Indian Standard Code for Information Interchange (ISCII) is a coding scheme for representing various writing systems of India. It encodes the main Indic scripts and a Roman transliteration. The supported scripts are: Bengali–Assamese, Devanagari, Gujarati, Gurmukhi, Kannada, Malayalam, Oriya, Tamil, and Telugu. ISCII does not encode the writing systems of India that are based on Persian, but its writing system switching codes nonetheless provide for Kashmiri, Sindhi, Urdu, Persian, Pashto and Arabic. The Persian-based writing systems were subsequently encoded in the PASCII encoding.

ISCII has not been widely used outside certain government institutions, although a variant without the  mechanism was used on classic Mac OS, Mac OS Devanagari, and it has now been rendered largely obsolete by Unicode. Unicode uses a separate block for each Indic writing system, and largely preserves the ISCII layout within each block.

Background

The Brahmi-derived writing systems have similar structure. So ISCII encodes letters with the same phonetic value at the same code point, overlaying the various scripts. For example, the ISCII codes 0xB3 0xDB represent [ki]. This will be rendered as കി in Malayalam, कि in Devanagari, as ਕਿ in Gurmukhi, and as கி in Tamil. The writing system can be selected in rich text by markup or in plain text by means of the  code described below.

One motivation for the use of a single encoding is the idea that it will allow easy transliteration from one writing system to another. However, there are enough incompatibilities that this is not really a practical idea.

ISCII is an 8-bit encoding. The lower 128 code points are plain ASCII, the upper 128 code points are ISCII-specific. In addition to the code points representing characters, ISCII makes use of a code point with mnemonic  that indicates that the following byte contains one of two kinds of information. One set of values changes the writing system until the next writing system indicator or end-of-line. Another set of values select display modes such as bold and italic. ISCII does not provide a means of indicating the default writing system.

Codepage layout

The following table shows the character set for Devanagari. The code sets for Assamese, Bengali, Gujarati, Gurmukhi, Kannada, Malayalam, Oriya, Tamil, and Telugu are similar, with each Devanagari form replaced by the equivalent form in each writing system. Each character is shown with its decimal code and its Unicode equivalent.

Special code points

 INV character—code point D9 (217) The INV (invisible consonant) character is used as a pseudo-consonant to display combining elements in isolation. For example, क (ka) + ् (halant) + INV = क् (half ka). The Unicode equivalent is  (). However, as noted below, the ISCII halant character can be doubled or combined with the ISCII nukta to achieve effects created by  or ZWJ in Unicode. For this reason, Apple maps the ISCII INV character to the Unicode , so as to guarantee round-tripping.
 ATR character—code point EF (239)  The ATR (attribute) character followed by a byte code is used to switch to a different font attribute (such as bold) or to a different ISCII or PASCII language (such as Bengali), up to the next ATR sequence or the end of the line.  This has no direct Unicode equivalent, as font attributes are not part of Unicode, and each script has a distinct set of code points.

 EXT character—code point F0 (240)  The EXT (extensions for Vedic) character followed by a byte code indicates a Vedic accent.  This has no direct Unicode equivalent, as Vedic accents are assigned to distinct code points.
 Halant character ्—code point E8 (232)  The halant character removes the implicit vowel from a consonant and is used between consonants to represent conjunct consonants.  For example, क (ka) + ् (halant) + त (ta) = क्त (kta).  The sequence ् (halant) + ् (halant) displays a conjunct with an explicit halant, for example क (ka) + ् (halant) + ् (halant) + त (ta) = क्‌त.  The sequence ् (halant) + ़ (nukta) displays a conjunct with half consonants, if available, for example क (ka) + ् (halant) + ़ (nukta) + त (ta) = क्‍त.

 Nukta character ़—code point E9 (233) The nukta character after another ISCII character is used for a number of rarer characters which don't exist in the main ISCII set.  For example क (ka) + ़ (nukta) = क़ (qa). These characters have precomposed forms in Unicode, as shown in the following table.

Code pages for ISCII conversion

To convert from Unicode (UTF-8) to an ISCII / ANSI coding, the following code pages may be used:

 57002: Devanagari (Hindi, Marathi, Sanskrit, Konkani)
 57003: Bengali
 57004: Tamil
 57005: Telugu
 57006: Assamese
 57007: Odia
 57008: Kannada
 57009: Malayalam
 57010: Gujarati
 57011: Punjabi (Gurmukhi)

Code points for all languages

References

External links
 Converters from/to ISCII to/from various fonts
 The ISCII 1991 standard (PDF)
 Padma – Mozilla extension for transforming ISCII to Unicode
 Padma – Transformer from ISCII to Unicode for Telugu
 PHP script for ISCII to and from Unicode

Indic computing
Character sets
Hindustani orthography

Indian Script Code for Information Interchange


La Coupe des Pays-Bas de football 1963-1964, nommée la KNVB beker, est la  édition de la Coupe des Pays-Bas. La finale se joue le 14 mai 1964 au stade Philips à Eindhoven.

Le club vainqueur de la coupe est qualifié pour la Coupe des coupes 1964-1965.

Finale
Le  bat l'ADO La Haye 4 à 3 aux tirs au but. Les deux équipes ne marquent aucun but au cours de la rencontre, ni pendant la prolongation. Fortuna remporte son deuxième titre.

Notes et références

1963-1964
Pays-Bas
Football
Football


Sahlenburg er en bydel og turistby i Cuxhaven ved den nedersaksiske Vesterhavskyst. Sahlenburg grænser sydvest til nabo bydelen Duhnen som også en af turistcentrene i Landkreis Cuxhaven.

Historie
Omkring 18.000 f. Kr. blev der i mosen "Sahlenburger Pennworthmoor" fundet de første fund af flintværktøj benyttet af istidens rensdyrjægere.

1325 blev Sahlenburg nævnt for første gang nævnt på skrift.

Sahlenburg og omegnskommunerne tilhørte indtil 1864 det hamborgske amt Ritzebüttel og derefter til Landherrenschaft Ritzebüttel. 1871 fik Sahlenburg ved indføringen af den hamborgske kommuneordning Hamburgischen Gemeindeordnung sin egen kommune.

I september 1906 åbnede Tysklands første sømandshospital på et omkring 35 hektar stort hedeareal.

1926 blev kommunerne Arensch, Berensch, Duhnen, Groden, Gudendorf, Holte, Insel Neuwerk, Oxstedt, Sahlenburg, Spangen, Stickenbüttel, Süder- und Westerwisch under "Landherrenschaft Hamburg". 1970 blev Sahlenburg en del af kommunen Cuxhaven.

Fra 1937 til 1970 var der i Sahlenburg en kystradiostation. Efter lukningen af radiostationen benyttes antenneanlægget til mobilradionettet.

Turisme
Sahlenburg er ligesom Döse et familie-badested. Ved højvande er det muligt at bade havet. Der er gode vandremuligheder i heden "Duhner Heide" og i den 315 hektar store skov Wernerwald, i naturområdet Finkenmoor, til Duhnen og til øen Neuwerk. Om sommeren daglig kørsel med hestevogn til Neuwerk. Sahlenburg har også to store campingpladser.

Eksterne henvisninger

 Cuxhavener Stadtteile: Sahlenburg
 Stadtwiki Cuxhaven – Sahlenburg

Byer i Niedersachsen

Sahlenburg


Senirkent, Isparta ilinin bir ilçesidir. Kocadağ veya Kapıdağı diye bilinen dağın eteklerinde kuruludur. 1880 yılında belde, 1952 yılında ilçe olmuştur.

Beldeleri; Büyükkabaca, Uluğbey (İlegöp), Yassıören, köyleri; Garip, Ortayazı (Güreme), Başköy (Bisse), Gençali ve Akkeçili'dir.

Eğirdir Gölü'ne komşudur. İklimi karasaldır. Akdeniz Bölgesi'ne bağlı olmakla beraber Toros dağları'nın kıyıya enine uzanmasından dolayı İç Anadolu iklimi hakimdir.

Tarih
Senirkent ilçesinin tarihi antik dönemlere kadar uzanmaktadır. ilçe topraklarındaki ilk yerleşim izlerine, Yassıören Höyük (Yassıören), Güreme Höyük (Ortayazı), Garip Höyük (Garip), Tohumkesen Höyük (Büyükkabaca), Aralık Höyük (Büyükkabaca), Gençali Höyük (Gençali)'de rastlanmıştır. Höyüklerde gerçekleştirilen arkeolojik çalışmalar sonucunda M.Ö. 3000–1200 yıllara ait eserler ve kalıntılar bulunmuştur. İlçede, ilkçağlardan itibaren, Hitit, Frig, Lidya, Pers, Makedon Krallığı, Roma ve Bizans egemenliği görülmüştür. Şehir merkezine en yakın antik yerleşim birimi, Gömüler mevkiindeki "Plinistra"'dır. Bölge 7. yüzyıldan itibaren Arap akınlarına uğramıştır. 12. yüzyıldan itibaren bölgeye Türklerin akınları görülmektedir. 1176 yılındaki Miryakefalon Savaşından sonra bölgede kalıcı Türk yerleşimi başlamıştır. Sultan II. İzzeddin Kılıç Arslan döneminde Isparta ile birlikte ele geçirildi. 1301 yılında Senirkent ve çevresi Hamidoğulları Beyliği'nin yönetimine geçti. 1361 yılında Osmanlı topraklarına katılan Senirkent; 1370 tarihinde Oğuzlar'ın Kayı boyundan gelen Türkler tarafından kurulmuştur. 1402 yılındaki Ankara Savaşı'ndan sonra Karamanoğulları Beyliği denetimine bırakılan yerleşim II. Murad tarafından kesin olarak Osmanlı topraklarına katıldı. 14.-15. yüzyılda Senirkent'te; Şeyhler Mahallesi, Orta Mahalle, 16. yüzyılda da Hıdır Çelebi Dede tarafından günümüzde Pazar ve Hıdır Çelebi adıyla anılan mahalleler kurulmuştur. 16. yüzyılın ortalarında Turgut Dede tarafından, Turgutlar Mahallesi kurulmasıyla kentin merkezini oluşturan mahalleler oluşmuştur. 1880'de Uluborlu'ya bağlı nahiye olarak belediye teşkilatı kurulmuştur. Osmanlı döneminde "Sınırkent" olarak anılan yerleşimde 1901 Konya Vilayet Salnamesine göre; Senirkent'te, 1 hükûmet dairesi, 13 cami ve mescit, 3 tekke, 7 medrese, 16 mektep, 1776 hane, 55 dükkân, 290 halı vesaire tezgâhı, 2 fırın, 9 değirmen, 3 kahvehane bulunmaktadır. Senirkent, 16 Haziran 1952'de ilçe olmuştur.

Nüfus
Senirkent'le ilgili olarak ilk nüfus verileri 1901 Konya Vilayet Salnamesinde geçmekte olup, Hamidabad Sancağı, Uluborlu Kazasına bağlı Senirkent kazasının merkezi 5430 kişi, çevresiyle birlikte 9691 kişi olup, tamamı Müslüman olarak verilmiştir. Nüfus; 1927 yılında 5835, 1940 yılında 12433 kişiden oluşmaktadır.
İlçeye bağlı 1 belde ve 7 köy vardır.

Ekonomi
İlçe ekonomisi büyük ölçüde tarıma dayalıdır. Tarımsal faaliyet olarak meyvecilik ön plandadır. Elma, üzüm, kiraz, vişne, şeker pancarı ve tahıl üretimi yoğunlukla yapılmaktadır. Hayvancılık faaliyetleri olarak ilçede; büyükbaş ve küçükbaş hayvancılık ile kümes hayvancılığı yapılmaktadır. İlçenin Eğirdir Gölü' ne kıyısı olan belde ve köylerinde balıkçılıkta ekonomik gelir kaynağını oluşturmaktadır. Son yıllarda mermer üretimi de yapılmaktadır.

İlçede iş potansiyelinin azlığı sebebiyle çok göç vermiştir. İlçede 1995'te 74 kişinin ölümü ile sonuçlanan bir sel felaketi meydana geldi.

Eğitim
Senirkent Yükseliş Birliği 1931 yılında kurulmuş olup, Afyon'da talebe yurdu açarak ilçe evlatlarının yüksek tahsil yapmasına imkân sağlamıştır.

Türkiye Cumhuriyetinin ilk özel okulu 1949 yılında Senirkent Ortaokuludur. Okulun tamamı Senirkentliler tarafından yapılıp, öğretmenleri de kendi imkânları ile tutmuşlardır. Okul daha sonra Milli Eğitim Bakanlığına devredilmiştir.

1940 yılında Senirkent Dokumacılar Kooperatifi, 1948 yılında da Senirkent Halıcılar Sanat Kooperatifi kurulmuştur. Bunlara bağlı olarak birde iplik fabrikası kurulmuştur. O yıllarda Senirkent'in malları İstanbul'a girmeden, Türkiye tekstil fiyat piyasası oluşmazdı.

Mutfak
Senirkent Banağı 06.07.2021 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Ayrıca bakınız
 Senirkent sel felaketi
 Senirkent sel felaketini anlatan belgesel

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet: Senirkent

Senirkent


Vesna Ratkovna Dolonts (en ruso: Весна Долонц) (Moscú, Unión Soviética, 21 de julio de 1989), es una tenista serbia de ascendencia rusa.

Comenzó su carrera profesional en septiembre de 2005 a la edad de 16 años. En 2006 alcanzó el puesto 393 de la clasificación mundial; en 2007 el puesto 162, y en 2008 el 156, que ha sido su máximo histórico. En 2011 obtuvo su primera victoria en un Grand Slam al derrotar a Laura Pous Tio en el Open de Australia.

Títulos

Dobles

Títulos (0)

Finales (1)

Títulos ITF

Individual 11 (3–8)

Referencias

Enlaces externos
 Vesna Dolonc en la Asociación de Tenis Femenino
 Vesna Dolonc en la Federación Internacional de Tenis

Tenistas femeninas de Serbia
Nacidos en Moscú

Vesna Dolonc


Gift of Gab é um filme musical estadunidense de 1934, do gênero comédia, dirigido por Karl Freund e distribuído pela Universal Pictures. Foi estrelado por Edmund Lowe como um homem com o "dom da palavra" – ele pode vender qualquer coisa a qualquer um – e Gloria Stuart. O filme é co-estrelado por Ruth Etting, Ethel Waters e Victor Moore, e apresenta Boris Karloff e Béla Lugosi. Os cenários do filme foram desenhados pelo diretor de arte David Garber.

Ruth Etting canta "Talking to Myself" e "Tomorrow, Who Cares?". Originalmente, Os Três Patetas foram contratados para aparecer no filme, mas eles haviam acabado de assinar com a Columbia Pictures para estrelarem "Woman Haters", o primeiro de seus curtas, então três atores parecidos os substituíram em "Gift of Gab".

Elenco

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 1934
Filmes de comédia musical da década de 1930
Filmes de comédia musical dos Estados Unidos
Filmes dirigidos por Karl Freund
Filmes da Universal Pictures
Filmes em língua inglesa
Filmes em preto e branco

Gift of Gab


İslam cumhuriyeti, İslam dinine dayalı cumhuriyet şeklidir.

Bu yönetim şekli İran, Moritanya, Pakistan gibi ülkelerde mevcuttur. İslami yasaların anayasaya yön verdiği, halkı temsilen görev yapan idarecinin yine halkın seçimi doğrultusunda işbaşına geldiği bir hükûmet amaçlanır.

İslam'ın devlet dini olduğu ve (en azından kısmen) İslami yasalara göre yönetilen ancak resmi adlarında "İslam cumhuriyeti" yerine sadece "cumhuriyet" ifadesini kullanan birçok devlet bulunmaktadır. Örnekler arasında Irak, Yemen ve Maldivler bulunur. Taliban gibi katı şeriat yasalarını destekleyen diğer gruplar ise "İslami emirlik" terimini tercih eder, çünkü emirlikler İslam tarihinde yaygındır ve "cumhuriyet" terimi Batı kökenlidir. "Cumhuriyet", "yüce gücün halk ve seçilmiş temsilcileri tarafından elde edildiğini" gösteren Roma kökeninden gelir ve Tanrıya veya şeriat yasalarına itaat etme konusunda herhangi bir ifade içermez.

Günümüzdeki İslam Cumhuriyetleri

İran
İran İslam devriminden bu yana, en büyük Şii ülkesi olan İran'da On İki İmamcı Şii siyasi düşüncesi, devrimin kurucusu ve lideri Ayetullah Ruhullah Humeyni'nin düşünceleri tarafından domine edilmektedir. Humeyni, gizlenmiş İmam ve diğer ilahi atanan figürlerin (nihai siyasi otoritenin yattığı kişiler) olmaması durumunda, Müslümanların sadece hak değil, aynı zamanda "İslam devleti" kurma yükümlülüğüne sahip olduklarını savunmuştur. Bu amaçla, Kur'an'ı ve imamların yazılarını yorumlamak için yetkin olan İslam hukuku (fıkıh) alimlerine başvurmaları gerekmektedir.

İktidara geldikten sonra ve daha fazla esnekliğe ihtiyaç olduğunu fark eden Humeyni, bazı görüşlerini değiştirdi. Hüküm süren alimin en bilgili olanlardan biri olması gerekliliğini vurgulamadı ve Şeriat hükümlerinin İslam çıkarlarına (Maslaha - "fayda" veya "kamu yararı") tabi olduğunu belirtti. Ayrıca, yöneten alimler tarafından yorumlanan "ilahi yönetim"de, gerekirse bu çıkarlara hizmet etmek için Şeriat'ı geçersiz kılma yetkisinin olduğunu ifade etti. İslami "hükümet, Tanrı'nın Elçisinin mutlak yönetiminin bir kolu olup, tüm 'ikincil' hükümlerin önünde gelir."

Aralık 1987'de son 'rütuş' yapıldı, Humeyni, İslami hükümetin Şeriat'a uygun olmayan bir işçi koruma kanunu çıkarmaya yönelik girişimini desteklemek için bir fetva yayınladı. İslam devletinde devlet emirlerinin birincil emirler olduğunu ve İslam devletinin "namaz, oruç ve hac gibi tüm ikincil emirlerden önceliğe sahip olarak devlet emirlerini yürürlüğe koyma" konusunda mutlak hakka sahip olduğunu hükmetti.Eğer devletin yetkileri yalnızca ikincil ilahi hükümler çerçevesinde olsaydı, İslam Peygamberine (aleyhisselam ve ailesinin üzerine olsun) tanınan ilahi yönetim ve mutlak vekâletin (wilayat-i mutlaqa-yi mufawwada) anlamı ve içeriği tamamen anlamsız olurdu. ... Belirtmek gerekir ki, Allah'ın Peygamberinin mutlak yönetiminin bir parçası olan devlet, İslam'ın birincil emirleri arasındadır ve namaz (salat), oruç (sawm) ve hac (hac) gibi tüm ikincil emirlerden önceliğe sahiptir.

İslami demokrasi fikri ve kavramı birçok İranlı alime, bilim insanına ve entelektüel tarafından kabul edilmiştir. İslami demokrasinin teorisini kabul edenler arasında en dikkate değer isimlerden biri, İran'ın lideri Ayetullah Ali Hamaney'dir. Hamaney, konuşmalarında İslami demokrasiyi "Zorunlu dini" olarak adlandırmaktadır. Bununla birlikte, Hamaney, liberal demokrasiye karşı açıkça muhalefetini ifade etmektedir ve "İslam doğal olarak liberal demokrasiye karşı durur" demiştir.

İslami demokrasi kavramına karşı çıkan veya en azından eleştiren diğer İranlı bilim insanları da bulunmaktadır. Bunlar arasında en popüler olanlardan biri Ayetullah Naser Makarem Şirazi'dir ve şöyle yazmıştır: "Eğer halk oylarına başvurulmaması tiranlıkla suçlanmaya yol açacaksa, halk oylarını ikincil bir hüküm olarak kabul etmek mümkündür." Aynı görüşe sahip olanlardan biri de Muhammed Takı Meşbah-Yezdi'dir.

Anayasaya göre, İran İslam Cumhuriyeti aşağıdaki inançlara dayanan bir sistemdir:

Moritanya
Moritanya, Kuzey Afrika'nın Magrip bölgesinde bulunan bir ülkedir.  Moritanya, 28 Kasım 1960 tarihinde İslam Cumhuriyeti olarak bağımsız bir devlet olarak ilan edildi. Moritanya'nın hukuk sistemi "Fransız medeni hukuku ve Şeriat Hukuku'nun bir karışımıdır" ve Ceza Kanunu, din ve "iyi ahlak" aleyhine işlenen suçları "sert cezalarla" cezalandırır. "İrtidad veya dinden çıkma (yazılı olarak da olsa) ölüm cezasıyla cezalandırılabilir."

Pakistan
Pakistan, Britanya Hindistanı'nın Müslümanları için bir vatan olarak yaratıldı ve Britanya Hindistanı bağımsızlık kazandığında İslam bu ülkenin varoluş nedeni haline geldi. 1956'da dünyevi anayasasını değiştiren ilk ülke olarak, laik bir anayasa altında cumhuriyet statüsünü değiştirerek "İslami" sıfatını benimsedi. Bununla birlikte, ülkenin bir devlet dini olmadığı 1973'e kadar beklenildi. Daha demokratik ve daha az laik bir anayasa benimsendiğinde Pakistan, sadece pasaportlarında, vizelerinde ve paralarında İslami adı kullanmaya başladı. 1973 anayasasında İslam Cumhuriyeti özellikle belirtilmesine rağmen, tüm hükümet belgeleri Pakistan Hükümeti adı altında hazırlanmaktadır. Pakistan Anayasası, Bölüm IX, Madde 227'de şöyle der: "Var olan tüm yasalar, Kur'an ve Sünnet'te belirtilen İslam Emirleri olarak adlandırılan bu bölümde belirtilen İslam Emirlerine uygun hale getirilecektir ve bu Emirlerle çelişen yasa çıkarılmayacaktır."

Eski İslam cumhuriyetleri

Çeçenistan
İçkerya Çeçen Cumhuriyeti, 1996-2000 yılları arasında İslami bir cumhuriyet yönetim sistemi kullanmıştır.

Komorlar
1978 ile 2001 yılları arasında Komorlar, Komorlar Federal ve İslam Cumhuriyeti olarak adlandırıldı.

Doğu Türkistan
1933 yılında Sabit Damulla Abdulbaki ve Muhammad Amin Bughra tarafından bağımsız bir İslam cumhuriyeti olarak ilan edilen Türk İslam Cumhuriyeti Doğu Türkistan, Uygur ve Kırgızların kontrolü altında bulunuyordu. Ancak Çinli Müslüman Milli Devrim Ordusu'nun 36. Tümeni, Kashgar, Yangi Hisar ve Yarkand Muharebeleri sırasında onların ordularını mağlup ederek cumhuriyeti yıkmıştır. Çinli Müslüman General Ma Fuyuan ve Ma Zhancang, isyancı güçlerin yok edildiğini ve bölgenin Çin Cumhuriyeti'nin kontrolüne geri döndüğünü 1934 yılında ilan etmiş, bunu Abdullah Bughra ve Nur Ahmad Jan Bughra gibi Türk Müslüman emirlerin idamı takip etmiştir. Çinli Müslüman General Ma Zhongying daha sonra Kashgar'daki İd Kah Camii'ne girerek Türk Müslümanlara Milliyetçi Hükümete sadık olmaları konusunda ders vermiştir.

Afganistan
Afganistan, 1990-1996 yılları arasında ve 2001-2021 yılları arasında bir İslam cumhuriyeti olarak var oldu. 1990 anayasası, Mohammad Necibullah hükümeti tarafından dayatıldı ve komünizmi ortadan kaldırdı.

2004 yılında oluşturulan anayasa, Afganistan'ın bir anayasal İslami monarşi olduğu dönemde oluşturulan 1964 Afganistan Anayasası'na çok benziyordu. Üç koldan oluşuyordu: yürütme, yasama ve yargı. Ulusal Meclis yasama organıydı ve iki meclisten oluşan iki kanatlı bir organ olarak görev yapıyordu: Halk Meclisi ve Eyaletler Meclisi. Cumhuriyet'e İslami ön ek, sembolik olarak kabul ediliyordu çünkü anayasa oluşturma toplantısında Mujahideen yanlısı delege tarafından desteklenen bir isimdi.

1996-2001 yılları arasında, Afganistan Taliban tarafından yönetildi. Kandahar merkezli militan bir grup olan Taliban, resmi olarak Afganistan'ı İslam teokrasisi olarak yöneten İslami Emirlik olarak bilinen bir İslami devlet kurdu. 2021 yılında, Taliban, İslam cumhuriyetini sona erdirmek ve nihayetinde Ağustos 2021'de İslami Emirlik'i yeniden kurmak amacıyla bir aylık bir isyan başlattı. İslam Cumhuriyeti, hem 1996-2001 yılları arasında hem de 2021'den itibaren Birleşmiş Milletler tarafından Afganistan'ın meşru hükümeti olarak tanındı.

Gambiya
Aralık 2015'te dönemin cumhurbaşkanı Yahya Jammeh, Gambiya'yı bir İslam cumhuriyeti ilan etti. Jammeh, bu adımın Batı Afrika devletini sömürgeci geçmişinden uzaklaştırmak için yapıldığını, hiçbir kıyafet kodu uygulanmayacağını ve diğer inançlara mensup vatandaşların özgürce ibadet etmelerine izin verileceğini söyledi. Ancak daha sonra tüm kadın devlet çalışanlarının başörtüsü takmasını emretti, ancak kararı kısa bir süre sonra geri aldı. Bir muhalefet grubu tarafından anayasaya aykırı olarak eleştirildi. Jammeh'in 2017'de görevden alınmasının ardından, onun halefi Adama Barrow, Gambiya'nın artık bir İslam cumhuriyeti olmayacağını açıkladı.

Ayrıca bakınız
 İslami demokrasi
 Otoriteryanizm
 Totaliterizm
 İdeokrasi
 İslamcılık

Kaynakça

İslam cumhuriyeti


Adolphe Samuel, né le 11 juillet 1824 à Liège et mort le 11 septembre 1898 à Gand, est un critique musical, chef d'orchestre, éducateur musicale et compositeur belge.

Carrière

Jeunesse et formation
Adolphe Abraham Samuel nait  à Liège le 11 juillet 1824 dans une famille d'artistes d'origine juive. Il est le fils de Zaduk Samuel et de Madeleine Samuel. Il se marie en 1859 avec Barbe Berthe Emmanuel.

Dès son plus jeune âge, sa famille le pousse à pratiquer des activités créatives. Ses parents l'encouragent à devenir peintre et il commence ses études à l'âge de sept ans. Il reçoit sa première éducation musicale auprès de sa sœur Caroline avant d'étudier le solfège et le piano avec Étienne Soubre et Auguste Franck au conservatoire royal de Liège. Dès l'âge de douze ans, il se produit dans des concerts organisés par le violoniste belge Charles-Auguste de Bériot et sa belle-sœur Pauline Viardot.

En 1838, la famille s'installe à Bruxelles, où Adolphe attire l'attention de François-Joseph Fétis. Grâce à ce dernier, Adolphe Samuel peut intégrer le conservatoire royal de Bruxelles où il étudie l'harmonie avec Charles Bosselet, le contrepoint avec François-Joseph Fétis, le piano avec Jean-Baptiste Michelot et l'orgue avec Christian Girschner, obtenant des premiers prix dans toutes ces disciplines.

Carrière
En 1841, Adolphe Samuel devient professeur assistant de solfège au conservatoire de Bruxelles et l'année suivante professeur assistant de piano dans le même établissement.

En 1845, il remporte le Prix de Rome belge avec sa cantate La Vendetta. Grâce à la bourse que reçoivent les lauréats de ce prix, il effectue un voyage d'étude en Allemagne, en Autriche et en Italie, poursuivant ses études avec Felix Mendelssohn à Leipzig et avec Giacomo Meyerbeer à Berlin, et rencontre Ferdinand Hiller à Dresde avant de visiter l'Italie pendant deux ans, en 1846 et 1847. Pendant son séjour à Rome, il compose son opéra Giovanni da Procida et sa deuxième symphonie qui est créée par Fétis à Bruxelles en 1849.

Il retourne à Bruxelles en 1848 et compose de nombreux opéras qui sont joués à La Monnaie. En 1853, Adolphe Samuel fait la critique de la première de Benvenuto Cellini (opéra) d'Hector Berlioz, et un an plus tard, il dédie au compositeur son opéra-comique L'heure de la retraite. Les œuvres de d'Adolphe Samuel de cette époque sont influencées par le style de Berlioz. De plus, Adolphe publie le Benvenuto Cellini de Berlioz en Belgique. Ces contacts donnent naissance à une amitié qui dure de nombreuses années jusqu'à ce que leurs points de vue opposés sur l'œuvre de Richard Wagner creusent un fossé entre eux.

De 1850 à 1860, Adolphe Samuel est également actif comme critique musical pour plusieurs journaux tels que Le Télégraphe, National, La Civilisation, L'Echo de Bruxelles, L'Indépendance belge, La Revue trimestrielle, L'Art universel et La Flandre libérale.

En 1856, il écrit la cantate L'union fait la force pour commémorer le 25e anniversaire du couronnement de Léopold Ier (roi des Belges) et en 1859, il est le compositeur de la cantate pour l'inauguration de la colonne du Congrès à Bruxelles. Pour ce travail, il reçoit le titre de Chevalier dans l'Ordre de Léopold.

En 1860, Adolphe Samuel est nommé professeur d'harmonie au Conservatoire royal de Bruxelles. En 1865, il fonde les Concerts Populaires de Bruxelles, suivant l'exemple des concerts du même nom de Jules Pasdeloup à Paris, voulant rendre la musique classique accessible à tous et promouvoir le niveau musical et intellectuel des Bruxellois. Il présente au public les œuvres plus contemporaines de Richard Wagner, Franz Liszt, Peter Benoit et Anton Rubinstein. En 1869, il fonde également la Société de Musique de Bruxelles afin d'interpréter de grandes œuvres chorales.

Il démissionne de ces organisations en 1871, année où il devient directeur du Conservatoire royal de Gandoù il enseigne également le contrepoint, la fugue, la composition musicale et l'esthétique musicale. Parallèlement, il dirige le Cercle artistique, littéraire et scientifique de Gand de 1874 à 1880.

En 1895, Samuel se fait baptiser dans le christianisme avec sa femme. Le 11 septembre 1898, il décède des suites d'une tuberculose à Gand. Selon le souhait du compositeur, sa Messe en ré mineur est exécutée lors de ses funérailles à la cathédrale Saint-Bavon de Gand. Il est inhumé au cimetière de Gand.

Œuvres musicales
Adolphe Samuel a composé des opéras, sept symphonies, de la musique religieuse et des œuvres vocales. Ses symphonies sont marquées par l'influence de Berlioz. Sa dernière symphonie s'intitule Christ et a été écrite après sa conversion au catholicisme.

Le travail de composition de d'Adolphe Samuel combine les influences de Berlioz, Wagner et Liszt. Ses œuvres principales sont la monumentale symphonie à programme (Sixième), basée sur l'Ancien Testament (1891) et la Septième, basée sur le Nouveau Testament (1893).

Parmi ses principales œuvres :

 1845, Il a rêvé, opéra-comique
 1845, La Vendetta, Cantate
 1846, 1ère Symphonie op.8
 1847, 2e Symphonie op.9
 1847, Giovanni da Procida, opéra
 1850, Madeleine, opéra-comique, livret : Gustave Vaëz
 1850, Roland à Ronceveaux, poème symphonique
 1851, Les Deux Précendants, opéra-comique, livret : Louis Schoonen
 1854, L'Heure de la retraite, opéra Comique, Livret : Eugène van Bemmel
 1855, Cantate du jubilée
 1855, L'Union fait la force, cantate
 1858, 3e Symphonie op.28
 1859, Cantate nationale, cantate op.29
 1863, 4e Symphonie op.33
 1869, 5ème Symphonie op.35
 1875, De Wederkomst, cantate, op.38
 1880, Léopold Ier, cantate,
 1889, 6e Symphonie, symphonie à programme, op. 44
 1893, 7ème Symphonie "Christ", op. 48

Distinctions

Références

Bibliographie

 Thierry Levaux, Le Dictionnaire des Compositeurs de Belgique du Moyen-Age à nos jours, S. 550-551, Editions Art in Belgium, 2006, .

Liens externes

Compositeur belge du XIXe siècle
Naissance en juillet 1824

Adolphe Samuel


Madlen Radukanova (; Sófia, 14 de maio de 2000) é uma ginasta búlgara, campeã olímpica.

Carreira

Radukanova conquistou a medalha de ouro nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova feminina por equipes da ginástica rítmica, ao lado de Simona Dyankova, Stefani Kiryakova, Laura Traets e Erika Zafirova, com um total de 92.100 pontos na sua performance.

Ginastas rítmicos da Bulgária
Campeões olímpicos da Bulgária
Ginastas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Madlen Radukanova


Os confrontos nas Ilhas Salomão em 2021 são uma série de manifestações contínuas e conflitos nas Ilhas Salomão, que começaram em 24 de novembro de 2021.

Antecedentes
As Ilhas Salomão estiveram historicamente em um estado de conflito étnico até 2003, quando a Austrália implantou uma missão de manutenção da paz. Os residentes de Malaita, a ilha mais populosa do país, sempre queixaram-se que sua ilha foi negligenciada pelo governo central. Em 2019, o governo central sob o primeiro-ministro Manasseh Sogavare retirou o reconhecimento da República da China (Taiwan) e estabeleceu relações com a República Popular da China. A província de Malaita, no entanto, continuou a ser apoiada por Taiwan e pelos Estados Unidos, estes últimos enviando 25 milhões de dólares americanos em ajuda para a ilha em 2020. O primeiro-ministro da província de Malaita, Daniel Suidani, também realizou um referendo de independência em 2020, que o governo nacional considerou ilegítimo. O aumento do desemprego e da pobreza, agravado pelo fechamento da fronteira durante a pandemia de COVID-19, também foram citados como a causa dos conflitos.  As empresas chinesas também foram acusadas de dar empregos a estrangeiros em vez de locais.

Eventos
Os protestos foram inicialmente pacíficos, mas tornaram-se violentos em 24 de novembro de 2021, depois que edifícios adjacentes ao edifício do Parlamento das Ilhas Salomão foram incendiados. Escolas e empresas foram fechadas enquanto a polícia e as forças do governo entraram em confronto com os manifestantes. A violência aumentou quando a Chinatown de Honiara foi saqueada. A polícia atirou nos manifestantes com gás lacrimogêneo.

A maioria dos manifestantes veio da província de Malaita.

A Austrália respondeu à situação destacando a Polícia Federal Australiana e o pessoal das Forças de Defesa Australianas após um pedido do governo de Sogavare ao abrigo do Tratado de Segurança Bilateral Austrália-Ilhas Salomão. O governo australiano afirmou que este destacamento era para apoiar a Força Policial das Ilhas Salomão para manter a ordem e proteger a infraestrutura vital e não tomaria nenhuma posição em relação as questões internas das Ilhas Salomão. Papua-Nova Guiné concordou em enviar 34 soldados da paz para ajudar a conter a violência.

No sábado, a polícia anunciou a descoberta de três corpos carbonizados em um prédio queimado no distrito de Chinatown de Honiara, tornando-os as primeiras mortes relatadas desde o início dos protestos. A polícia informou que prendeu mais de 100 pessoas relacionadas aos confrontos. No sábado de manhã, os conflitos pararam em grande parte e as ruas estavam tranquilas, de acordo com jornalistas locais e redes sociais, e os policiais e as tropas de paz patrulhavam as ruas.

Ver também
Missão de Assistência Regional para as Ilhas Salomão

Manifestações e protestos em 2021
Política das Ilhas Salomão
2021 nas Ilhas Salomão

Confrontos nas Ilhas Salomão em 2021


Kitasta paprat (lijevasta paprat, stela, smeđa stela; lat. Matteuccia), rod listopadnih paprati iz porodice Onocleaceae, dio reda osladolike. Jedina vrsta je M. struthiopteris iz biogeografskog područja holarktika (uključuje i Hrvatsku ,gdje je vrsta nazivana i smeđa stela) sa dvije podvrste

Podvrste
 Matteuccia struthiopteris subsp. struthiopteris, ima 2 varijeteta
 Matteuccia struthiopteris subsp. sinuata (Thunb.) Á.Löve & D.Löve; japanski endem

Sinonimi
 Pteretis Raf. (nom. rej.)
 Pterilis Raf. (err. pro Pteretis)
 Struthiopteris Willd.

Galerija

Vanjske poveznice

Izvori

Onocleaceae

Kitasta paprat


Det reticulære aktiveringssystem (RAS) også kendt som det stigende retikulære aktiveringssystem (ARAS) og ekstrathalamtiske kontrolmodulatoriske system, er en gruppe af forbundne nuclei i hjernens vertebrater der er ansvarlig for reguleringen af vågenhed og søvn-vågen transitioner. Som dets navn impliceres, er dens mest indflydelsesrige komponent den retikulære formation.

Hjernen

Reticulære aktiveringssystem


Tomoyuki Katabira (født 10. november 1993) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder YSCC Yokohama.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tomoyuki Katabira


Rimma Mihailovna Ivanova (rusă: Римма Михайловна Иванова; ) a fost o  rusă, participantă la Primul Război Mondial. Ea a fost singura femeie din Imperiul Rus distinsă cu Ordinul militar Sfântul Gheorghe, clasa a IV-a.

Viața
Rimma Ivanova s-a născut în 1894 în Stavropol. În 1913, a terminat Gimnaziul de fete Olginskaya din Stavropol, apoi a lucrat ca profesoară de școală în satul Petrovskoe (acum orașul ). După izbucnirea Primului Război Mondial, a început cursuri de asistentă în Stavropol. În ianuarie 1915 s-a înrolat ca soră medicală în Armata Rusă. A fost decorată cu Crucea Sfântului Gheorghe clasa a IV-a și două medalii Sfântul Gheorghe pentru salvarea soldaților răniți pe câmpul de luptă.

Moartea
Pe 22 septembrie 1915, Rimma Ivanova a ajutat soldații răniți în bătălia de lângă satul Mokraia Dubrova (acum Pinsk, Regiunea Brest, Belarus). Atunci când ambii ofițeri ai companiei au fost uciși în luptă, ea a ridicat compania la atac și s-au repezit spre tranșeele inamice, cucerind poziția. Atacul a reușit, dar Ivanova a fost grav rănită și a murit.

Prin decretul lui Nicolae al II-lea al Rusiei, printr-o excepție, Rimma Ivanova a fost decorată post-mortem ca un ofițer cu Ordinul Sfântului Gheorghe, clasa a-IV-a.

Ea a fost înmormântată în Stavropol, lângă Biserica Sfântul Andrei, pe 24 septembrie 1915.

Memoria
O stradă din Stavropol este numită după Rimma Ivanova. Monumente în memoria ei au fost ridicate în Stavropol și Mihailovsk.

Note

Legături externe

Nașteri în 1894
Decese în 1915
Oameni ai Primului Război Mondial
Decorați cu Ordinul Sfântul Gheorghe clasa IV
Oameni uciși în Primul Război Mondial

Rimma Ivanova


Anthony James Donegan  (), cunoscut mai ales ca Lonnie Donegan, a fost un cântăreț, compozitor și muzician excelând în genul muzical numit skiffle, un muzician extrem de influent asupra tuturor muzicienilor britanici ai anilor 1960, și despre care se spunea că era în vremea sa [The] King of Skiffle (Regele skiffle-ului).

Născut în Scoția și crescut în Anglia, de la vârsta de un an, Donegan este listat în British Hit Singles & Albums ca cel mai cunoscut, apreciat, influent și plin de succes artist muzical britanic înaintea cvartetului celor patru The Big Fabs, The Beatles.

Printre vârfurile recunoașterii carierei sale muzicale, Donegan a avut 31 Top 30 recoduri single cu statut de hit, 24 fiind successive, iar trei ocupând locul întâi, doar în Regatul Unit. Lonnie Donegan a fost, de asemenea, primul artist muzical britanic cu două hit-uri muzicale din US Top 10.

Lonnie Donegan a fost recompensat cu un premiu Ivor Novello pentru realizările muzicale de o viață, în 1997, iar în 2000 a fost recompensat cu un titlu cavaleresc, MBE.

Biografie
Lonnie Donegan, care a avut numele la naștere de Anthony James Donegan, s-a născut în Bridgeton, Glasgow, Scoția, pe 29 aprilie 1931, ca fiu al unei mame irlandeze și al unui tată scoțian, violonist profesionist, angajat al Orchestrei Naționale a Scoției. În 1933, familia s-a mutat în East Ham, în East London. În anii 1939-1942, Donegan și familia au fost evacuați la Cheshire pentru a scăpa de The Blitz-ul al celui de-doilea ăzboi mondial, iar ulterior Lonnie a urmat colegiul în Altrincham.

Donegan a fost căsătorit de trei ori. A avut două fete (Fiona și Corrina) de la prima sa soției, Maureen Tyler, de care a divorțat în 1962, o fiică și un fiu (Juanita și Anthony) de la a doua soție, Jill Westlake, de care a divorțat în 1971, și trei fii (Peter, David și Andrew) de la cea de-a treia soție, Sharon, cu care s-a căsătorit în 1977.) Peter Donegan este, de asemenea, cântăreț și muzician.

Donegan a decedat pe 3 noiembrie 2002, la vârsta de 71 de ani, după ce suferise un atac de cord, în timpul unui turneu, în Market Deeping, în comitatul Lincolnshire, la circa jumătatea turneului, și doar cu puțin înainte de a fi gata de a interpreta într-un concert memorial pentru George Harrison împreună cu The Rolling Stones. Donegan avusese probleme cardiace încă din anii 1970, suferind mai multe atacuri cardiace, pe care le-a depășit, refăcându-se de fiecare dată.

Trad jazz
Copil fiind, în anii 1940, Donegan a ascultat mai swing jazz și interpretări vocale, devenind interesat de chitară. Cele mai ascultate genuri de muzică, din acea perioadă, au fost viniluri de Country & western și blues, și în special discurile lui Frank Crumit și Josh White. Fiind puternic atras de muzica instrumentală, la 14 ani, în 1945, Donegan și-a cumpărat prima sa chitară.

Donegan a devenit prima dată membru al unei formații muzicale semnificative, după ce Chris Barber auzise că Lonnie ar fi un bun interpret de banjo și i-a cerut acestuia o audiție în timpul unei călătorii cu trenul. Deși Donegan nu cântase vreodată la banjo, a depășit "neînțelegerea", cumpărând un instrument și demonstrând talent, ingenuitate și personalitate. Participarea sa cu formația de Trad jazz a lui Barber a fost întreruptă de chemarea la satisfacerea serviciului militar la National Service în 1949. În timp ce își îndeplinea serviciul militar la Southampton, Lonnie a fost toboșarul trupei lui Ken Grinyer, Wolverines Jazz Band, la un local din oraș.   Trupa lui Grinyer a fost denumită după trupa omonimă a anilor 1920, Wolverines (o USA jazz band).

În 1952, muzicianul a format trupa Tony Donegan Jazzband, cu care a performat acte muzicale în jurul Londrei. Pe data de 28 iunie 1952, la Royal Festival Hall, Lonnie și trupa sa au cântat în deschidere pentru muzicianul blues Lonnie Johnson. Donegan a adoptat prenumele acestuia ca un tribut adresat acestuia, utilizându-l pentru prima dată la un concert dat la Royal Albert Hall, pe 2 iunie 1952.

În 1953, cornetistul Ken Colyer a fost reținut în închisoare în New Orleans, Louisiana, din cauza unei probleme pe care a avut-o cu viza sa de Statele Unite. Apoi, s-a întors în Regatul Unit și s-a alăturat, trupei lui Chris Barber. Formația și-a schimbat numele în Ken Colyer's Jazzmen, făcându-și prima apariție publică pe 11 aprilie 1953 în Copenhaga. A doua zi, Chris Albertson a înregistrat Ken Colyer's Jazzmen, Monty Sunshine Trio – Sunshine, Chris Barber și Lonnie Donegan pentru Storyville Records. Acele înregistrări au constituit primele înregistrări comerciale pentru Donegan.

Skiffle
În perioada când lucra cu Ken Colyer's Jazzmen și cu Chris Barber, Donegan a fost vocalist și instrumentist la chitară și banjo în varianta de Dixieland a trupei. Apoi, s-a alăturat altor doi membri ai formației, când Jazzmen nu aveau spectacole, pentru alt gen de spectacole, numite skiffle break, nume sugerat de fratele lui Ken Colyer, Bill, nume inspirat de grupul muzical american Dan Burley Skiffle Group, al anilor 1930. În anul 1954, Colyer a părăsit grupul muzical pe care îl co-fondase, iar numele formației a devenit Chris Barber's Jazz Band.

Cu instrumente improvizate, de tipul washboard și tea-chest bass (folosite adesea de muzicienii din New Orleans) și cu ajutorul unei chitare ieftine spaniole, Donegan a interpretat cântece folk și blues ale unor muzicieni ca Lead Belly și Woody Guthrie. Ideea de a se întoarce la "rădăcinile jazzului" s-a dovedit a fi atractivă publicului și în iulie 1954, Donegan a înregistrat o versiune mai rapidă a cunoscutei melodii "Rock Island Line" a lui Leadbelly, folosind un washboard, dar nu chitara improvizată de tipul tea-chest bass, având balada eroului popular afro-american "John Henry" pe cealaltă parte a discului, B-side. A fost unul din hit-urile anului 1956

Legitimitate
Mark Knopfler (de la Dire Straits) a lansat o melodie dedicată lui Lonnie Donegan, intitulată "Donegan's Gone", pe  un albumul său din 2004, intitulat Shangri-La, declarând ca Donnegan a fost unul dintre muzicienii, care a avut o influență masivă asupara sa.

Citate

Interviu cu Lonnie Donegan - NME – June 1956

  – Interview cu Lonnie Donegan, 2002

  – Paul McCartney

  – Brian May.

  – Roger Daltrey

 – Discursul de acceptare al lui Jack White la primirea unuia din premiile Brit Awards.

Bibliografie
  Jeremy Price, "Lonnie Donegan, Rock Island Line » et la corne d'abondance", Volume!, n° 7-2, Nantes, Éditions Mélanie Seteun, 2010.

Referințe

Legături externe (toate în engleză)

Lonnie Donegan Discussion Forum
Go Lonnie go – article by Billy Bragg for The Guardian
My Memories of Lonnie Donegan by Paul Griggs
Lonnie Donegan biography and discography
Lonnie Donegan and his Skiffle Group
His Old Man's the Guv'nor – article by Alan Franks
My twenty-year love affair with the joy of skiffle, article by Mark Kermode The Observer, 1 June 2008

Nașteri în 1931
Nașteri pe 29 aprilie
Decese în 2002
Decese pe 3 noiembrie
Cântăreți britanici
Chitariști britanici
Compozitori britanici
Muzicieni ai Atlantic Records
Muzicieni ai Chrysalis Records
Muzicieni ai Dot Records
Muzicieni ai Mercury Records
Muzicieni ai Pye Records
Muzicieni ai Philips Records
Muzicieni ai RCA Records
Muzicieni ai United Artists Records
Muzicieni ai Virgin Records
Muzicieni britanici
Skiffle

Lonnie Donegan


A Primera D do Campeonato Argentino de Futebol de 2022, também conhecida como oficilmente Campeonato da Primera División "D" de 2022 ou simplesmente como Primera D de 2022, foi a 74.ª edição da Primera D, campeonato de clubes equivalente à quinta divisão profissional do futebol argentino para clubes diretamente afiliados à Associação do Futebol Argentino (AFA). O certame foi organizado pela própria Associação do Futebol Argentino (AFA), entidade máxima do futebol na Argentina, com início em 7 de maio e término em 11 de novembro. A competição foi disputada por 11 equipes: 10 delas que permaneceram da temporada de 2021 e uma equipe convidada (Mercedes) pela organizadora.

O campeão da competição foi o Yupanqui da cidade de Buenos Aires, que obteve o seu título inédito, ao derrotar na final o Centro Español. No jogo de ida, em Ituzaingó, com mando de campo do Centro Español, o jogo acabou 0–0, e no jogo de volta, em Buenos Aires, tivemos vitória pela placar mínimo do mandante. Com o título, o clube garantiu a única vaga na Primera C de 2023, a quarta divisão do futebol argentino.

Regulamento
A temporada regular foi dividida em dois torneios independentes, denominados Apertura 2022 e Clausura 2022. Ambos, foram disputados no sistema de pontos corridos, em turno único, sendo 10 (dez) jogos no Apertura e 10 (dez) no Clausura, sagrando-se campeão o clube que acumulou o maior número de pontos ganhos em cada torneio.

Se um mesmo clube vencer tanto o Apertura 2022 como o Clausura 2022, seria declarado automaticamente campeão da Primera D e asseguraria a única vaga na Primera C na temporada de 2023. No entanto, como os ganhadores dos dois torneios, foram clubes distintos, tivemos a disputa de uma final em jogos de ida e volta pelo título e pela promoção. Em caso de igualdade na pontuação e, posteriormente, no saldo de gols do duelo, o desempate se deu na prorrogação e, caso persistise, teríamos a disputa por pênaltis.

Critérios de desempate
Caso haja empate de pontos entre dois ou mais clubes na etapa de pontos corridos, os critérios de desempate foram aplicados na seguinte ordem:
 Saldo de gols;
 Gols marcados;
 Pontos no confronto direto;
 Saldo de gols no confronto direto;
 Gols marcados no confronto direto.

Participantes

Classificação

Torneo Apertura

Torneo Clausura

Classificação Geral

Final

Premiação

Ver também
 Liga Profissional de 2022
 Primera Nacional de 2022
 Primera B Metropolitana de 2022
 Primera C Metropolitana de 2022

Ligações externas

D
Futebol de 2022 na Argentina

Campeonato Argentino de Futebol de 2022 – Quinta Divisão (Primera D)


جزيرة جبل حسان هي جزيرة تقع في الساحل الشمالي الغربي للمملكة العربية السعودية في البحر الأحمر. تتبع إدارياً لمحافظة أملج الواقعة بمنطقة تبوك. تبعد جزيرة جبل حسان عن شاطئ مدينة أملج حوالي 18 كيلو متر.

نبذة
يبلغ إجمالي مساحة الجزيرة 24 كم2، ستة كيلومترات طولاً وأربعة كيلومترات عرضاً. وسميت بجبل حسان نسبة لبطن الحساسنة من جهينة. وكانت ممر للسفن بين مصر والجزيرة العربية والأردن. ويقابلها في العدوة الشرقية من البحر الأحمر القصير وجبل الجهاينة بمصر. تُعتبر جزيرة جبل حسان كبيرة نسبيا بمثيلاتها في المنطقة. حيث يوجد هناك 90 جزيرة تقريباً على امتداد الساحل الغربي بين مدينتي أملج والوجه شمال أملج.
الجزيرة غير مأهولة بالسكان حالياً وتعود ملكيتها إلى الحكومة السعودية.

انظر أيضاً
 جزر السعودية
 محافظة أملج
 منطقة تبوك

المصادر

جزر منطقة تبوك
جزر مشروع البحر الأحمر
جزر السعودية
وشكرا

جزيرة جبل حسان


San Luis (Spanish for "Saint Louis") may refer to:

Places

Argentina
 San Luis Province
 San Luis, Argentina, capital of San Luis Province

Belize
 San Luis, Belize, in Orange Walk District

Colombia
 San Luis, Antioquia, a town and municipality in the Antioquia Department
 San Luis de Palenque, a town and municipality in the Casanare Department

Cuba
 San Luis, Pinar del Río
 San Luis, Santiago de Cuba

Dominican Republic
 Fortaleza San Luis, a Spanish colonial fort in Santiago
 San Luis, Santo Domingo, a town and municipality in the Santo Domingo Province

Guatemala
 San Luis, El Petén

Honduras
San Luis, Santa Bárbara

Mexico
 San Luis, Baja California
 San Luis Acatlán, Guerrero
 San Luis de la Paz, Guanajuato
 San Luis Potosí, a state
 San Luis Potosí, San Luis Potosí, that state's capital city
 San Luis Río Colorado, Sonora
 San Luis Soyatlán, Jalisco
 Sierra San Luis, a mountain range in Chihuahua-Sonora

Peru
 San Luis, Ancash, capital of Carlos Fermín Fitzcarrald Province in Ancash Region
 San Luis District, Lima
 San Luis District, Ancash
 San Luis District, Cañete, Lima Region

Philippines
 San Luis, Agusan del Sur
 San Luis, Aurora
 San Luis, Batangas
 San Luis, Pampanga

United States
 San Luis, Arizona
 San Luis, Colorado
 San Luis Mountains in Arizona
 San Luis Obispo, California
 San Luis Reservoir in California
 San Luis Valley in Colorado
 Mission San Luis Rey de Francia in California
 Mission San Luis de Apalachee in Florida

Uruguay
 San Luis, Uruguay, in Canelones Department
 San Luis al Medio, Rocha
 San Luis River, Rocha

Venezuela
 San Luis, Falcón, in the state of Falcón

Other uses
 San Luis Airport (disambiguation)
 San Luis F.C., a Mexican football (soccer) team
 San Luis de Quillota, a Chilean football team
 ARA San Luis, various ships of the Argentine Navy

See also
Saint Louis (disambiguation)
São Luís (disambiguation)
Sant Lluís, a municipality on Menorca, Spain

San Luis


سنان حسن قاسم عبد القادر  هو معماري ومخطط مدن فلسطيني من عرب ال48. شارك عام 2007 في بيانالا ساو باولو في البرازيل، حيث نشر كتابه، «عمارة (التخلص من) التبعية»، وطرح من خلاله إمكانية لتخليص المجتمع الفلسطيني في الأراضي المحتلة عام 1948 من الحالة البينيّة (الريفية-المدينية)، التي يطلق عليها تعبير «بَلدَنَة»، ونقله إلى الحالة المدينية المعاصرة.

عبد القادر أسس مكتبه «سنان معماريون» في القدس عام 1995، وفي يافا عام 2015. من خلال عمله على عدد كبير في المشاريع الخاصة والعامة التي تحاول التأثير والتأثُّر بالمتغيرات السياسية، الاجتماعية، الإقتصادية والبيئية، أنشأ عبد القادر منصة عامة حيث يعتبر التخطيط عمل جماعي وفضاء للممارسات المدنية.

خلفية
ولد عبد القادر في الطيبة، بلدة عربية تقع في المثلث. بعد تخرجه من الثانوية، إنتقل إلى ألمانيا لدراسة الهندسة المدنية في جامعة هامبورج للعلوم التطبيقية، قبل أن ينتقل لدراسة العمارة في جامعة كايزرسلاوترن.

أكاديميًا
بدأ عبد القادر التدريس في جامعة تل أبيب عام 1998، وأسس وحدة «أبحاث العمارة الغير+رسمية» في أكاديمية بتسلئيل للفنون والتصميم عام 2006. في عام 2011، أصبح أستاذ زائر في معهد ديساو للهندسة المعمارية في ألمانيا، حيث تناول موضوع التمدّن العشوائي.

في عام 2016، حصل عبد القادر على مرتبة البروفيسورة من قبل مجلس التعليم العالي، مما جعله أول أستاذ في تاريخ الفلسطينيين في الأراضي المحتلة عام 1948 في تخصص الهندسة المعمارية.

في عام 2018، أنشأ عبد القادر معهد دراسة الثقافة العربية في الفنون، التصميم والعمارة. يعمل المعهد على بناء فضاء أكاديمي يتيح التفاعل مع الإرث المعرفي العربي وعمليات التحديث بشكل عام، وفي فلسطين التاريخية بشكل خاص.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الطيبة (إسرائيل)
أعضاء هيئة تدريس جامعة تل أبيب
خريجو جامعة كايسرسلاوترن التقانة
عرب 48
معماريون فلسطينيون
مواليد 1382 هـ
مواليد 1962

سنان عبد القادر


Birmingham Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Birmingham Township (Chester County, Illinois)
 Birmingham Township (Schuyler County, Illinois)
 Birmingham Township (Pennsylvania) im Delaware County

Birmingham Township


ගණිතයෙහි, ඩිරැක් ඩෙල්ටා ශ්‍රිතය, හෝ  ශ්‍රිතය යනු, තාත්වික සංඛ්‍යා රේඛාවක පිහිටන සාමාන්යිත ශ්‍රිතයක් හෝ,  ව්‍යාප්තියක් වන අතර, ශුන්‍යයෙහිදී හැර අන් සෑම තන්හීම එය ශුන්‍යය අගයක් දරමින්, සමස්ත තාත්වික රේඛාව මත එහි අනුකලය, එක යන අගයයක් ගනියි. ඩෙල්ටා ශ්‍රිතය පිළිබඳව සමහරවිට සිතනුයේ, පරාමාදර්ශිකෘත  ලක්ෂ්‍යාකාර ස්කන්ධය‍ක් හෝ  ලක්ෂ්‍යාකාර ආරෝපණයක් භෞතික වශයෙන් නිරූපණය කරණ,  ශුලය යට පවතින සමස්ත වර්ගඵලය එක යන අගයයක් ගන්නා, ශුන්‍යයෙහි පිහිටන,  අපරිමිත ලෙසින් උස්, අපරිමිත ලෙසින් සිහින් ශුලයක් ලෙසින් වෙයි.  එය හඳුන්වාදෙන ලද්දේ සෛද්ධාන්තික භෞතිකඥ පෝල් ඩිරැක් විසිනි.  සංඥා සැකසුම් සන්දර්භයෙන් එය බොහෝ විට හැඳින්වෙන්නේ  ඒකක ආවේග සංකේතය (හෝ ශ්‍රිතය) ලෙසිනි.  එහි විවික්ත සමකාරය වන්නේ කෝනෙකර් ඩෙල්ටා ශ්‍රිතය වන අතර, පරිමිත වසමෙහි සාමාන්‍යයෙන් අර්ථ දැක්වෙන එය,   0 සහ 1 යන අගයයන් ගනියි.

හුදෙක් ගණිතමය දෘෂ්ඨිකොණයකින් සලකා බැලුවහොත්, ඩිරැක් ඩෙල්ටා යනු බලවත් ලෙසින්  ශ්‍රිතයක් නොවන්නේ, එක් ලක්ෂ්‍යයකදී හැර අන් සෑම තැන්හිදීම අගය ශුන්‍යයට සමාන වන්නාවූ ඕනෑම විස්කෘත-තාත්වික ශ්‍රිතයක සම්පූර්ණ අනුකලය ශුන්‍යය විය යුතු බැවිනි.ගණිතමය අදහසක් ලෙසින් ඩෙල්ටා ශ්‍රිතය විසින් කිසියම් අර්ථයක් දනවනුයේ අනුකලයක් තුල එය දැක්වෙන විට පමණි.  මෙම දෘෂ්ඨිකෝණය තුලින් ඩිරැක් ඩෙල්ටා ශ්‍රිතයක් යැයි සලකමින් සාමාන්‍ය ලෙසින් පරිහරණය කර හැකි මුත්, මිනුමක්ද වන ව්‍යාප්තියක් ලෙසින් විධිමත් ලෙසින් එය අර්ථදැක්විය යුතු වන්නේය.  බොහෝ උපයෝජ්‍ය්‍යන්හිදී, ශුන්‍යයේ උස්වූ ශුලයක් සහිත ශ්‍රිතයන් අනුක්‍රමයක කිසියම් ආකාරයක  සීමාවක්  ( දුර්වල සීමාවක්) ලෙසින් ඩිරැක් ඩෙල්ටා සැලකෙයි.  මේ අනුව, අනුක්‍රමයෙහි සන්නිකර්ෂණීය ශ්‍රිතයන් වන්නේ, "ආසන්න" හෝ "ඡායමාන" ඩෙල්ටා ශ්‍රිත  වෙති.

සටහන්

ආශ්‍රිත
.
.
 .
 .

ඩිරැක් ඩෙල්ටා ශ්‍රිතය


An Xanthosoma trichophyllum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kurt Krause. An Xanthosoma trichophyllum in nahilalakip ha genus nga Xanthosoma, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Xanthosoma

Xanthosoma trichophyllum


Big Rock Brewery is a Canadian public company and the largest brewery that is based in Calgary, Alberta, Canada. Additional brewing operations are located in Vancouver, British Columbia; Etobicoke, Ontario; and Liberty Village in Toronto, Ontario. Big Rock distributes a variety of beers and ciders throughout Canada.

History
The brewery was founded in 1984, by Ed McNally, who was disappointed in the beer available to buy in Calgary, AB. A lawyer by trade, McNally was representing a group of barley growers in a legal action against the Alberta Wheat Board in the 1980s. Through the course of the legal action, McNally learned that the Alberta climate produces 2-row barley that is ideally suited for malting, and had access to glacial water from the nearby Rocky Mountains. At the time, most barley production in Alberta was used as cattle feed. With an entrepreneurial background, McNally decided to open a craft brewery. The name "Big Rock" was chosen after the Okotoks Erratic, a 16,500-tonne glacial boulder located outside of the town of Okotoks.

The first brewmaster was Bernd Pieper, a German brewmaster for Heineken International. In Summer 1986, when Big Rock had been in production for only a year, workers at the Molson and Labatt breweries went on strike. This proved to be a windfall for Big Rock, as it was the only beer available in Alberta that summer, and production quickly grew.

The second brewmaster was Larry Kerwin, a former brewmaster for Molson and current distiller at Eau Claire Distillery. Kerwin started as a brewer at Big Rock under Pieper in 1994, and took over as brewmaster in 2003 when Pieper retired. He was with Big Rock for 12 years.

The third brewmaster was Paul Gautreau. Gautreau joined Big Rock in 1986 as its fourth employee and worked in marketing and operational capacities before replacing Kerwin as brewmaster. Gautreau is a graduate of the Brewing and Packaging program at the University of California, Davis, the Brewing & Malting Science program at the University of Wisconsin–Madison, and the Institute of Brewing and Distilling in London, England. He is also a member of the American Society of Brewing Chemists, the Institute of Brewing and Distilling, and he has served as president of the Master Brewers Association of the Americas.

McNally retired from day-to-day operation of the company, retaining the ceremonial title "Chairman Emeritus" until his death in August 2014.

In March 2015, Big Rock's Urban Brewery opened in Vancouver, British Columbia. In 2017, Big Rock partnered with restaurateurs Oliver & Bonacini to open Liberty Commons at Big Rock Brewery, located in Liberty Village, Toronto.

On July 23, 2018, Big Rock closed an amended transaction to acquire certain brewing assets and inventory related to branded beer and cider from the Fireweed Brewing Corporation, including beverage brands such as Tree Brewing, Dukes Cider, and Shaftebury.

Products
Big Rock brews 10 year-round beers, 5 ciders, as well as a number of seasonal offerings and limited edition lambic-style beers.

Year-round beers
Traditional Ale – A medium-bodied brown ale in the traditional English style
Grasshopper – A medium-full bodied Kristall Weizen (filtered wheat ale). Winner of the 2007 and 2009 Gold Medal and the 2017 Silver Medal for "Wheat Beer – North American Style" at the Canadian Brewing Awards and named "Best Patio Beer" by the National Post in 2006.
Czech Style Pilsner – A European-style lager. Winner of 5 awards including the 2017 Gold Medal for European Lager – Pilsner at the Canadian Brewing Awards, and the 2019 Gold Medal for German/Czech Style Pilsner at the Alberta Beer Awards.
Rhine Stone Cowboy – A lagered ale
Warthog – An English Style Mild Ale (discontinued)
Honey Brown Lager – A medium-brown lager
Session IPA – A bitter pale ale (discontinued)
Citradelic – A single-hop American IPA
Scottish Heavy Ale – A malt-flavoured ale
Craft Lager – Canadian-style lager (discontinued)

Rock Creek ciders
Rock Creek Apple Cider – A dry cider with Okanagan apples
Rock Creek Peach Cider – A dry cider with peach
Rock Creek Pear Cider – A dry cider with pear
Rock Creek Strawberry Rhubarb Cider – A dry cider with strawberries and rhubarb (discontinued)
Rock Creek Rosé Cider – A dry cider with apples and rosé wine flavours

Coolship program
Big Rock Brewery is the first commercial craft brewery in Canada to develop a wild ale, authentic Belgium style program. They built an isolated wing in their brewery that includes a custom-built 2,000-litre Coolship. It has been designed to replicate the open fermentation conditions of Belgian breweries that specialize in brewing traditional lambic sour beers.

Kriek – 3,000 bottles released in February 2018. A lambic-style Kriek aged in wine barrels with cherries.
Framboise – 1,500 bottles released in March 2019. A lambic-style Framboise aged in wine barrels with raspberries.

Seasonal brews
Midnight Rhapsody Dark Ale – Fall 2018 release
Jackrabbit – A light lager (discontinued)

Contract brews
Big Rock brews beers for restaurants in Western Canada, including:

 Hudsons Tap House Beers, which include Beaver Tail Amber Ale, and Lumberjack Premium Lager
 John Palliser Ale for the Fairmont Palliser Hotel in Calgary, Alberta
 Livingston Lager for Heritage Park in Calgary, Alberta
President's Choice beers for Loblaw Companies Limited in their western Canadian markets
Co-op branded beers for Calgary Co-operative Assn. Ltd at their liquor outlets.
Original Joe's draft beers labels at their restaurants.

Marketing

Big Rock Barn Burner concert series
In 2017, Big Rock Brewery hosted the Barn Burner Concert at their Calgary brewery. The concert was held in the brewery parking lot and included live music, craft beer, and local food. Headliners included The Sheepdogs, Sam Roberts Band, and The Dead South. In 2018, they expanded the concert series to Toronto playing host to indie-folk group Mt. Joy.

Big Rock Eddies

From 1993 to 2016, the Big Rock Brewery Eddies were an annual event in Calgary that raised money for Calgary arts beneficiaries, including One Yellow Rabbit Performance Theatre, the Calgary Folk Music Festival, and the Epcor Centre for the Performing Arts (now Arts Commons). The Eddies were a promotional contest to encourage beer drinkers to make an advertisement for Big Rock. The contest later included a student category that allowed post-secondary students to compete with their peers for prize money.

See also
 Canadian beer

References

External links

Companies listed on the Toronto Stock Exchange
Beer brewing companies based in Alberta
Companies based in Calgary
Canadian beer brands
Canadian companies established in 1985

Big Rock Brewery


Andrew Jordt "Andy" Robinson (født den 14. februar 1942) er en amerikansk skuespiller og direktør for Master of Fine Arts, et skuespiller træningsforløb ved University of Southern California.

Robinson startede som karakterskuespiller på teateret, men har fortrinsvis arbejdet i biroller på Tv og i low-budget film. Han er bedst kendt i rollerne som seriemorderen Scorpio i krimien Dirty Harry (1971), Larry Cotton i gyserfilmen Hellraiser (1987) og som Elim Garak i science fiction Tv-serien Star Trek: Deep Space Nine (1993–1999). Med sin hustru Irene har han en datter Rachel Robinson, som også medvirker i Deep Space Nine.

Robinson var i 1993 medvirkende til grundlæggelsen af The Matrix Theatre Company i Los Angeles, Californien.

Filmografi

Film

Television

Referencer

Litteratur
 Lou Anders. . Star Trek Monthly. January 2000. Retrieved February 8, 2006.
 J. Neil Schulman. Profile in Silver. Commentary on the episode of The Twilight Zone. Retrieved February 8, 2006.
 "Wrestling Scorpio: An Interview With Andrew Robinson". Psychotronic Video. 1996.

Eksterne henvisninger
 Andrew J. Robinson, USC faculty page

Skuespillere fra USA

Andrew Robinson (skuespiller)


Lieftinck ist der Familienname folgender Personen:

 Franciscus Lieftinck (1835–1917), niederländischer Pastor und Politiker
 Gerard Isaac Lieftinck (1902–1994), niederländischer Paläograph
 Maurits Anne Lieftinck (1904–1985), niederländischer Entomologe
 Piet Lieftinck (1902–1989), niederländischer Politiker
 Willem Lieftinck (1865–1922), niederländischer Pastor und Politiker

Lieftinck


Schack kan henvise til:

 Schack (efternavn) – tysk og dansk efternavn

 Adelsslægter
 Schack (adelsslægt) – adelsslægt med oprindelse i Nedersaksen i Nordtyskland og flere grene i Danmark
 Schack von Wittenau – adelsslægt med oprindelse i Schlesien

 Fornavn
 Schack Carl Rantzau (1717–1789) – dansk officer og statsmand af holstensk oprindelse

Schack


«Loser Like Me» (en español, «Perdedor como yo») es una canción interpretada por el elenco de la serie estadounidense Glee. Fue lanzada como el primer sencillo oficial de la sexta banda sonora de la serie, Glee: The Music, Volume 5 (2011), el 1 de marzo de 2011 por airplay y  el 5 de marzo por descarga digital en Estados Unidos, a través de la compañía discográfica Columbia Records. Fue compuesta por el productor musical de la serie Adam Anders, los productores suecos Max Martin y Johan Schuster, Peer Åström y Savan Kotecha.

Lea Michele y Cory Monteith son los vocalistas principales, junto con Amber Riley, Naya Rivera y Heather Morris acompañando en los coros y parte de los versos. Musicalmente, «Loser Like Me» es una canción dance pop con elementos de pop rock, y cuenta una guitarra «pop funk». La producción fue comparada a las producciones similares de Martin publicadas en la época, sobre todo en «Raise Your Glass» de Pink. El tema liricalmente abarca sobre fantasías de venganza y de superamiento.

«Loser Like Me» recibió una buena acogida por parte de los críticos contemporáneos por ser la primera canción original de Glee. Los comentarios positivos se dirigían principalmente a su producción, la letra y la voz de Michele. Sin embargo, las críticas fueron que «Loser Like Me» sonaba como una versión de otros artistas que suelen trabajar con Martin como Pink o Avril Lavigne. «Loser Like Me» debutó en el número seis en el Billboard Hot 100 de Estados Unidos, y se convirtió en la tercera canción del elenco en entrar al top tres en la lista, junto con «Don't Stop Believin'» (2009) y «Teenage Dream» (2010). Alcanzó la posición treinta y seis en la lista Adult Pop Songs, también de Billboard, convirtiéndose en la primera canción no-navideña en aparecer en la lista airplay.

La interpretación apareció en el episodio de Glee «Original Song», que se estrenó el 15 de marzo de 2011, e incluyó una coreografía con el grupo tirando tazas de granizado llenas de confeti a la audiencia. «Loser Like Me» también se incluyó en el repertorio de la etapa 2011 de la gira Glee Live! In Concert!, como la última canción antes del encoré.

Antecedentes y lanzamiento

El 23 de febrero de 2011, se anunció que Glee por primera vez incluiría dos canciones originales tituladas «Loser Like Me» y «Get It Right» en el episodio del 15 de marzo del mismo año. El productor musical de la serie, Adam Anders llamó a la canción un «himno Gleek» y que «es un muy uptempo, de tipo de éxito veraniego». También se reveló que el productor de música pop, Max Martin, conocido por su trabajo con Britney Spears, Kelly Clarkson, entre otros cantantes, produciría «Loser Like Me». Tim Stack de Entertainment Weekly la llamó como un «gran golpe de música pop» de Glee. Anders también llegó a comentar: «Lo que pasa con Max es que él es un gran fan[ático] de la cultura pop y le encantaba la idea de ser parte de algo que es un fenómeno cultural. Así que en realidad no era difícil convencerlo del todo. Él sabía de eso».

Martin produjo la canción durante su visita a Estados Unidos, mientras trabaja como productor del séptimo álbum de Spears, Femme Fatale (2011). De acuerdo con la base de datos de la ASCAP, Anders, Peer Åström, Savan Kotecha y Johan Schuster son los escritores secundarios. «Loser Like Me» y «Get It Right» fueron estrenadas juntas en el programa radial On Air with Ryan Seacrest el 25 de febrero de 2011, y fueron interpretadas en el episodio «Original Song» el 15 de marzo de 2011. La canción también fue lanzada en ITunes Store en Estados Unidos el 15 de marzo de 2011.

Impacto en las radios
«Loser Like Me» se convirtió en el primer sencillo para radio de Glee, y fue enviada a la radios de Estados Unidos el 1 de marzo de 2011 para las listas de adult contemporary. Pete Cosenza, vicepresidente ejecutivo del sello Columbia Records dijo a Billboard:

Barb Richards, directora de la música para la estación de radio WAJI dijo que la introducción del elenco a la nueva música lleva a la estación para añadir más música del elenco. Richards hizo referencia a las 5,2 millones de álbumes y 21,9 millones sencillos digitales vendidos por la serie desde su estreno en mayo de 2009, pero comentó: «De todos modos, creo que la gente quiere oír más nuevas versiones originales, por lo que hasta la música original del elenco de Glee no tenía sentido para nosotros reproducir cada una de las versiones». Sin embargo, Richards felicitó a «Loser Like Me», diciendo que su letra que «resuena con los niños y padres de familia», y dijo que a ella le gustaba «cuando la escuchó por primera vez y también cuando la vio en el show». También comentó: «La canción es buena en sí misma, y que tiene el nombre de Glee en él [título] dándole una ventaja». Dave McKay director de programa en la estación WPST, también estuvo de acuerdo con Richards acerca de las ventas de Glee que fueron el motivo para añadirlas a airplay, y agregó que «no muchos artistas o canciones disfrutan del tipo de exposición que Glee proporciona. Además, el público que observa el programa es el público al cual nos dirigimos, por lo que el ajuste parece perfecto [...] ya que la música de 'Glee' vende, definitivamente hay un apetito por eso».

En respuesta a la canción de ser un original a diferencia de sus versiones tradicionales, McKay dijo: «Si "Loser Like Me" fuera una mala canción, entonces no importa si es original o una versión: no la estaríamos reproduciendo. Es buena, y tiene al alcance de 'Glee' lo que lo convierte en una canción fácil de escuchar». Keith Kennedy, director de programa en WKDD, dijo que el reflexionó sobre por qué ellos no reproducían canciones de Glee antes de «Loser Like Me». Kennedy dijo: «¿Cuántas veces has escuchado a los programadores de radio asegurando que utilizan números de las ventas para dar forma a las listas de reproducción de sus estaciones? Mira a iTunes cada miércoles, 'Glee' a menudo domina el top 10». La estación de Kennedy, WKDD, tiene un segmento diario llamado «Hora Glee» y dijo: «Aunque algunos de las nuevas versiones se han inclinado hacia todo tipo de ritmos, algunos [que] probablemente deberían haber recibido más airplay».

Composición
«Loser Like Me» es una canción dance pop con un ritmo rápido e influencias de pop rock de tres minutos y diecinueve segundos (3:19) de duración. En la canción se aprecian sonidos con «guitarras pop-funk de música waila», y de acuerdo con Jody Rosen de la revista Rolling Stone, contiene un «ritmo animador». Lea Michele y Cory Monteith, los cantantes principales, interpretaron una estrofa cada uno y formaron parte del estribillo. Amber Riley, Naya Rivera y Heather Morris realizaron el puente y formaron parte del estribillo cantando los coros. El colisión contiene versos de rap interpretados también por Riley, Rivera y Morris. La melodía de la canción se parece a la otra producción de Martin, «Raise Your Glass» (2010) de P!nk, ya que contiene una similitud en la guitarra de la introducción. Robert Copsey de Digital Spy llamó a «Loser Like Me» como la secuela de «Raise Your Glass».

Después de que los riffs de guitarra, Michele canta acerca de convertirse en una superestrella de futuro, diciendo Yeah, you may think that I'm a zero/ But hey, everyone you wanna be/ Probably started off like me («Tal vez creas que soy un cero/ Pero tal vez aquellos a quienes admiras/ Empezaron como yo»). Jason Lipshutz de Billboard dijo que «Loser Like Me» es «una canción pop alegre que encuentra a Lea Michele y Cory Monteith protestando contra el conformismo y celebrando [sobre] su individualidad en sus versos». Otra línea de Michele dice: You may think I'm a freak show («Puedes decir que soy anormal»), en donde Rivera responde en los coros I don't care («No me importa»). La letra se basa en el auto-empoderamiento que gira en torno a fantasías de venganza, como en la línea de Monteith: I could be a superstar/ I'll see you when you wash my car («Porque serè una super estrella/ Te veré lavar mi auto»). Según Melinda Newman de HitFix.com la canción habla de «ser un perdedor ahora, pero convertirse en un ganador ahora que nunca, jamás mirando hacia atrás». Aly Semigran de MTV News dijo que la letra de la «cancioncilla pop llena de vida» guarda «en acorde con los temas de la serie».

Comentarios de la crítica

Jody Rosen de Rolling Stone dio a la canción cuatro de cinco estrellas, y la calificó como «predeciblemente efervescente» y «diabólicamente pegadiza». Rosen también dijo que la «letra, no está ceñida con un lado serio brillante por Lea Michele y Cory Monteith, destila el tema del programa: el poder místico de una buena melodía y una tripulación de jazz bien coreografiada para convertir a los geeks en dioses». Robert Copsey de Digital Spy escribió: «Max Martin y Shellback arrojan los [sonidos de] Pink, Ke$ha y Katy Perry en el fregadero de la cocina y agregan una capa generosa de brillo y brillan [con el Auto-Tune] para crear lo que es en última instancia una descarada audacia, y, fundamentalmente, un stomper pop auténtico que se mantiene fiel a lo que Glee es». A Melinda Newman de HitFix.com le gustó, pero dijo que pudo haber tenido «más ventaja». Newman también dijo: «Para cualquier chico que alguna vez haya sido intimidado o adulto que recuerda haber sido intimidado, esto da al ojo». Newman escribió que Michele, quien hace la apertura, tenía una «voz clásica», pero que no tenía «agallas» para ello, y recomendó que Pink la versionara. Becky Bain de Idolator, dijo que la canción podría haber sido una pista para Pink o Avril Lavigne, dos artistas comunes que trabajan con Martin. Bain dijo que la pista encaja con «Raise Your Glass», y aún mejor, «We R Who We R» de Kesha. Christopher Rosen de Movieline dijo que tenía una «energía total de hogar», y que «suena como una mezcla de Pink, Katy Perry, Avril Lavigne, con principios de Mandy Moore y Kidz Bop. ¡Y eso es una cosa buena!».

A primera escucha, Kirsten Coachman del Seattle Post-Intelligencer dijo que era «semi-horroroso», pero como era una producción de Max Martin, ella «le dio otra oportunidad» a la pista, y comentó: «Es, definitivamente, una obra de Max Martin. Tiene un buen y cursi ritmo, incluyendo letras pegadizas». Sin embargo, Coachman dijo que Mark Salling (Puck) y Jenna Ushkowitz (Tina) deberían haber sido los intérpretes en lugar de Monteith y Michele. A Coachman le gustó el hecho de que las canciones encajaron con el episodio, y dijo: «Creo que las dos canciones [«Loser Like Me» y «Get It Right»] son himnos muy buenos, y espero que la audiencia hable». Ella señaló que sin embargo «para mí, probablemente yo no cantaría con ellos en mi auto en un corto plazo». En la revisión del álbum dada a Glee: The Music, Volume 5 con un total de dos de cinco estrellas, Andrew Leahey de Allmusic dijo que las canciones nuevas de Glee «no son lo suficientemente buenas para hacer una gran diferencia». Brett Berk de Vanity Fair dio a la canción cuatro de cinco estrellas por su letra, pero dijo que la melodía fue «aspirada». Bill Lamb de About.com, de todos modos, criticó la letra como «mezquina y pequeña», y dijo que estaba «lejos de ser tan seria» como la letra de los himnos masivos recientes de empoderamiento como «Firework» de Katy Perry, «Born This Way» de Lady Gaga, y «Raise Your Glass» (las cuales ya habían aparecido en Glee). Lamb comentó que la canción sonaba como una parodia de Glee hacia sus propias versiones, y dijo que Martin y Glee pertenecen a caminos diferentes, y la serie debe apegarse a lo que hacían antes, y no convertirse en un «empresa».

Rendimiento comercial
En el fin de semana del 26 de marzo de 2011, «Loser Like Me» vendió 210 000 copias digitales, debutando así en la posición número seis del Billboard Hot 100 de Estados Unidos en la edición del 2 de abril de 2011. «Loser Like Me» marcó el mejor debut del elenco en la lista, desde su versión de «Teenage Dream» de Katy Perry con 214 000 descargas vendidas en su primera semana, en noviembre de 2010. La canción se convirtió en su tercer top diez en Estados Unidos después de «Teenage Dream», que debutó en el número ocho, y su primera versión, «Don't Stop Believin'», que debutó en el número cuatro. Las ventas digitales de «Loser Like Me», permitieron que debutara en el número dos, tras «E.T.» de Katy Perry y Kanye West con 261 000 descargas en el número uno, en la lista Hot Digital Songs. En la semana que finalizó el 9 de abril de 2011, debutó en la lista airplay Adult Top 40, también de Billboard, en el número treinta y siete. «Loser Like Me» se convirtió en la primera canción que entró en la lista de adultos, y también se convirtió en su primera canción en aparecer en una lista airplay, ya que las únicas que aparecían, hasta la fecha, fueron sus versiones de Navidad de su álbum navideño Glee: The Music, The Christmas Album (2010). En diciembre de 2011, la Recording Industry Association of America certificó a «Loser Like Me» con disco de oro. Fuera de los Estados Unidos, también apareció en varias listas mundiales, debutando en el número nueve en el Canadian Hot 100, así como en el número quince en la lista de sencillos de Australia ARIA Charts, la posición veinticinco en Irish Singles Chart, y el puesto número veintisiete en la lista inglesa UK Singles Chart.

Promoción

«Original Song» es el décimo sexto episodio de la segunda temporada de Glee y salió al aire el 15 de marzo de 2011 en Estados Unidos, y el 19 de mayo del mismo año en Latinoamérica. La trama del episodio gira en torno al coro del instituto McKinley High, New Directions, deciden preparar canciones originales para la competencia de las Regionales. Con el fin de obtener mejores resultados en la competencia, debido a la sugerencia de Rachel Berry (Lea Michele), el grupo decidió cantar canciones originales. «Loser Like Me» es interpretada luego del solo de Rachel en la balada «Get It Right». En la interpretación, de las chicas del club del coro utilizan vestidos de color azul claro atados con cintas negras y botas negras. Los chicos llevaban pantalones negros y camisas azules con corbatas negras. Durante el espectáculo, los chicos presentan una coreografía muy movida con pasos simples. En el público, Kurt (Chris Colfer) y los Warblers dan una ovación positiva a New Directions en su presentación. La actuación termina con el club lanzando vasos de granizado llenos de confeti a la audiencia, en alusión a las numerosas tasas de slushie vaciadas en la cara a ellos, anteriormente en el programa. Bobby Hankinson de Houston Chronicle dijo: «Es divertido y veraniego y todo culminó con un ataque de slushee confeti a la multitud. Me encantó». Erica Futterman de Rolling Stone comentó: «Es un verdadero himno, y termina triunfante, con los New Directions lanzando vasos de slushie llenas de confeti entre la multitud - Y ellos van a ganar las Regionales». Brett Berk de Vanity Fair manifestó «los tontos adorables cantan acerca de ser los tontos adorables que nosotros amamos (aunque a menudo no se reconocen como tales)».

«Loser Like Me» fue interpretada en vivo durante la gira «Glee Live! In Concert!», en la etapa 2011. La canción fue presentada antes del encoré, luego de que Naya Rivera cantara «Valerie» de Mark Ronson y Amy Winehouse. La presentación era similar a la interpretación presentada en «Original Song», lanzado tasas de granizado llenas de confeti a los fanáticos.

Posicionamiento en lista y certificaciones

Listas musicales

Certificaciones  y ventas

Créditos y personal
Créditos adaptados a partir de las notas de Glee: The Music, Volume 5 y de Discogs.

Véase también
Anexo:Canciones de Glee (temporada 2)
Anexo:Discografía de Glee
Anexo:Música de Glee

Referencias

Enlaces externos
 Muestra de audio de la canción
 Letra de la canción

Sencillos de 2011
Canciones escritas por Savan Kotecha
Canciones producidas por Max Martin
Sencillos certificados de oro por la Recording Industry Association of America
Canciones en inglés
Composiciones en si bemol mayor

Loser Like Me


AlternativeTo est un site web qui répertorie les alternatives aux application web, aux logiciels de bureau et aux applications mobiles, et qui les classe selon divers critères, notamment le nombre d'utilisateurs enregistrés qui ont cliqué sur le bouton "J'aime" pour chacune d'entre elles sur AlternativeTo.

Les utilisateurs peuvent effectuer des recherches sur le site pour trouver de meilleures alternatives à une application qu'ils utilisent ou ont utilisé, y compris des alternatives gratuites telles qu'une application web gratuite ( cloud computing ) qui ne nécessite aucune installation et à laquelle on peut accéder depuis n'importe quel navigateur.

Différences par rapport aux autres sites d'annuaires de logiciels
Contrairement à un certain nombre d'autres sites d'annuaires de logiciels, les logiciels ne sont pas classés par catégories, mais chaque logiciel individuel possède sa propre liste d'alternatives, ce qui permet une approche plus personnalisée de la liste. Toutefois, les utilisateurs peuvent également effectuer une recherche par balise pour trouver un logiciel. Les utilisateurs peuvent également affiner leur recherche en se concentrant sur des plates-formes et des types de licence particuliers (tels que "gratuit pour une utilisation non commerciale").

AlternativeTo répertorie les informations de base telles que la plate-forme et le type de licence en haut de chaque entrée, mais ne dispose pas de tableaux comparatifs présentant les caractéristiques des logiciels côte à côte.

AlternativeTo permet à quiconque de s'inscrire et de suggérer de nouvelles alternatives, ou de mettre à jour les informations détenues sur les entrées existantes. Les suggestions et les modifications sont examinées avant d'être rendues publiques. L'inscription peut se faire via Facebook Connect ou OpenID, qui rendent inutile la création d'un nouveau mot de passe pour le site.

Comme AlternativeTo est elle-même une application web, elle a même une page pour les alternatives à elle-même.

Références

Liens externes

Application web
Site web sur l'informatique

AlternativeTo


Catalogue of Pulsar (PSR) est le catalogue regroupant tous les pulsars connus à ce jour. Ces pulsars ont été découverts pour la première fois par Jocelyn Bell en 1967 grâce à la radioastronomie.

Notes et références

Pulsar
Catalogue d'étoiles

Catalogue of Pulsar


Lyle Owerko este un fotograf și fotoreporter american care a lucrat la diferite canale de televiziune, cum ar fi Sundance Channel și MTV. Fotografiile sale sunt colectate de multe personalități, cum ar fi oameni de afaceri, comedianți și celebrități. De asemenea, ele au fost folosite în câteva filme, aici fiind incluse The Failling Man (2006 film), în regia lui Henry Singer, și  Profeția (2006 film), dar și în cărți - Extrem de tare și incredibil de aproape, de Jonathan Safran Foer. Munca sa este, totodată, inclusă în arhiva permanentă a Bibliotecii Congresului Statelor Unite ale Americii, din Washington DC. Owerko călătorește mult în jurul lumii în fiecare an pentru a fotografia. În prezent, locuiește în New York.

Copilăria și educația
Lyle Owerko a crescut în Calgary, Canada. A studiat la Institutul Pratt din Brooklyn, New York, unde a obținut un masterat în Științe.

Cariera

Fotografie și artă plastică
În 2005, editura Princeton Architectural Press a publicat cartea lui Jennifer New, Drawing From Life, în care a fost inclus atât jurnalele lui Lyle Owerko, precum și cele ale lui Mike Figgis, David Byrne, Carol Beckwith și Maira Kalman.

În 2006 Owerko călătorit în Africa , unde a luat parte la inițiativa lui Jeffrey Sachs, Millennium Promise, documentând viața oamenilor din Sauri, Kenya.

În 2010, editura Abrams a publicat The Boombox Project , prezentarea lui Owerko despre istoria unei importante pictograme a culturii pop. Cărțile care au apărut au fost acoperite de mai multe publicații de știri, inclusiv New York Times, New York Magazine, Huffington Post, Fast Company, CBS News, și National Public Radio. În același an Hasselblad Cameras l-a numit un "Hasselblad Master" pe Lyle Owerko pentru activitatea sa ca fotojurnalist de artă.

Munca lui Owerko poate fi văzută în multe muzee și colecții private, inclusiv la muzeul Victoria & Albert din Londra, care deține o parte din colecția Boombox. De asemenea, activitatea sa mai poate fi vazută la muzeul Jackson Fine Art, din Atlanta, și Whisper Fine Art, din Londra.

Jurnalism
Owerko a realizat fotografia copertei revistei TIME  din 11 septembrie 2001, în ziua atentatelor teroriste, ce arăta o explozie ce izbucnise în Turnurile Gemene din World Trade Center. În 2005, Societatea americană a editorilor de reviste (AMSE) a clasat coperta revistei TIME a 25-a dintr-o listă de 40 cele mai importante coperte de reviste din ultimii 40 de ani.

O parte din activitatea fotografică a lui Lyle Owerko poate fi vazută în cartea sa, And No Birds Sang, unde sunt și fotografii pe care le-a făcut pe 11 septembrie 2001.

Videoclipuri muzicale
Owerko a lucrat cu o serie de muzicieni inclusiv Jesse Harris, Rufus Wainwright și trupa americană, American Hi-Fi. El a filmat videoclipul pentru primul single de pe albumul lui Jesse Harris, Feel (2007). El a regizat, de asemenea, un tur de documentare pentru turneul trupei American Hi-Fi,  în 2001, și fotografia lui ce reprezenta un aparat radio spart a devenit coperta pentru albumul  Rock n'Roll Noodle Shop: Live from Tokyo. În 2012, Lyle regizat o serie de videoclipuri muzicale pentru Jesse Harris, folosind doar un iPhone, care a inclus cântecele Sad Blues  și I Won't Wait. În 2013 de asemenea, el a regizat videoclipul pentru piesa de titlu al albumului lui Jesse Harris, Borne Away.

Premii
 New York Art Directors Club
 National Press Photographers Association
 American Photography

Referințe

Legături externe

Anul nașterii lipsă
Fotografi americani
Canadieni expatriați în Statele Unite
Oameni în viață
Absolvenți ai Pratt Institute

Lyle Owerko


සම්මත පළමු වන අයනීකරණ එන්තැල්පිය (∆HI1∅)
සම්මත අවස්ථාවේ පවතින මූලද්‍රව්‍ය පරමාණු මවුලයකින් න්‍යෂ්ටියට ලිහිල්වම බැඳී ඇති ඉලෙක්ට්‍රෝනය බැගින් ඉවත් කර වායුමය ඒක ධන අයන මවුලයක් සෑදීමේදී සිදු වන එන්තැල්පි විපර්යාසයයි.

තාප රසායනය

සම්මත පළමු වන අයනීකරණ එන්තැල්පිය


Cool Feet ist eine 1968 gegründete Rockband aus Luxemburg. Zunächst sangen Cool Feet auf Englisch, seit 1980 veröffentlichten sie jedoch ausschließlich Musik mit luxemburgischen Songtexten.

Bandgeschichte
1968 gründeten Rich Ruppel (Schlagzeug), Mike Nash (Bass/Gesang) und Romain Goergen (Gitarre/Gesang) die Band, und spielten zunächst Hardrock mit englischen Songtexten. 1976 erschien die erste Single (Mister Woman); 1978 die erste LP (Burning Desire).

Mit dem Einstieg des neuen Frontmanns Rom Bernard 1980 änderte sich der Sound Cool Feets Richtung Bluesrock/Poprock, und es erschien die erste Single mit luxemburgischem Songtext ("Oh Häerzi, do deng Nues mol aus/Mäi beschte Frënd").

Nachdem der Gitarrist Guy Heintz der Band beitrat, veröffentlichte Cool Feet 1992 das Album Bistro, welches Platinstatus erreichte. Die ausgekoppelte Single "Drenkt e Patt op mech" hielt sich 3 Monate auf Platz 1 der nationalen Hitparade. Es folgte eine Phase intensiven Schaffens mit zahlreichen Auftritten und Veröffentlichung von 13 weiteren CDs bis 2001.

Nach 2001 wurden Auftritte seltener. 2003 erschien das Studioalbum Luxemburgensia und 2006 Best of Party.

Diskografie

Singles
 1976: Mister/Woman
 1980: Alone in your cage/To hell and back
 1980: Oh Häerzi, do deng Nues mol aus/Mäi beschte Frënd (gemeinsam mit Aly Bintz)
 1990: Ketty huel de Fändel raus/Roude Léiw huel se

Alben (LP/CD)
 1978: Burning Desire (LP)
 1992: Bistro
 1993: Party
 1993: Rock um Knuedler Vol. 3 (Lidder 5 a 6)
 1994: Lët'z Rock
 1994: ...fir jiddereen
 1994: Rock de Kleeschen
 1995: Cool Tour
 1996: Cool Fetti
 1996: Freedefeier
 1996: Live
 1997: Cd Soundtrack Back in trouble
 1998: Cool Feet 30th anniversary
 1999: De Metty mat de Cool Feet
 2001: Nëmmen weinst dir
 2003: Luxemburgänsia
 2006: Best of Party

Literatur
 Hoerold, Pit a Bernard, Romain: Cool Feet, déi populärste Lëtzebuerger Rockbänd vun allen Zäiten. 2003,  Imprimerie St. Paul, Lëtzebuerg, ISBN 2-9599857-0-2
 Haas, Luke: Lëtzebuerger Rocklexikon. 1988, Éditions Phi, ISBN 3-88865-064-X
 Haas, Luke: Lëtzebuerger Rocklexikon II (1987-1994). 1995, Éditions Revue, ISBN 2-919999-03-6

Einzelnachweise

Luxemburgische Band

Cool Feet


Jasdan (en guyaratí: જસદણ ) es una ciudad de la India en el distrito de Rajkot, estado de Guyarat.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 200  a 251 km de la capital estatal, Gandhinagar, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 50 589 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Guyarat

ca:Jasdan

Jasdan


Em 4 de setembro de 2022, um avião particular, modelo Cessna 551, registrado na Áustria estava previsto voar de Jerez, Espanha para Colónia, Alemanha. Entretanto durante o vôo, o avião mudou o seu rumo em direção ao Mar Báltico, chamando a atenção da OTAN, que enviou caças para acompanhar a aeronave.

Conforme a declaração dos pilotos dos caças que acompanharam o avião, não foi possível ver ninguém na cabine da aeronave. Controladores de trafégo aéreo tentaram se comunicar com os pilotos, entretanto não conseguiram se comunicar com ninguém do jato.

Buscas e resgate
Buscas estão sendo realizadas por países-membro da OTAN, porém as expectativas da localização de destroços da aeronave, são muito baixas, segundo o líder do grupo de salvamento.

Acidentes e incidentes aéreos de 2022
Desastres em 2022
Eventos de setembro de 2022

Acidente aéreo do Cessna 551 no Báltico


Mehmet Kurtuluş, né le  à Uşak (Turquie), est un acteur, réalisateur et producteur turco-allemand.

Biographie

Mehmet Kurtuluş est né dans la ville turque d'Uşak le . En 1974, âgé d'un an et demi, il émigre en Allemagne de l'Ouest avec sa famille qui s'installe dans la localité de Salzgitter.

Mehmet Kurtuluş connaît ses premiers succès en jouant pour la troupe de théâtre du gymnasium de  où il est scolarisé. Après l'obtention de son abitur en 1991, il rejoint le Staatstheater Braunschweig. En 1994, il est repéré par Evelyn Hamann lors du tournage d'un épisode d'Adelheid und ihre Mörder où il apparaît une dizaine de secondes dans un rôle secondaire. L'actrice devient rapidement son mentor et lui obtient un rôle dans la pièce de théâtre Pfefferkuchen und Gin, jouée en 1994 et 1995 dans des salles prestigieuses comme la Komödie Winterhuder Fährhaus de Hambourg et le Theater am Kurfürstendamm de Berlin.

Mehmet Kurtuluş poursuit sa carrière à la télévision (où il enchaîne des rôles mineurs) et au théâtre, notamment au Hamburger Kammerspiele où une rencontre va changer sa vie : celle du réalisateur de cinéma Fatih Akın. La collaboration entre les deux hommes propulse Mehmet Kurtuluş sur les devants de la scène, avec  en 1996, mais surtout L'Engrenage en 1998 dans lequel il tient le rôle principal, celui du jeune Turc Gabriel.

Après sa révélation au grand public, Mehmet Kurtuluş apparaît aux côtés d'Heino Ferch et Nicolette Krebitz dans le téléfilm à succès Le Tunnel diffusé sur Sat.1 en 2001. Peu de temps après, la réalisatrice Doris Dörrie le choisit pour jouer dans sa comédie érotique Le Défi qui sort sur grand écran en 2002. Mehmet Kurtuluş retourne cependant rapidement travailler à la télévision et rencontre sur le tournage des Larmes du Vietnam l'actrice luxembourgeoise Désirée Nosbusch avec qui il finit par se fiancer.

Depuis , Mehmet Kurtuluş parraine l'Académie musicale de Brunswick.

Famille et vie privée
Mehmet Kurtuluş est le petit frère de , lui aussi acteur.

De 2004 à 2012, il est en couple avec l'actrice luxembourgeoise Désirée Nosbusch. Il est le père biologique de deux enfants issus d'une précédente relation.

Filmographie partielle

Comme acteur

Cinéma
 1996 :  de Fatih Akın : Ilami
 1998 : L'Engrenage de Fatih Akın : Gabriel
 2000 : Julie en juillet de Fatih Akın : İsa
 2001 :  de  : Cem Rüya
 2002 : Boran d'Alexander Berner : Deniz Akim
 2002 : Le Défi de Doris Dörrie : Dylan
 2002 : Equilibrium de Kurt Wimmer : Le coordonnateur de recherche
 2003 :  de  :
 2004 : Head-On de Fatih Akın : Un barman d'Istanbul
 2004 : Soundless de Mennan Yapo : Le chef de la sécurité du Russe
 2007 :  d' : Atilla Karahan
 2009 : Vasha de  : Artur
 2010 : Transfer de  : Laurin
 2014 : Big Game de Jalmari Helander : Hazar
 2014 : Honig im Kopf de Til Schweiger : Dr. Holst
 2015 : Le Club des cinq et le Secret de la pyramide de  : Farouk
 2016 : Clair-obscur de Yeşim Ustaoğlu : Cem
 2019 : Qui a tué Lady Winsley ? de Hiner Saleem : Fergan
 2019 : Abikalypse d' : Mustis Vater
 2022 :  de  : Intschu-Tschuna

Télévision

Téléfilms
 1999 :  de  : Louis
2001 : Le Tunnel de Roland Suso Richter : Vittorio "Vic" Castanza
 2005 : Les larmes du Vietnam d' : Robin
 2007 :  de  : Gandhar

Séries télévisées
 1994 : Adelheid und ihre Mörder : Hassan (saison 1, épisode 4)
 1995 :  : Hassan (saison 2, épisode 3)
 1996 :  : ? (saison 4, épisode 8)
 1996 :  : Hakan Yassin (saison 1, épisode 4)
 2004 : Kasirga insanlari : Selçuk
 2007-2012 : Cem Aslan (épisode 684) et  (épisodes 709, 729, 760, 792, 821 et 837)
 2015-2016 : Muhteşem Yüzyıl: Kösem : Boşnak Dervish Mehmed Pacha (saison 1, épisodes 1 à 19)
 2017 :  : Le journaliste (épisode 4)
 2018 : Le Protecteur d'Istanbul : Mazhar Dragusha (saison 1, épisodes 1 à 9)
 depuis 2020 : Into the Night : Ayaz Kobanbay
 depuis 2022 : Yakamoz S-245 : Ayaz Kobanbay (saison 1, épisode 7)

Comme réalisateur

Cinéma
 2016 : Bad Cat (coréalisateur)

Comme producteur

Cinéma
 2004 : Head-On (coproducteur)
 2016 : Bad Cat
 2018 :  (coproducteur)

Références

Bibliographie

Liens externes

Naissance en Turquie
Naissance en avril 1972
Acteur turc de cinéma
Acteur turc de télévision
Acteur allemand de cinéma
Acteur allemand de télévision
Réalisateur turc
Réalisateur d'animation
Producteur turc

Mehmet Kurtuluş


Ruth Murray Underhill (22 de agosto de 1883 – 15 de agosto de 1984) foi uma antropóloga americana. Ela nasceu em Nova York, e frequentou o Vassar College, graduando-se em 1905 com uma licenciatura em Língua e Literatura. Em 1907, ela se formou na London School of Economics e começou a viajar pela Europa. Durante a Primeira Guerra Mundial, ela trabalhou para um orfanato italiano administrado pela Cruz Vermelha.

Após a guerra, casou-se com Charles C. Crawford e publicou seu primeiro livro The White Moth. Seu casamento terminou em 1929 e, em 1930, ela decidiu voltar à escola para aprender mais sobre o comportamento humano. Após conversar com Franz Boas e Ruth Benedict no Departamento de Antropologia da Universidade de Columbia, ela decidiu seguir a área, graduando-se com doutorado em 1937. Ela escreveu vários livros sobre tribos nativas americanas e ajudou a dissipar muitos mitos sobre suas culturas.

Vida e família
Underhill nasceu em Ossining, Nova York, em 22 de agosto de 1883, filho de Abram Sutton Underhill, advogado, e mãe Anna Taber Murray Underhill. Tem havido alguma discussão entre os historiadores sobre seu ano de nascimento, mas tanto uma cópia de sua certidão de nascimento quanto os primeiros registros do censo indicam que ela nasceu neste ano e não em 1884. A mais velha de quatro filhos, ela tinha duas irmãs e um irmão. Sua irmã Elizabeth era sufragista, graduada em direito e uma das primeiras mulheres diretoras de banco, enquanto seu irmão Robert era professor em Harvard e montanhista. Como seu irmão, ela gostava de escalar montanhas como passatempo. Sua família levava as crianças para acampamentos frequentes na Europa.

Em 1919, Ruth Underhill casou-se com Charles Cecil Crawford e eles se divorciaram amigavelmente em 1929. Ela morreu em Denver, Colorado, em 15 de agosto de 1984, uma semana antes de seu 100.º aniversário.

Educação
Ruth cresceu frequentando a Ossining School for Girls. Ela frequentou uma escola preparatória do Bryn Mawr College antes de entrar no Vassar College em 1901. Ela estudou inglês e idiomas, recebeu seu AB com honras sendo eleita para Phi Beta Kappa em 1905. Após a formatura, ela viajou pela Europa e estudou línguas e ciências sociais na London School of Economics e na Universidade de Munique. Ela se tornou fluente em alemão, francês, italiano e espanhol.

Underhill decidiu voltar para a escola após o divórcio aos 46 anos. Mais tarde, ela descreveu sua entrada na Universidade de Columbia como "uma busca por algo que ela pudesse fazer para ajudar a humanidade". Após vagar de departamento em departamento, tendo aulas de economia, sociologia e filosofia, ela acabou sendo encorajada a seguir antropologia por Ruth Benedict. O chefe do departamento de antropologia, Franz Boaz, forneceu fundos para ela estudar o Tohono O'odham no Arizona (na época chamado Papago Indians). Ela também recebeu financiamento de pesquisa do Conselho de Ciências Sociais e Humanidades da Universidade de Columbia. Seu Ph.D. dissertação, Organização Social dos índios Papago, foi publicada em 1937.

Carreiras

Assistente social
Em 1905, Underhill assumiu um cargo de assistente social na Massachusetts Society for the Prevention of Cruelty to Children, trabalhando com casos italianos. Perto do final da Primeira Guerra Mundial, ela foi empregada como assistente social na Cruz Vermelha Americana, comitê para Aleijados e Deficientes sendo transferida para o Civilian Relief para se encarregar do estabelecimento de orfanatos na Itália no verão de 1919. Após a guerra, ela investigou o trabalho infantil na Itália para a Fundação Rockefeller antes de retornar a Nova York.

Escritora
Também depois de Vasser, Underhill começou a escrever para jornais e revistas. Em 1920, seu primeiro romance The White Moth, foi publicado.  Um de seus livros mais populares foi Red Man's America, publicado originalmente em 1953. Em 1956, a KRMA-TV produziu uma série de 30 documentários, adaptados do livro e compartilharam seu título. Cada filme se concentrava em uma região específica da América do Norte e examinava os povos nativos e suas culturas daquela região.

Antropóloga
A pós-graduação a levou a conduzir um dos primeiros estudos científicos do Tohono O'odham do Arizona, um trabalho que estabeleceria Underhill na profissão. Devido a sua idade, o Tohono O'odham permitiu que ela morasse com eles por vários verões. Durante este tempo, ela pôde estudar as mulheres de perto. Mais tarde, ela escreveu um livro intitulado Autobiography of a Papago Woman, que narrava a vida de Maria Chona, um membro idoso da Nação Tohono O'odham.

Trabalhadora do governo
Após se formar na Columbia, Underfill trabalhou primeiro com o Serviço de Conservação do Solo do Departamento de Agricultura dos EUA e depois com o Bureau of Indian Affairs. Ela serviu como Supervisora Assistente de Educação Indígena de 1934 a 1942 em Santa Fé, Novo México, e depois Supervisora de 1942 a 1948 em Denver, Colorado. Nessa função, ela viajou extensivamente e trabalhou com professores da reserva para desenvolver currículos para escolas indígenas que incluíam a cultura nativa americana. Ela também auxiliou nas negociações entre os grupos BIA e nativos americanos.

Aposentadoria e ensino
Com sua posição no governo em perigo após a reorganização pós-Segunda Guerra Mundial na BIA, Underhill ocupou uma série de cargos de visitante até a aposentadoria em outubro de 1948. Em 1949, Underhill aceitou o cargo de Professora de Antropologia na Universidade de Denver e ocupou o cargo por quatro anos. Em sua segunda aposentadoria, Underhill passou grande parte de seu tempo viajando pelo mundo e escrevendo. Ela também ensinou no New York State Teachers College em New Paltz e no Colorado Women's College. De acordo com suas histórias orais, ela ficou três meses de cada vez em Israel e na Índia. Começando na década de 1970, o Denver Museum of Nature and Science começou a trabalhar com Underhill para capturar sua própria história através de gravações de áudio e vídeo.

Honras e prêmios
Em 1979, Underhill foi homenageada pela Tohono O'odham Nation, por seu trabalho em preservar seu passado. Ela também foi homenageada pela Gila River Reservation O'odhams em 1980. Em 28 de outubro de 1981, ela recebeu um prêmio das Tribos Indígenas do Rio Colorado por seu esforço sincero, dedicado e incansável na coleta de informações sobre sua cultura. Além disso, ela recebeu um Prêmio de Amizade do Conselho de Índios Americanos de Búfalo Branco.

Ela recebeu o título honorário de Doutora em Direito da Universidade de Denver em 1962 e o título honorário de Doutora em Ciências da Universidade do Colorado em 1965. Em 1983, em seu 100.º aniversário, o governador do Colorado, Richard Lamm, declarou 22 de agosto como o Dia de Ruth Underhill. Em junho de 1984, a American Anthropological Association concedeu a Underhill um reconhecimento especial por seu ensino e pesquisa, incluindo esforços para popularizar a antropologia e estudar os papéis das mulheres. Em 1985, o Denver Women's Press Club estabeleceu uma bolsa de estudos em homenagem a Underhill; este prêmio é concedido a um estudante da Universidade do Colorado por realização em escrita criativa.

Trabalhos publicados

 "Victory in Olive-Gray" The Atlantic Monthly Vol. 124, 1919, pág. 62. (Artigo)
 The White Moth (novel), 1920
 Ethnobiology of the Papago Indians, com Edward Castetter, Boletim da Universidade do Novo México #275, 1935
 Autobiography of a Papago Woman, 1936

 (Originalmente publicado como Memoir 46 of the American Anthropological Association)
 Social Organization of the Papago Indians, 1937
 Singing for Power, 1938
 First Penthouse Dwellers of America, 1938
 A Papago Calendar Record, University of New Mexico, 1938
 Social Organization of the Papago Indians, Columbia University Press, 1939
 Hawk Over Whirlpools (fiction), 1940
 The Papago Indians of Arizona and their Relatives the Pima, 1941
 "Papago Child Training," Marriage and Family Living, Nov. 1942
 Pueblo Crafts, United States Indian Service, 1946
 Papago Indian Religion, Columbia University Press, 1946
 Workaday Life in the Pueblos, 1946 (reprinted in 1991)
 Indians of the Pacific Northwest, 1946
 Ceremonial Patterns in the Greater Southwest, 1948
 Red Man's America, 1953
 Here Come the Navajo!, circa 1934–1947
 The Navajos, 1956
 Religion Among American Indians, 1957
 Beaverbird (fiction), 1959
 Antelope Singer (fiction), 1961
 Withdrawal as a Means of Dealing with the Supernatural, 1961
 Red Man's Religion, 1965
 "The Papago Family," em Comparative Family Systems, 1965
 First Came the Family, 1967
 So Many Kinds of Navajo, 1971
 The Papago and Pima Indians of Arizona, 1979  ()
 (reedição de The Papago Indians of Arizona and their Relatives the Pima, 1941)
 Religious Practices of the Papago Indians, data de publicação desconhecida

Coleções (arquivo)

 Documentos de Ruth M. Underhill — Biblioteca e Arquivos Bailey, Museu de Natureza e Ciência de Denver
 Ruth Underhill Papers (M060) — Coleções e Arquivos Especiais, Biblioteca Penrose, Universidade de Denver
 Entrevista de história oral com Underhill, Ruth Murray — Western History/Genealogy Dept., Denver Public Library
 Ruth Murray Underhill Papers (Axe 570) — Coleções Especiais e Arquivos Universitários, Bibliotecas da Universidade de Oregon

Referências

Alunos da Universidade Columbia
Mulheres romancistas dos Estados Unidos
Cientistas dos Estados Unidos do século XX
Centenários dos Estados Unidos

Ruth Underhill


Ölüm Bataklığı (Orijinal ismi Southern Comfort) 1981 yılında yönetmen Walter Hill tarafından çekilmiş ABD yapımı bir savaş filmidir.

Senaryosunu Michael Kane-Walter Hill'in yazdığı film 99 dakika sürmektedir.

Oyuncular

 Keith Carradine
 Fred Ward,
 Franklyn Seales,
 Powers Boothe,
 T.K.Carter,
 Lewis Smith,
 Les Lannon,
 Peter Coyote,
 Alan Autry,
 Brion James.

Ulusal Muhafız Birliği'nden bir grup haftasonu eğitimi için Lousiana'da Cajun bölgesine gönderilir. Yerel halkın kanolarını çalıp nehri geçerken içlerinden biri eğitim mermisiyle şakadan Cajunlar'a ateş açar. Cajunlar gerçek mermiyle karşılık verince birlik komutanı vurulup ölür. Eğitim alanı diye geldikleri yer bir anda savaş alanına döner. Ormanda yönlerini bulamayan askerler çıkışı bulamaz, birbirlerine düşer ve Cajunlar tek tek hepsini öldürmeye başlar. Sağ kalan iki asker Cajunlar'ın köyüne ulaşır.

Dış bağlantılar

1981 çıkışlı filmler
1980'lerde savaş filmleri
Walter Hill'in yönettiği filmler
Kurguda hayvanlara uygulanan şiddet
Ry Cooder'ın müziğini yaptığı filmler
Amerika Birleşik Devletleri aksiyon gerilim filmleri
Amerika Birleşik Devletleri hayatta kalma filmleri
Amerika Birleşik Devletleri bağımsız filmleri
1980'lerde aksiyon gerilim filmleri
1980'lerde bağımsız filmler
1980'lerde İngilizce filmler

Ölüm Bataklığı (film)