki stüdyolarına çağırdı. Kristin; popüler, muhteşem ponpon kız Lana Lang rolü için seçmelere katılmakta tereddütlüydü çünkü; karakterin sığ bir budala olabileceğini sanıyordu. Pilot senaryodaki mezarlık sahnesini okuyunca rolün ilk teklif edildiği zamandakinden çok daha fazla etkilendi ve rolü hemen kabul etti.

2003'te Kristin, Edgemont'daki rolünü bitirdi.

2004 yazında Sci Fi Channel için çekilen 2 bölümlük mini-dizi Yerdeniz'deki Tenar rolünü aldı.Dizi Ellory Elkayem tarafından küçük ekrana taşındı Ursula K. Le Guin'in 5 serilik kitabının uyarlaması yine Vancouver'da çekildi 13 Aralık '04 tarihinde yayınlandı.

Modellik

Neutrogena'nın yöneticileri dünya çapındaki reklam kampanyaları için Kristin'i yeni model-sözcüleri olarak seçtiler. Bu adımda Kristin kendisi gibi genç yıldızlar Jennifer Love Hewitt ve Mandy Moore'un izinden gitti.2005'te Neutrogena'yla olan anlaşmasını iki yıl uzattı. Bu onu şirketin en uzun süre istihdam edilen model-sözcüsü yaptı.

Film

İlk kez 2003'te uzun metrajlı bir filmde rol aldı. Başrollerini Scott Mechlowicz ve Michelle Trachtenberg'in paylaştığı Eurotrip filmine konuk oyuncu oldu ayrıca Matt Damon ve Lucy Lawless da filme konuk youncu olarak katıldı, film 20 şubat 2004'te vizyona girdi.

2005'te bağımsız film Partition'da rol aldı. Hindistan'daki İngiliz egemenliğinin son günlerinde geçen filmde Kristin, Hindistan'ın bölünmesi nedeniyle ailesinden ayrılmak zorunda kalan 17 yaşındaki kırılgan Nassem'i canlandırdı, Jimi Mistry, Nassem'in aşık olduğu eski Hint-İngiliz ordusu askeri Gian Singh rolünde Kristin'e eşlik etti. Filmde Neve Campbell da rol aldı. Yönetmenliğini Vic Sarin'in yaptığı film bir Kanada, Güney Afrika ve Birleşik Krallık ortak yapımıydı. Film 2007'de ABD ve Kanada'da DVD formatında satışa sunuldu.

2006 yazında çizgi roman yazarı ve ressam Kaare Andrews'in Dream Princess adlı kısa filminde Prenses rolünde oynadı. Film Uyuyan Güzel'in modern ve farklı bir tarzda yorumlamasıydı. Kanada'da yayınlandı.
Kristin'in en son Street Fighter: Legend of Chun-Li filminde de Chun-Li'yi canlandıracağı açıklandı. Filmi Andrzej Bartkowiak yönetecek.2004 yapımı ''Euro Trip'', türkçe gösterim adı (Avrupa Muhabbeti) filminde oynamıştır.

Filmografi

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
Hollanda asıllı Kanadalılar
Kanadalı kadın sinema oyuncuları
Polonya asıllı Kanadalılar
1982 doğumlular
Kanadalı kadın dizi oyuncuları
Kanadalı film yapımcıları
Çin asıllı Kanadalılar
Kanadalı televizyon yapımcıları
21. yüzyılda Kanadalı kadın oyuncular
Vancouver doğumlu kadın oyuncular
Jamaika asıllı Kanadalılar

Kristin Kreuk


Hakkō ichiu (八紘一宇, "oito cordões de coroa, um teto", ou seja, "todo o mundo sob o mesmo teto") ou hakkō iu ( Shinjitai :八紘為宇,八紘爲宇) foi um slogan político japonês que significa o direito divino do Império do Japão para "unificar os oito cantos do mundo". Este slogan formou a base da ideologia do Império Japonês. Foi proeminente desde a Segunda Guerra Sino-Japonesa até a Segunda Guerra Mundial, popularizada em um discurso do primeiro-ministro Fumimaro Konoe em 8 de janeiro de 1940.

História do Japão

Hakkō ichiu


Nikola Renovica (* 25. Dezember 1982 in Tuzla) ist ein bosnischer Volleyballspieler.

Karriere
Renovica begann seine Karriere 1999 bei OK Luka Bar. Bis 2005 gewann er mit dem montenegrinischen Verein zweimal die Meisterschaft und dreimal den nationalen Pokal. Anschließend spielte er zunächst für OK Budvanska Rivijera und dann beim kroatischen Zweitligisten OK Dubrovnik. 2006 kehrte er zurück zu Budvanska. Bis einschließlich 2010 erreichte er jedes Jahr jeweils mindestens den zweiten Rang in Meisterschaft und Pokal. Außerdem wurde er 2008 Dritter im CEV-Pokal. 2011/12 spielte er beim deutschen Bundesligisten TV Bühl.

Weblinks
Porträt beim TV Bühl (PDF, 98 kB)

Einzelnachweise

Volleyballspieler (Bosnien und Herzegowina)
Volleyballspieler (Montenegro)
Volleyballspieler (TV Bühl)
Jugoslawe
Bosnier
Geboren 1982
Mann

Nikola Renovica