Hrvatski operator tržišta energije (HROTE) je hrvatska tvrtka sa sjedištem u Zagrebu, na adresi Ulica grada Vukovara 284.

HROTE obavlja djelatnost organiziranja tržišta električne energije i tržišta plina kao javnu uslugu, pod nadzorom Hrvatske energetske regulatorne agencije (HERA). Također su joj osnovne djelatnosti poticanje proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora energije i kogeneracije te poticanje proizvodnje biogoriva za prijevoz.

Dana 2. kolovoza 2018. donesen je zaključak o pripajanju HROTE Hrvatskom operatoru prijenosnog sustava (HOPS-u) 1. siječnja 2019. godine, ali je tog 1. siječnja počeo trgovati električnom energijom, čime je Uredba Vlade RH o isporuci električne energije od 20. prosinca 2018. jača od zaključka o pripajanju HROTE-a HOPS-u.

Koncem 2018. godine HROTE je proširio poslovanje na trgovinu električnom energijom. Budući da je sudionik tržišta električnom energijom, a to je postao potpisivanjem ugovora o članstvu u Hrvatskoj burzi električne energije (17. sudionik CROPEX-a), a kao voditelj EKO bilančne grupe, obvezan je temeljem Zakona o obnovljivim izvorima energije i visokoučinkovitoj kogeneraciji, započeti s prodajom električne energije povlaštenih proizvođača u sustavu poticaja 1. siječnja 2019. godine na tržištu električne energije.

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice

Hrvatske energetske tvrtke
Tvrtke iz Zagreba

Hrvatski operator tržišta energije


Lukas Egholm Rossander (født 7. juni 1995), bedre kendt som Gla1ve (ofte stavet med lille forbogstav), er en dansk professionel Counter-Strike-spiller fra det danske hold Astralis, for hvem han er in-game leader.

Referencer

Eksterne henvisninger

Esport-spillere

Gla1ve


Kirbyville bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Kirbyville (Missouri)
 Kirbyville (Ohio)
 Kirbyville (Pennsylvania)
 Kirbyville (Texas)

Kirbyville


Alajeró er en af de seks kommuner på La Gomera, den næstmindste af de De Kanariske Øer. Hovedbyen Alajeró er kommunens administrationscenter. Kommunen havde i 2016 1971 indbyggere. Beliggenheden mod syd, 800 meter over havets overflade gør at Alajeró er omgivet af tørre og græsbakker og regnskove. I vintermånederne kommer tågen ofte ind fra havet. Feriestedet Playa Santiago og øens lille lufthavn ligger begge i kommunen.

Historie
Kommunen befinder sig i en del af det historiske område Hipalán og Orone.

Grundlæggelsen af landsbyen Playa Santiago kan tilbageføres til fiskerne, som bosatte der på grund af fangstmulighederne. Senere oprettede de fiskekonservesfabrikker og skibsværft.

Økonomi
Om vinteren ligger kommunen ofte i tågeskyer. Det gjorde at indbyggerne i forbindelse med den første regn i november såede korn og oliefrø, som så blev høstet i maj. Senere blev dyrkningen af markerne opgivet. Siden landbrugskriserne i 1960erne og 1970ener flyttede folk ind til byerne, så de små landsbyer blev delvis forladt og dermed mange brakmarker. Også fiskefabrikken i Playa Santiago måtte lukke.

I nutiden bringer turismen og den i 1999 åbnede indenrigslufthavn nye indkomstmuligheder for kommunenens indbyggere.

Kommunens landsbyer
Indbyggertallet i parentes er fra 2007.
 Alajeró (576)
 Antoncojo (78)
 Aguayoda (44)
 Barranco de Santiago o Guarimiar (55)
 Imada (152)
 Playa de Santiago (1.159)
 Quise (9)
 Targa (69)

Seværdigheder
 Kirken Iglesia San Salvador del Mundo fra 1512 med en Kristusstatue af træ fra samme tid og et billedhuggerarbejde fra det 17. århundrede.
 Ermita San Isidro er en stensætning på toppen af det 807 meter høje Roque Calvario med udsigt over La Gomeras sydkyst. Stensætningen mined om at ne har været på stedet.
 Ovenfor Alajeró står den lille Ermita del Buen Paso. I midten af september, på navnedagen for skytshelgenen, findet øens største Pilgrimsfærd sted.
 Øens eneste vildtvoksende Dracænatræ (Drago de Agalán) træ befinder sig i en sidedal. (følg skiltene til en velholdt sti)

Galleri

Eksterne henvisninger

 La Gomera Tourist Office
 La Gomera Island blog

La Gomera
De Kanariske Øer

Alajeró


Sânge din sângele meu (Sangue do Meu Sangue) este o telenovelă braziliană produs și afișat de SBT, din 11 iulie 1995 până la 4 mai 1996, în 257 de capitole. Difuzată în România de canalul Acasă TV (în trecut Pro 2).

Distribuție
 Tarcísio Filho - Lúcio Resende
 Bia Seidl - Pola Renon
 Jayme Periard – Carlos Resende
 Lucélia Santos - Júlia Camargo
 Osmar Prado - Clóvis Camargo
 Lucinha Lins - Helena
 Rubens de Falco - Dr. Mário
 Jandira Martini - Rebeca
 Marcos Caruso - Conde Giorgio de la Fontana
 Guilherme Leme - Juca
 Delano Avelar – Maurício
 Bete Coelho - Fernanda Lamar / Fabrício Lamar
 Denise Fraga - Natália
 Rubens Caribé - Ricardo
 Suzy Rêgo - Solange Deschamps
 Jussara Freire - Salomé
 Paulo Figueiredo - Tenente Alexandre Paranhos
 Angelina Muniz - Zulmira
 Jandir Ferrari - Artur
 Flávia Monteiro - Cíntia
 Othon Bastos - Machado
 Ewerton de Castro - Lourenço
 Yara Lins – Mariana
 Chica Lopes - Bentinha
 Dênis Derkian - Edwaldo Paranhos
 Tácito Rocha - Inspetor Herculano

Note

Legături externe

Telenovele braziliene
Seriale de televiziune din 1995
Seriale de televiziune din 1996

Sânge din sângele meu (telenovelă)


The Charlestown High Bridge (referred to as the John F. Fitzgerald Bridge on old AAA Tourbook maps) spanned the Charles River in Boston, Massachusetts and was part of I-93/US 1 at the north end of the Central Artery.

This double-decked truss bridge, built in 1954, was to originally carry I-95 through Boston from southwest to northeast in tandem with the Tobin Bridge, built in 1950. The I-95 project and several other highway projects in and around Boston, including both the highly controversial Inner Belt (I-695) and the Southwest Corridor, completing the right-of-way intended to bring I-95 into Boston from Providence, Rhode Island, were cancelled due to heavy public opposition in the early 1970s. I-93 was allowed to be completed from the Yankee Division Highway (Route 128) to the foot of the Charlestown High Bridge in 1969, and the I-93 designation was extended onto the bridge and the Central Artery in the early 1970s.

Originally intended to carry 75,000 vehicles per day in the 1950s, the Charlestown High Bridge carried upwards of 200,000 vehicles per day in the 1990s. For years, the bridge was a major traffic bottleneck that affected southbound commuters from Boston's North Shore and southern New Hampshire for miles. Travelling northbound, due to a poorly planned lane drop to accommodate incoming vehicles from Storrow Drive, traffic backups leading to the High Bridge threatened to cause hours of daily gridlock in downtown Boston. These problems were addressed in the planning and construction of the $14.6 billion Big Dig project. The cable-stayed Zakim Bunker Hill Bridge, which opened fully to traffic in December 2003, replaced the Charlestown High Bridge, which was demolished in 2004.

See also

 List of crossings of the Charles River

References

External links

Bridges completed in 1954
Bridges in Boston
Demolished bridges in the United States
Interstate 93
U.S. Route 1
Road bridges in Massachusetts
Bridges on the Interstate Highway System
Bridges of the United States Numbered Highway System
Bridges over the Charles River
1954 establishments in Massachusetts
2004 disestablishments in Massachusetts

Charlestown High Bridge


An Vanilla siamensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe ngan Dorothy Downie. An Vanilla siamensis in nahilalakip ha genus nga Vanilla, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vanilla

Vanilla siamensis


Francisco Javier Bañares Caro Logroño, 1949) es un profesor, político, escritor , pintor y filósofo riojano

Biografía
Javier Bañares nació en la calle Ollerías de Logroño (La Rioja) el 24 de noviembre de 1949. Es titulado por la Escuela de Ingeniería de La Rioja, aunque ha ejercido como profesor de Matemáticas en Enseñanza Secundaria. Actualmente está jubilado.
Ha sido concejal del PSOE en el Ayuntamiento de Logroño (1999-2007), en la oposición, encargado de cuestiones relacionadas con la Cultura.
Es autor de dos novelas, un libro de relatos y la biografía de su compañero de partido Francisco Saéz Porres.

Obra
 Rúavieja32 (2004; 2.ª edición, 2006)
 Mis fases lunares (2006)
 Demasiado corazón (2006)
 El diario de Antonio Díaz (novela) (2012).

Participación en obras colectivas
 La Rioja, 1936. Jirones de la Historia (2006)
 Voces y miradas en el Ateneo Riojano (2007)

Premios
 Concurso 'Tu historia es nuestra historia'

Véase también
 El diario de Antonio Díaz (novela).

Referencias

Enlaces externos
Blog de Javier Bañares

Escritores de España del siglo XXI
Escritores de La Rioja (España)
Escritores en español del siglo XXI
Concejales del Ayuntamiento de Logroño
Nacidos en Logroño

Javier Bañares


Arsenal (arap. Dar as-Sait'a, kuća rada), ustanova za izradu, popravak i čuvanje oružja, streljiva, vozila i drugih tehničkih sredstava; za izradu, opremanje, popravak i održavanje ratnih brodova i njihovu opskrbu oružjem, streljivom, gorivom i hranom. Postoje arsenali kopnene vojske (KoV) i ratne mornarice (RM; pomorske i riječne ratne flotile).

Arsenal kopnene vojske

Antika
Arsenali kopnene vojske javljaju se već u starom vijeku kao skladišta oružja za slučaj rata. Postojali su u Egiptu u vrijeme Novog kraljevstva, kod Asiraca od 12. stoljeća pr. Kr., u antičkoj Grčkoj u doba peloponeskog rata, kasnije u Ateni, a krajem 4. stoljeća pr. Kr. poznata su i velika skladišta oružja na Akropoli. U Rimu su viši zapovjednici imali svoje radionice i arsenale, a bilo je i državnih (zajedničkih) skladišta oružja iz kojih su naoružavani obveznici. Ciceron (Quintus Tullius Cicero) spominje prve arsenale (armamentaria publica) u Rimu u vrijeme Gaja Marija. Kasnije, u doba Carstva, veliki arsenal (armamentarium) bio je u Rimu u pretorijanskom logoru (castra praetoria), a u provincijama svaki vojni logor imao je svoj arsenal. U 3. stoljeću arsenali su smješteni u gradovima i u njima se već izrađuje oružje. U Italiji je bilo više specijaliziranih arsenala u kojima su izrađivane razne vrste oružja – u Concordiaji strelice, Veroni štitovi i oružje, Mantovi oklopi, Paviaji lukovi, Cremoni štitovi, Luccai mačevi.

Srednji i novi vijek

U srednjem vijeku arsenali nestaju, jer su se feudalci sami brinuli o oružju. Arsenali se ponovo javljaju sa stvaranjem centraliziranih država i pojavom vatrenog oružja, za čiju je izradu bila potrebna stručna radna snaga i specijalni uređaji. Sve je to zahtijevalo koncentraciju proizvodnje i stvaranje odgovarajućih zaliha ratne opreme. Takvi arsenali razvijaju se naročito u Francuskoj s početkom 16. stoljeća. Najpoznatiji su u Douaiju, La Fèreu, Metzu, Strasbourgu i Grenobleu, a raspoređeni su duž granica da bi se izbjegao transport opreme. U Engleskoj su u 17. stoljeću u Woolwichu oformljena dva velika arsenala kopnene vojske i mornarice. U Rusiji je prvi arsenal osnovan 1584. u Moskvi (1783. pretvoren je u muzej), 1712. u Sankt-Peterburgu, 1764. u Kijevu i 1783. u Brjansku. Od 1808. u Rusiji se stvaraju i privremeni pokretni arsenali za potrebe armija, a ukinuti su 1867.

Arsenale imaju i mnoge druge europske države. Najpoznatiji su: berlinski (Zeughaus) s početka 18. stoljeća, bečki i torinski (završen 1890.) i dr. U Srbiji je prvi arsenal ustanovljen 1836. u Kragujevcu za popravak ručnog oružja. Poslije proširenja 1847., prerasta u Tvornicu za vojnu opremu, a 1882. u Vojnotehnički zavod. U Crnoj Gori su polovicom 19. stoljeća također postojale radionice za popravak pušaka u Cetinju i Rijeci Crnojevića, radionica za izradu baruta u Obodu, za izradu streljiva u Cetinju i skladište streljiva u Cetinju, Ostrogu i Njegušima. Uz pomoć Srbije, 1865. proširene su radionice u Cetinju i Rijeci Crnojevića, a 1873. formirane su barutne u Ćeklićima, Čevu, Sotonićima, Crmnici te Cetinju.

Organizacijska struktura i sastav
Organizacijska struktura arsenala i njihov sastav zavisili su od materijalnih mogućnosti zemlje, stupnja razvoja tehnologije, opremljenosti oružanih snaga i sl. U svom sastavu imali su, obično, jednu ili više tvornica za izradu oružja i streljiva, veći broj radionica, i skladišta za čuvanje opreme. Na čelu arsenala bili su direktori-časnici, a radove su obavljale specijalne vojne jedinice i civilna radna snaga. Od 1871., na osnovu iskustava iz Francusko-pruskog rata, iz arsenala se izdvajaju skladišta opreme i prelaze u nadležnost mobilizacijskih magazina, a s pojavom i sve bržim razvojem vojne industrije postepeno počinju gubiti i funkciju proizvodnje oružja i opreme. U Francuskoj, npr. poslije 1919. arsenali prerastaju u radionice za konstrukcije (ateliers de construction) u nadležnosti Uprava za studije i izradu naoružanja (Direction des éudes et fabrications d'armement). U nekim zemljama postojali su posebni arsnali za inženjerijsku opremu, kao Chathamu (Velika Britanija), Klosterneuburg (Austrija), Ćupriji (Srbija) i dr.

Pomorski arsenal

Antika
Na prve povijesne podatke o arsenalima nailazi se tek kod Grka. Dio gradskih luka bio je određen za arsenal i odvojen zidom od trgovačkog dijela luke i grada. Od vremena Temistokla, tvorca velike antičke mornarice, dva zaljeva na jugu Pirejskog poluotoka, i JZ dio velike pirejske luke služili su isključivo atenskoj RM. Jaka utvrđenja štitila su ulaze u arsenal, na obali su se nalazile natkrivene hale, posebna za svaki brod. U halama je trup broda ležao na kamenom navozu, a drvena brodska oprema (jarboli, debla, kormila) bila je smještena u hali, pored brodskog trupa. Jedra i konopi smještani su u skladišta. U Ateni je 330. bilo 372 hala. Arsenalom je rukovodila uprava uz koju je postojao i poseban savjet koji je raspolagao novčanim sredstvima i kontrolirao ulazak materijala i opreme u arsenal i njihovo izdavanje brodovima. Rimski arsenal (navalia) zaostajali su za grčkim, jer Rimljani nisu posvećivali toliko pažnje organiziranom razvitku svoje mornarice, pogotovo posle sloma Kartage, njihovog jedinog ozbiljnog takmaca na moru. Ističe se rimski arsenal u Ostiji koji je, zajedno s lukom, dovršen sredinom 1. stoljeća.

Srednji i novi vijek

U doba križarskih ratova značaj mornarica na Sredozemnom moru raste, pa i arsenale na koje su se flote oslanjale. U Veneciji je arsenal osnovan u 12. stoljeću, Arsenale marittimo, a nešto kasnije u Pisi i Genovi. Bili su organizirani, više ili manje, na vojničkoj osnovi, sa zadatkom izgradnje, naoružanja, opreme i održavanja brodova, čime se postizala i potrebna jednolikost koja je ranije nedostajala. Centralni položaj u arsenalu ovog doba zauzimaju bazeni za vez brodova. Oko bazena bili su postavljeni navozi i natkriven prostor za smještaj brodova na kopnu, radionice i skladišta za opremu. Čitav kompleks bio je ograđen obrambenim zidom, a ulazni vodeni put do bazena osiguran s mora. Služba sigurnosti bila je povjerena arsenalskoj posadi. U 14. i 15. stoljeću, u doba najvećeg procvata mletačkog arsenala, u njemu je bilo zaposleno oko 16,000 ljudi.

Arsenali na istočnoj Jadranskoj obali

Skoro u isto vrijeme počinje izgradnja arsenala na istočnoj obali Jadrana. Dubrovnik već u 13. stoljeću ima arsenal (arsan) od četiri natkrivena odjeljenja, spojena lukovima, a svako odjeljenje moglo je primiti jednu galiju. Vjerojatno je prestao služi svojoj namjeni poslije velikog potresa 1677. Upravitelj arsenala zvao se rektor, kasnije admiral, a postavljalo ga je Veliko vijeće Republike. Mali arsenal, osnovan 1409., nalazio se na mjestu današnje Lučke kapetanije. Od malog arsenala iz 14. stoljeća u Stonu sačuvano je samo jedno odjeljenje. U Kotoru, u blizini ulaznih gradskih vrata, postojao je arsenal u 14. stoljeću, koji je bio naročito aktivan u vrijeme kada je Kotor pripadao državi Nemanjića kao jedina izvozna i uvozna luka. Dolaskom Turaka i opadanjem bokeljske trgovačke mornarice opada i važnost ovog arsenala, iako je radio još i pod mletačkom upravom. Poznat je također i arsenal u Perastu. Opadanjem značaja jedrenjaka prestaje i brodogradilišna djelatnost bokeljskih arsenala. Stari arsenal u Zadru nalazio se u blizini crkve sv. Šimuna. Novi arsenal od oko 1400 m2 (sagrađen 1752.), služio je mletačkoj i Austro-ugarskoj mornarici kao radionica brodske opreme. I u Hvaru je postojao arsenal početkom 14. stoljeća, a radio je do 1430. Njime je upravljao suprastans arsenatus, kasnije nazvan admiralom. Na istom mjestu sagrađen je sredinom 16. stoljeća novi arsenal, zapaljen 1571. prilikom turske invazije, a 1579. porušen zbog eksplozije baruta, od koje je razoren i veliki dio grada. Novi arsenal, dovršen 1612., postoji i danas. On je imao visoku halu u koju se mogla uvući galija. Ovaj arsenal bio je osobito važan jer je Hvar u to vrijeme služio kao sklonište brodova na putu Levant – Venecija i kao zimovnik mletačke jadranske flote. U drugoj polovici 17. stoljeća Mlečani su prenijeli arsenalske uređaje iz Hvara na Korčulu, koja je obilovala odličnim brodograđevnim drvetom, a za zimovnik su odredili Kotor. Arsenal u Korčuli nalazio se na obali, ispod tvrđavskog revelina, i u njemu su Mlečani gradili manje brodove za svoju RM.

Arsenali u ostatku Europe i svijetu
Otkrićem Amerike težište trgovine postepeno se pomaknulo iz Sredozemlja na Atlantski ocean, a s njom i brodogradnja prvo na Pirinejski poluotok, a kasnije u Francusku, Englesku i Nizozemsku. Poznati španjolski arsenal u Cartagenai, Cádizu i El Ferrolu i portugalski u Lisabonu i Alfeiteu počinju se graditi u to doba. Francuska gradi značajne arsenale (arsenal maritime) u 16. stoljeću i naročito u 17. stoljeću, za vrijeme Armanda Richelieua i Jean-Baptiste Colberta. Tada su već postali čuveni arsenali. u Brestu, Cherbourgu i Toulonu, a manji u Lorientu i Rochefortu. Najvažniji nizozemski arsenal nalazio se u Amsterdamu. U Engleskoj počinju s gradnjom arsenala (dockyard) krajem 15. stoljeća. Prvi je izgrađen u Portsmouth, a u toku 16. stoljeća. u Woolwichu, Chathamu, Sheernessu i Devonportu blizu Plymoutha. Pred rastućom opasnošću od Njemačke u Sjevernom moru, Velika Britanija je 1903. izgradila arsenal u Rosythu i manja postrojenja za remont brodova u Scapa Flowu. Njemačka je krajem 19. i u početku 20. stoljeća razvila do velikih kapaciteta arsenale (Seearsenal) u Wilhelmshavenu i Kielu, koji su bili glavni oslonac njemačkoj floti u Prvom i Drugom svjetskom ratu.

I ostale pomorske države, usporedo s podizanjem svojih RM, razvijale su stare i gradile nove arsenale, od kojih su najvažniji, ruski u Kronstadtu, Sevastopolju, Nikolajevu i Vladivostoku, turski u Carigradu, talijanski u Veneciji, Tarantu i La Speziaiji, i austro-ugarski u Puli i Tivtu. U SAD-u je gradnja arsenala (navy yard ili naval shipyard) otpočela u 19. stoljeću. Prije Prvog svjetskog rata postojali su veći arsenali u New Yorku, Portsmouthu, Bostonu, Brooklynu, Philadelphiaji, Washingtonu, Norfoku i Charlestonu, na Atlantiku, a na Pacifiku: u Bremertonu, Mare Islandu, San Franciscou, Long Beachu i Puget Soundu. U Japanu se arsenali osnivaju krajem 19. i u 20. stoljeća, od kojih su najvažniji: u Kureu, Sasebou, Maizuru i Yokosukai. Iz strateških razloga velike pomorske države gradile su arsenale i izvan teritorija zemlje matice: Velika Britanija u Gibraltaru, Malti, Singapuru, Sydneyiju i Hong Kongu; Francuska u Bizertai; SAD u Pearl Harburu na Havajima i u Caviteu na Filipinima.

Arsenali do kraja Drugog svjetskog rata

Evolucija brodograđevne tehnike tražila je česte modernizacije arsenale, naročito od druge polovine 19. stoljeća posle primjene parnog stroja za brodski pogon i valjanog čelika u brodogradnji, a isto tako i zbog porasta dimenzija brodova. Iako je modernizacija kod većine arsenala išla paralelno s općim razvitkom tehnike, ipak se u arsenalima gradilo sve manje ratnih brodova. Mlada i suvremeno opremljena brodograđevna industrija brže se razvijala od arsenala, što je bilo u skladu s ekonomskim, političkim i strateškim koncepcijama pojedinih država. Zadatak arsenala sveden je na održavanje ratne flote u ratnoj spremnosti, na manje novogradnje, gradnju prototipova ratnih brodova i brodskih uređaja, a serijska proizvodnja povjeravana je industrijskim poduzećima. Izuzetak čine arsenali u SAD-u, koji su u Prvom i Drugom svjetskom ratu jako povećali svoje kapacitete i dali svojoj floti veliki broj novih brodova, što je bila posljedica zakona iz 1929. po kome se polovica novogradnji za RM morala povjeriti arsenalima. Gotovo svi arsenali izgrađeni su prije Prvog svjetskog rata, a u međuratnom vremenu su samo proširivani. Zbog međusobne povezanosti, tehnička i pomorska postrojenja arsenala su do kraja Drugog svjetskog rata bila grupirana na relativno uskom prostoru pomorske baze, izuzev u Njemačkoj, gdje su, radi zaštite od napada iz zraka, manja ali važna postrojenja arsenala smještena pod zemlju u armiranobetonska skloništa.

Promjena uloge arsenala u drugoj polovici 20. stoljeća
Poslije Drugog svjetskog rata organizacija pomorskih arsenala, kao sastavnih dijelova pomorskih vojnih luka, s manjim izuzecima, umnogome se podudara kod svih pomorskih država. Zadatak im je i dalje ostao isti, iako znatno umanjen zbog brzog razvoja brodograđevne industrije. Arsenali imaju stožer u čijem se sastavu obično nalaze: zapovjedništvo luke, opći odjel, uprava za razne službe, zdravstvene ustanove, vojarne i skladišta. Najvažnije direkcije su: stručno-tehničke (brodograđevna, topnička i za podvodno oružje), građevinska i pozadinska. U njihovom sastavu su odgovarajuće radionice, laboratoriji, skladišta, a u topničkom upravi još i pirotehnički zavod i pirotehnički poligon. Arsenali uglavnom imaju vojno uređenje, s upravnim časničkim kadrom i dijelom vojnih oružanih snaga za osiguranjem dok su veći dio stručnog kadra civili. Radi zaštite od djelovanja iz zraka, tendencija je da se sva postrojenja arsenala rastresito raspoređuju u okviru pomorske baze, a ona od vitalne važnosti da se ukopavaju ili smještaju u sigurna skloništa (švedska RM je izgradila protuatomska podzemna skloništa čak i za razarače). Razvitak brodograđevne industrije, organizacija održavanja i gradnje brodova, a posebno razvitak brodske tehnike na ratnim brodovima, utjecali su da se pojam arsenala u SFRJ i nekim drugim državama sve više gubi. Njihovu raniju funkciju, danas mnogo širu, preuzima (osim novogradnji koje se najčešće povjeravaju civilnim brodogradilištima) u krajnjem smislu više organa, a u upravno-zapovjednom zapovjedništvo baze ili neka zajedničko vojnopomorsko zapovjedništvo.

Arsenali riječne ratne flotile
Arsenali riječne ratne flotile organizirani su na principu pomorskih arsenala, a spominju se uglavnom kod podunavskih država. Austrija je oko 1440. izgradila u Beču arsenal za riječnu flotilu na obali Dunavskog kanala u Prateru. Napušten je 1716. zbog velikih nanosa na Dunavu, a novi je sagrađen 1767. u Klosterneuburgu. Ugarska imala arsenal u Komoranu. U Titelu se nalazio arsenal za gradnju šajki šajkaškog bataljona. Od 17. stoljeća turska riječna flotila imala je svoj arsenal i zimovnik na ušću Jantre. Za svoju dunavsku flotilu Austro-Ugarska izgradila je arsenal Csepel u Budimpešti.

Literatura

 "Arsenal", U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 223. – 224.
 H. Droysen, Heerwesen und Kriegführung der Griechen, Freiburg, 1889.
 T. Schwarz, Die Entwicklung des Kriegschiffbaues vom Altertum bis zur Neuzeit, Leipzig, 1909.
 G. Novak, Hvar u Starom vijeku, Split, 1914.
 G. Novak, Hvar, Beograd, 1924.
 M. Nani Mocenigo, L'Arsenale di Venezia, Rivista Marittimai 4/1937 (dodatak)
 L. Beritić, Dubrovački arsenali, Mornarički glasnik, 5/1956
 Szentklaray, A Dunai hajodahak törtenete, Budapest, 1885.
 H. Mazetti i H. Sokol, Wilhelm v. Tegetthoff, Linz, 1953.

Tehnologija
Pomorstvo
Industrija
Tehničke znanosti
Ratna mornarica

Arsenal (ustanova)


is a town situated in Toyono District, Osaka Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 18,377 in 8675 households and a population density of 540 persons per km². The total area of the town is .

Geography
Toyono is located in the northernmost tip of Osaka Prefecture, surrounded by mountains, at the point of contact between Kyoto Prefecture and Kawanishi, Hyōgo. It is also called 'Osaka's Karuizawa' along with neighboring Nose due to its high elevation. Elevations range from 400 to 600 meters in the east and southeast to 300 meters in the west .The town area is divided into west and east areas by the Mount Myōken massif (660 meters) and the is no road
between the west and east districts within the town borders. The main urban concentration is in the west, with train and road connections to Kawanishi and Osaka.

Adjoining municipalities
Osaka Prefecture
 Ibaraki
Minoh
Nose
Kyoto Prefecture
Kameoka
Hyōgo Prefecture
Kawanishi

Climate
Toyono has a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with moderate snowfall.  The average annual temperature in Toyono is 14.0 °C. The average annual rainfall is 1690 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in January, at around 25.9 °C, and lowest in January, at around 2.6 °C.

Demography
Per Japanese census data, the population of Toyono has been as follows.

History
The area of Toyono was part on ancient Settsu Province, and Nose District was separated from Kawabe District in 713 AD.  During the Edo period, it was largely tenryō territory under the direct control of the Tokugawa shogunate. Toyono is the origin of a cultivar of Japanese chestnut called Ginyose that is resistant to the chestnut gall wasp - it is believed to have derived from a chance chestnut seedling found in Toyono in 1750.  Following the Meiji restoration, Nose District and Teshima District were merged to form Toyono District, Osaka and the area was divided into villages with the creation of the modern municipalities system on April 1, 1889. including the village of Higashinose (東能勢村). Higashinose was elevated to town status on April 1, 1977 and renamed Toyono.

Government
Toyono has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral Nose council of 12 members. Toyono, collectively with the town of Nose and city of Minoh,  contributes one member to the Osaka Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of the Osaka 9th district of the lower house of the Diet of Japan.

Neighborhoods (by zip code)

West
 Yoshikawa 563-0101
 Tokiwadai 563-0102
 Higashi-Tokiwadai 563-0103
 Kofudai 563-0104
 Shinkofudai 563-0105
 Honotani 563-0100

East
 Yono 563-0219
 Nomaguchi 563-0218
 Maki 563-0211
 Kirihata 563-0213
 Terada 563-0212
 Kawashiri 563-0217
 Kishiro 563-0215
 Kibogaoka 563-0214

Southeast
 Takayama 563-0216

Economy
Forestry, agriculture, and food processing are the main industries in Toyono, but material storage sites and industrial waste disposal sites are also present in the east, whereas the west is increasing a commuter town for the Greater Osaka metropolitan area.

Education
Toyono has four public elementary schools and two public junior high schools operated by the town government. The town does not have a high school.

Transportation

Railway
 Nose Electric Railway - Myōken Line
  -  -

Highways
  Shin-Meishin Expressway

References

External links

 Toyono official website
Nose Railway, Life along the railways

Towns in Osaka Prefecture
Toyono, Osaka

Toyono, Osaka


Slaget ved Katia var en kamp, som blev udkæmpet øst for Suez-kanalen og nord for El Ferdan Station, i nærheden af Katia og Oghratina, den 23. april 1916 i felttoget i Sinai og Palæstina under 1. Verdenskrig i Mellemøsten. En osmannisk styrke under ledelse af den tyske general Friedrich Freiherr Kress von Kressenstein udførte et overraskelsesangreb på 3½ eskadroner af den britiske 5. beredne brigade, som var vidt spredt øst for Romani. Den beredne brigade var blevet beordret til området for at beskytte den nye jernbane og vandrøret, som var under bygning fra Qantara ved Suezkanalen, da dette byggeri fortsatte forbi kanalzonens forsvarslinjer ud på Sinai-halvøen mod Romani. Kress Von Kressensteins angreb var en fuld succes og decimerede den britiske styrke, som ikke var meget større end et regiment. Samme dag mislykkedes et tilhørende osmannisk angreb mod Duidar, meget tæt på Suez-kanalen, da det mødte stærk britisk modstand.

Kress von Kressensteins styrke havde været aktiv i området siden den angrebet på Suez-kanalen i begyndelsen af 1915, hvor tre kolonner angreb kanalen af den nordlige, centrale og sydlige rute over Sinai-halvøen. Den voksende britiske styrke gjorde angreb mod Suez-kanalen vanskelige, og fjernede den osmanniske styrkes dominans i området. De osmanniske angreb den 23. april viste deres hensigt om at fortsætte med at modsætte sig det britiske imperium i regionen.

Den britiske reaktion på disse angreb var imidlertid at fordoble troppestyrken. 2. lette beredne brigade og den newzealandske beredne brigade blev sendt til Katia og Romani og etablerede en stærk britisk tilstedeværelse i området. Snart efter blev den australske 1. lette beredne brigade og sendt til området og 52. infanteridivision ankom til Romani kort tid senere. I begyndelsen af august blev slaget ved Romani udkæmpet på meget af det samme område som slaget ved Katia.

Baggrund
I 1915 imødegik Sir Archibald Murray, den britiske øverstkommanderende i Egypten, truslen fra Kress von Kressensteins styrker ved Suez-kanalen ved at organisere forsvaret i tre sektorer. No. 1 (Sydlige) sektor, med hovedkvarter i Suez, dækkede området fra Suez til Kabrit, No. 2 (Centrale) sektor, med hovedkvarter i Ismailia, dækkede området fra Kabrit til Ferdan og No. 3 (Nordlige) sektor, med hovedkvarter i Port Said, dækkede området fra Ferdan til Port Said. No. 3 sektor havde også et fremskudt hovedkvarter ved Qantara. For at støtte disse fremskudte forsvarsstillinger forbedrede briterne deres kommunikationslinjer ved at udnygge jernbanelinjen fra Cairo til Suezkanalen til to spor, og de pumpede også vand fra Nilen gennem Ferskvandskanalen for at forsyne tropperne og byerne langs Suezkanalen.

Efter afslutningen af slaget om Gallipoli havde begge sider store mængder tropper, som kunne indsættes, og briterne besluttede at flytte forsvaret af Suezkanalen østpå fra kanalen ud i Sinaiørkenen. Murray ville forlænge jernbanen og vandrøret til Katia, så en permanent fremskudt base med 50.000 mand kunne etableres. I februar 1916 bad han om tilladelse fra det britiske krigsministerium i London til at forlænge jernbanen og rørledningen længere ind i Sinai til al-Arish. Han mente, at en sådan fremrykning ad den nordlige rute, kombineret med ødelæggelse af brøndene ved den centrale rute og fast patruljering fra en base ved al-Arish, kunne sikre Suezkanalen permanent. En fremrykning til Katia blev godkendt af krigsministeriet, men der blev ikke taget beslutning om en fremrykning til al-Arish.

Den første skibsladning skinner og sveller ankom til Qantara den 10. marts og fire uger senere var der lagt 25 km spor i retning mod Katia af det egyptiske arbejdskorps og Royal Engineers. Der var også to nye udnævnelser: Brigadegeneral Edgar Askin Wiggin overtog kommando en over Katia distriktet den 6. april og tre dage senere fik generalmajor H. A. Lawrence ansvaret for No. 3 Sektor af kanalforsvaret, som dækkede den nordlige sektor.

I mellemtiden blev der gennemført flere angreb af den beredne australske brigade og bikaner kamelkorpset ledsaget af det egyptiske kameltransport korps, som fragtede forsyninger, feltrationer og ammunition. Formålet med disse angreb var at ødelægge vandressourcer på den centrale rute gennem Sinaihalvøen, som havde været anvendt af osmannerne under detn første Suez offensiv i slutningen af januar og begyndelsen af februar 1915.

For at yde beskyttelse til jernbanearbejderne og infrastrukturen blev 5. beredne brigade beordret frem til Katia. I begyndelsen af april blev der imidlertid sporet tegn på fornyet osmannisk aktivitet i området og derfor blev 5. australske lette beredne regiment sendt af sted for at forstærke 5. beredne brigade. Den skulle ankomme til Katia den 24 April.

Forspil

Osmanniske styrker
Kress von Kressenstein ville udfordre den voksende britiske tilstedeværelse med en styrke på 95 officerer og 3.560 af anden rang af 1. og 2. bataljon og et kompagni af 3. bataljon af 32. regiment, et regiment arabiske irregulære tropper på kameler og seks bjergkanoner, et batteri med 75 mm kanoner fra 8. feltartilleriregiment og 2 kanoner fra 9. feltartilleriregiment, to felt ambulancer og en ammunitionskolonne.

Den osmanniske og arabiske styrke krydsede Sinai-halvøen ad den nordlige rute, som forløber langs med Middelhavet. En række oaser med dadelpalmer og sikre vandkilder strækker sig over 15 km fra Bir el Abd i øst til Oghratina, Katia og Romani nær Suez-kanalen. Disse oaser gør den nordlige rute anvendelig fra den osmannisk-egyptiske grænse ved Rafah til al-Arish og Romani, og britiske strateger anså det for muligt, at 250.000 osmanniske tropper kunne krydse Sinai og 80.000 være stationeret i dette frugtbare område. Den som kunne kontrollere området ved Katia og Romani ville være i stand til at beskytte kanalen eller kunne angribe den. Området blev næsten dagligt afpatruljeret af osmanniske fly, som bombarderede den nyligt etablerede lejr ved Katia den 20. april, og både Katia og Romani den følgende dag.

De britiske styrkers placering
Den 23. april 1916 var Påskesøndag og ved daggry var 5. beredne brigade spredt over et stort område. Brigaden bestod af Warwickshire Yeomanry, Royal Gloucestershire Hussars og Queen's Own Worcestershire Hussars. Disse regimenter var placeret som følger:
Ved Oghrantina var der to eskadroner kavaleri fra Worcestershire Hussars (undtagen en trop) samt fire officerer og 60 fra ingeniørtropperne.
Ved Katia var der en eskadron og en maskingeværgruppe fra Gloucestershire Hussars, sammen med 40 afsiddede mænd fra Worcestershire Hussars, og en gruppe fra lægekorpset, dyrlægekorpset og kameltransport.
Ved Bir el Hamisah lå Warwickshire Yeomanry (undtagen en eskadron), og en eskadron og en trop fra Worcestershire Hussars.
Ved Romani, nær Pelusium, lå Gloucestershire Hussars (undtagen en eskadron) og en maskingeværgruppe i reserve.

Ved den lille oase Dueidar 21 km syd-sydvest for Katia var der 156 mand. 120 fra 5. bataljon af Royal Scots Fusiliers og 36 fra Bikanir kamelkorpset med nogle få Yeomanry. 4. bataljon af Royal Scots Fusiliers fra 52. division holdt Hill 70, 8 km bag Dueidar.

Den 22. april var Wiggin og hans brigadehovedkvarter, med en eskadron og en trop fra Worcestershire Hussars, ankommet til Bir el Hamisah fra Katia. Wiggin rykkede dertil som reaktion på en efterretningsrapport om at en osmannisk styrke var ved Bir el Mageibra et stykke mod syd og i overensstemmelse med hans overordnede, H. A. Lawrence, forberedte han sig på at gennemføre et overraskelsesangreb. Ved daggry den 23. april fandt Wiggin en stor, men næsten tom, lejr ved Bir el Mageibra, ødelagde den og tog 6 fanger. Han var tilbage ved Bir el Hamisah kl. 9, efter at have tilbagelagt 25 km. da han hørte nyheden om de osmanniske angreb.

Slaget

Oghratina

Oasen ved Oghratina var blevet besat af en eskadron fra Worcestershire Hussars og en afdeling fra Royal Engineers 36 timer inden det osmanniske angreb. En anden eskadron ankom blot 12 timer inden angrebet, så der har ikke været omfattende forsvarsværker. Disse eskadroner trådte an kl. 4 om morgenen i tyk havgus, hvilket var almindeligt på den tid af året. De hørte lyden af pumper, som arbejdede i brønde 450 meter mod sydvest, og en officer som undersøgte sagen fandt omkring 60 osmanniske soldater. Briterne overraskede fuldstændig den lille osmanniske styrker, åbnede ild og forårsagede svære tab, men da de fulgte efter de retirerende osmanner blev de mødt af riffelild fra en meget større styrke. Snart efter blev britiske eskadroner til højre angrebet og kl. 5.15 var hele lejren under angreb fra nord, øst og sydøst i overvældende styrke i en afstand af 50 meter eller mindre.

Det osmanniske angreb begyndte med kraftig beskydning fra bjergkanoner, maskingeværer og rifler. Selv om lederen af den britiske styrke havde ordre til at trække sig tilbage, hvis han blev udsat for et større angreb, kunne han ikke efterlade de afsiddede ingeniørtroper. Det osmanniske angreb blev udholdt i to timer, men kl. 7.45 var 11 officerer og 135 mand blevet dræbt. De overlevende, 4 officerer og 42 mand overgav sig.

Katia

Klokken 3.30 blev "A" eskadronen af Gloucestershire Hussars mønstret og sadlede op. En patrulje blev sendt ud og vendte tilbage og meldte at alt var klart. Snart efter beskød en lille osmannisk patrulje på rytterne og trak sig tilbage. Omkring kl. 5.30 blev der hørt kraftig beskydning fra Oghratina, og en halv time senere fik man besked om at et angreb var blevet slået tilbage. Kl. 6.30 fik man en ny besked om at angrebet var blevet fornyet og en besked fra Romani fortalte, at Dueidar også var blevet angrebet. Kl. 7.45 blev et nyt osmannisk angreb ved Katia drevet tilbage.

Kl. 8.45 så en patrulje, som var sendt i retning mod Oghratina, 600 osmanniske soldater på march mod Katia i åben formation i to lange linjer omkring 2,5 km borte fulgt af flere tropper i formation og kavaleri som rykkede frem mod sydvest for at omringe Katia. Kl. 9.45 åbnede et batteri bjergkanoner nær El Rabah ild mod Katia fra nordøst, hvilket dræbte eller sårede nogle hest i løbet af nogle få minutter.

Frem for at trække sig tilbage til Romani eller Bir el Hamisah besluttede den ledende officer sig for at blive ved Katia og håbe på støtte fra Romani. Gloucestershire eskadronen opretholdt hurtig skydning mod det stigende antal osmanniske angribere, og lige før kl. 11 kunne man se britiske forstærkninger fra Romani og Bir el Hamisah nærme sig Katia. Kraftig ild fra osmanniske rifler og maskingeværer fortsatte i flere timer ved Katia, og osmannerne trængte gradvis ind på rytternes front og flanker. Til sidst nåede de ind på 50 meters afstand og osmannerne løb storm mod eskadronen kort før kl. 15.

Omkring kl. 13 havde Katia garnisonens ledende officer bedt en kaptajn om at hente de som holdt hestene, da der var brug for alle mand, men kaptajnen besvimede som følge af et sår inden han nåede dem. Da han genvandt bevidstheden så han at lejren var blevet erobret og galoperede sammen med de overlevende heste og hesteholdere af sted for at nå de flygtende. I alt 80 mand undslap, inklusiv den eneste officer, som kom væk fra Oghratina og Katia. To officerer blev dræbt og tre såret og taget til fange mens 17 soldater blev dræbt og 56 savnedes.

Dueidar

Ved Dueidar forsvarede en garrison på 156 man et område på 400 gang 135 meter, som rummede 6 små skanser. Kl. 4 telefontekniker sendt afsted for at undersøge hvorfor forbindelsen til Katia var blevet afbrudt. Lederen af garnisonen besøgte stillingerne under hans kommando, udsendte en patrulje mod sydøst og beordrede sine tropper at gøre klar til kamp. Patruljen så ingenting i tågen, men kl. 5.17 så en vagtpost en stor gruppe osmanniske soldater og åbnede ild mod dem. Dette alarmerede garnisonen på den nærmeste skanse. Garnisonen bestod af 50 mand med et Lewis maskingevær, som beskød de osmanniske geledder. Så effektiv var beskydningen, at angriberne snart trak sig tilbage og efterlod 20 døde og sårede, mens et osmannisk bjergkanonbatteri var ude af stand til at ramme de britiske stillinger. Kl. 7 forsøgte osmanniske styrker at omgå den britiske stilling mod syd, men blev stoppet af beskydning fra en lille stilling på den flanke, som var bemandet med en underofficer og 6 mand. Kort efter gentog de osmanniske soldater deres angreb på den sydøstlige skanse. Nogle af dem nåede inden for 20 meter fra pigtråden, men blev igen kastet tilbage af stadig beskydning.

Britiske og australske forstærkninger

Wiggin beordrede Worcestershire Yeomanry til at vande hestene ved at Bir el Hamisah og derpå rykke frem til Katia; men inden vandingen var afsluttet, så de granater eksplodere ved Katia, og rykkede ud kl. 9.50 for at forstærke Gloucester eskadronens linje i venstre side.

De resterende eskadroner af Warwickshire Yeomanry rykkede, efter at have vandet hestene ved Bir el Hamisah, afsted kl. 10.30 for at angribe Hod um Ugba, som lå nordøst for Katia og halvvejs mellem Bir el Hamisah og Katia. Wiggin afgik en time senere for at angribe det samme sted, og hans styrke kom i kamp med osmannernes flankerende tropper. Klokken 13.45 var Wiggin rykket omkring 1,5 km frem mod kraftig modstand, men snart efter så han bevægelse blandt kamelerne ved Katia; teltene i lejren var i brand og han besluttede, at det klogeste var at falde tilbage til Bir el Hamisah.

Forstærkninger fra Romani, under kommando af oberstløjtnant R. M. Yorke, angreb den osmanniske styrke nord for Katia, men blev fordrevet. Disse fem tropper og en maskingeværsektion fra Gloucestershire Hussars rykkede ud fra Romani kl. 1015 for at afskære en kolonne på 500 osmanner, som var under tilbagetrækning mod sydøst fra Dueidar. Kort efter at have forladt Romani blev der hørt skydning fra Katia og fra noget højereliggende terræn kunne de se det osmanniske artilleri nord for Er Rabah beskyde lejren. Da Gloucestershire Hussars rykkede frem mod det osmanniske artilleri, indstillede det skydningen, og femten minutter senere blev det set fjerne sig et stykke. Gloucestershire Hussars trængte nogle osmanniske soldater tilbage til det højtliggende terræn syd for Hod um Ugba, hvor osmanniske forstærkninger stoppede deres fremrykning. Styrken af de osmanniske angreb gjorde en gradvis tilbagetrækning nødvendig, men der blev gjort lange pauser for at give de sårede ved Romani mulighed for også at trække sig tilbage.

Uheldigvis så Gloucestershire Hussars fra Romani ikke Wiggin og hans forstærkninger på den anden flanke før det var for sent, idet de endelig kom til syne omkring kl. 15. Wiggin havde set Yorkes styrke en time tidligere, men havde ikke kunnet få kontakt til dem.

Dueidar blev forstærket af to kompagnier fra 4. bataljon af Royal Scots Fusiliers fra Hill 70 på jernbanen 8 km bagude. Da de nærmede sig Dueidar, blev en lille gruppe forstærkningen sendt til den sydøstlige skanse. Den osmanniske skyttelinje lå syd for stien mellem Dueidar og Katia og 180 meter fra den største skanse. Kort tid efter at tågen lettede nedkastede et britisk fly en meddelelse om at den osmanniske hovedstyrke var under tilbagetrækning og at der kun var omkring 150 riffelskytter, som fortsat angreb. En eskadron af det australske 5. lette beredne regiment ankom ved middagstid fra Qantara og rykkede af sted mod sydøst i forfølgelse af den osmanniske hovedstyrke, mens garnisonen ved Dueidar angreb den osmanniske bagtrop, som blev slået på flugt og efterlod 17 ikke-sårede soldater, som blev taget til fange. Resten af 5. lette beredne regiment ankom til Duidar kl. 13.30 og optog forfølgelsen. De tog en officer og 31 soldater til fange og dræbte 25. De britiske tab var på 55.

Efterspil

Lederen af 5. beredne brigade besluttede at retirere mod Suez-kanalen og de to eskadroner fra Romani fulgte ham og efterlod meget udstyr for at nå til Bir el Nuss i løbet af natten. Wiggin ankom til Dueidar kl. 9 den 24. april med 2 eskadroner. 5. beredne brigade var blevet fuldstændig overrasket. Dens chef og hans vigtige reservestyrke havde været forkert placeret på det afgørende tidspunkt på grund af fejlagtige efterretninger, og kunne ikke støtte regimenterne. De tre og en halv eskadroner ved Oghratina og Katia blev næsten fuldstændig nedkæmpet.

Den overvældende succes for den osmanniske hærs operationer under slaget ved Katia viste hvilken styrke og beslutsomhed Kress von Kressensteins styrke besad i 1916, og deres effektive anvendelse af passende taktik, især deres timing og vildledning. Denne succes blev understøttet af det osmanniske infanteris evne til at gennemføre den udmarvende march over Sinai-halvøen og alligevel være friske nok til at indlede angreb med styrke og beslutsomhed.

Den 24. april blev Romani genbesat og lederen af den beredne ANZAK division, generalmajor Harry Chauvel overtog kommandoen over de fremskudte stillinger. 2. lette beredne brigade og den newzealandske beredne riffelbrigade og den beredne division blev beordret til Romani og genbesatte områder uden at støde på modstand. 52. infanteridivision forstærkede garnisonen ved Dueidar og kom også under Chauvels kommando.

Efter slaget blev området holdt af britiske styrker med deres hovedbaser ved Romani og Qantara. Jævnlige patruljer og rekognoscering blev gennemført i oaseområdet, indtil spørgsmålet blev løst ved slaget ved Romani i august 1916 hvor de britiske styrker vandt en afgørende sejr.

Noter

Fodnoter

Henvisninger

Kilder

Begivenheder i 1916
Slag med deltagelse af Australien
Slag med deltagelse af Osmanniske Rige
Slag under 1. verdenskrig

Slaget ved Katia


Problema claselor de complexitate P și NP este o mare problemă nerezolvată din informatică. Ca o definiție informală, ea este întrebarea dacă fiecare problemă ale cărei soluții pot fi verificate rapid de un calculator poate fi și rezolvată rapid de un calculator.  Esența ei a fost menționată pentru prima oară într-o scrisoare din 1956 scrisă de Kurt Gödel și adresată lui John von Neumann.  Gödel a pus problema dacă o anumită problemă NP-completă poate fi rezolvată în timp pătratic sau liniar. Formularea exactă a problemei claselor de complexitate P și NP a fost introdusă în 1971 de către Stephen Cook în lucrarea sa "Complexitatea procedurilor de demonstrare a teoremelor" și este considerată a fi cea mai importantă problemă deschisă din domeniu. Este una dintre cele șapte  selectate de , care oferă un premiu de 1.000.000 de dolari pentru prima soluție corectă.

Termenul informal rapid, utilizat mai sus, se definește ca existența unui algoritm care rulează în timp polinomial. Clasa generală de întrebări pentru care un algoritm poate da răspuns în timp polinomial se numește "clasa de complexitate P", sau simplu "P". Pentru unele probleme însă, nu există o metodă de a găsi rapid un răspuns, dar dacă unui calculator i se prezintă un posibil răspuns, el îl poate verifica rapid. Clasa de astfel de probleme care pot fi verificate în timp polinomial se numește NP, care înseamnă "timp nedeterminist polinomial".

Fie problema sumei elementelor submulțimilor, un exemplu de problemă ușor de verificat, dar al cărui răspuns poate fi dificil de calculat. Dată fiind o mulțime de numere întregi, există vreo submulțime nevidă a ei ale cărei elemente au suma 0? De exemplu, există o submulțime a mulțimii  {−2, −3, 15, 14, 7, −10}  ale cărei elemente adunate dau 0? Răspunsul este "da, pentru că submulțimea  {−2, −3, −10, 15}  are suma zero" și poate fi rapid verificat efectuând trei adunări; dar nu există niciun algoritm cunoscut care să găsească această submulțime în timp polinomial (există doar unul care îl găsește în timp exponențial, și care efectuează 2n-n-1 încercări). Un astfel de algoritm există doar dacă P = NP; deci această problemă este în NP (rapid verificabilă) dar nu neapărat în P (rapid rezolvabilă).

Soluția problemei P = NP ar determina dacă problemele ce se pot verifica în timp polinomial, ca problema sumei elementelor submulțimii, pot fi și rezolvate în timp polinomial. Dacă se dovedește că P ≠ NP, ar însemna că există probleme din NP (cum ar fi problemele NP-complete) care sunt mai greu de calculat decât de verificat: ele nu pot fi rezolvate în timp polinomial, dar o soluție se poate verifica în timp polinomial.

Pe lângă importanța problemei în teoria calculabilității, o dovadă în oricare sens ar avea profunde implicații în matematică, criptografie, algoritmică, inteligență artificială, teoria jocurilor, procesarea multimedia, filosofie, economie și în multe alte domenii.

Context
Relația între clasele de complexitate P și NP este studiată în teoria complexității computaționale, ramura teoriei computației care tratează resursele de calcul necesare pentru rezolvarea unei probleme date. Cele mai comune astfel de resurse sunt timpul (numărul de pași necesari rezolvării unei probleme) și spațiul (cantitatea de memorie necesară rezolvării unei probleme).

În astfel de analize este nevoie de un model de calculator pentru care se face analiza. De regulă, aceste modele presupun că calculatorul este  (date fiind o stare a calculatorului și un set de intrări, există o singură acțiune posibilă pe care o poate efectua calculatorul) și secvențial (efectuează acțiunile una după alta).

În această teorie, clasa P constă din acele  (definite mai jos) care pot fi rezolvate pe o mașină deterministă secvențială într-un timp polinomial în funcție de dimensiunea intrării; clasa NP constă din acele probleme de decizie ale căror soluții pozitive pot fi verificate în timp polinomial date fiind informațiile corecte, sau echivalent, a cărei soluție poate fi găsită în timp polinomial pe o mașină . Evident, P ⊆ NP. Cea mai mare problemă deschisă în informatica teoretică privește relația dintre aceste două clase:
 Este P echivalent cu NP?
Într-un sondaj efectuat în 2002 pe 100 de cercetători, 61 credeau că răspunsul este nu, 9 credeau că este da, și 22 nu erau siguri; 8 credeau că întrebarea s-ar putea să fie  de axiomele actual acceptate și astfel imposibil de demonstrat într-un sens sau altul.

În 2012, 10 ani mai târziu, sondajul a fost repetat. Numărul cercetătorilor care au răspuns a fost 151: 126 (83%) credeau că răspunsul este nu, 12 (9%) credeau că este da, 5 (3%) credeau că problema este independentă de axiomele actualmente acceptate și deci imposibil de rezolvat, 8 (5%) au spus că fie nu știu, fie că nu vor ca problema să fie rezolvată sau ca răspunsul să fie da.

NP-completitudinea

Pentru a aborda problema P = NP, este util conceptul de NP-completitudine. Problemele NP-complete sunt o mulțime de probleme la care poate fi redusă orice altă problemă NP în timp polinomial, și ale căror soluții pot fi verificate în timp polinomial. Adică, orice problemă NP poate fi ușor transformată în oricare dintre problemele NP-complete. Informal, o problemă NP-completă este o problemă NP care este cel puțin la fel de "grea" ca și orice altă problemă din NP.

Problemele NP-tari (sau NP-hard) sunt cele care sunt cel puțin la fel de grele ca problemele NP, adică toate problemele NP pot fi reduse (în timp polinomial) la ele. Problemele NP-hard nu sunt neapărat în NP, adică nu este nevoie ca ele să aibă soluții verificabile în timp polinomial.

De exemplu,  este NP-completă conform , deci orice instanță a oricărei probleme din NP poate fi transformată mecanic în timp polinomial într-o instanță a problemei satisfiabilității booleene. Problema satisfiabilității este una din multele astfel de probleme NP-complete. Dacă orice problemă NP-completă este în P, atunci ar rezulta că P = NP. Din păcate, s-a demonstrat că multe probleme importante sunt NP-complete și nu se cunoaște niciun algoritm rapid pentru oricare dintre ele.

Doar pe baza definiției nu este evident că există probleme NP-complete; dar o problemă NP-completă trivială ar putea fi formulată astfel: dată fiind o descriere a unei mașini Turing M care în mod garantat se oprește în timp polinomial, există o intrare de dimensiuni polinomiale pe care M le va accepta? Ea este în NP deoarece (dată fiind o intrare) este simplu de verificat dacă M acceptă intrarea simulând funcționarea mașinii Turing M; este NP-completă deoarece verificatorul oricărei instanțe de problemă din NP poate fi codificat ca mașină Turing M de timp polinomial care primește ca intrare soluția de verificat. Apoi întrebarea dacă instanța de problemă primește un răspuns "da" sau un răspuns "nu" se determină prin verificarea existenței unei intrări valide.

Prima problemă naturală demonstrată a fi NP-completă a fost . Cum s-a arătat mai sus, aceasta este ; demonstrația că satisfiabilitatea este NP-completă conține detalii tehnice despre mașinile Turing așa cum sunt ele legate de definiția clasei NP. După ce s-a demonstrat că această problemă este NP-completă, însă,  a furnizat o manieră mai simplă de a arăta că multe alte probleme sunt NP-complete, inclusiv  discutată anterior. Astfel, o clasă vastă de probleme aparent fără legătură unele cu altele sunt toate reductibile unele la altele, și, într-un anume sens, sunt "aceeași problemă".

Probleme mai grele
Deși nu se cunoaște dacă P = NP, se cunosc probleme care sunt în afara P. Un număr de probleme  succinte (probleme care nu operează pe intrări normale, ci pe o descriere computațională a intrării) sunt cunoscute a fi . Pentru că se poate demonstra că P ≠ , aceste probleme sunt în afara P, și deci necesită timp mai mult decât polinomial. În fapt, prin , ele nu pot fi rezolvate în mod semnificativ mai rapid decât în timp exponențial. Printre exemple se numără găsirea unei strategii perfecte în jocul de șah (pe o tablă N × N) și alte jocuri de masă.

Problema de a decide adevărul unei afirmații în  necesită și mai mult timp. Fischer și Rabin au demonstrat în 1974 că fiecare algoritm care decide adevărul unei afirmații Presburger are un timp de execuție de cel puțin  pentru o constantă c. Aici, n este lungimea afirmației Presburger. Prin urmare, se știe că problema are nevoie de un timp mai mult decât exponențial pentru a fi rezolvată. Chiar și mai grele sunt, cum ar fi . Ele nu pot fi complet rezolvate de un algoritm, în sensul că pentru orice algoritm există cel puțin o intrare pentru care algoritmul nu va produce răspunsul corect; el va produce fie răspunsul greșit, fie se va opri fără a da un răspuns concludent, sau în caz contrar, se va executa fără a se opri și fără a produce vreun răspuns.

Problemele din NP despre care nu se știe dacă sunt în P sau NP-complete
S-a demonstrat de către Ladner că dacă P ≠ NP atunci există probleme în NP care nu sunt nici în P nici NP-complete. Astfel de probleme se numesc probleme NP-intermediare. , problema logaritmului discret și problema factorizării numerelor întregi sunt exemple de probleme considerate a fi NP-intermediare. Acestea sunt unele dintre puținele probleme NP despre care nu se știe dacă sunt în P sau NP-complete.

Problema izomorfismului grafurilor este problema computațională de a determina dacă două grafuri finite sunt . O importantă problemă nerezolvată în teoria complexității este dacă problema izomorfismului grafurilor este în P, NP-completă, sau NP-intermediară. Răspunsul nu este cunoscut, dar se crede că problema cel puțin nu este NP-completă. Dacă izomorfismul grafurilor ar fi NP-completă,  s-ar plia la al doilea nivel. Deoarece se crede că ierarhia polinomială nu se pliază la niciun nivel finit, se crede că izomorfismul grafurilor nu este o problemă NP-completă. Cel mai bun algoritm pentru această problemă, datorat lui  și , a rulat timp de 2O(√nlog(n)) pentru un graf cu n noduri.

Problema factorizării numerelor întregi este problema calculului descompunerii în factori primi a unui număr întreg dat. Formulată ca o problemă de decizie, ea este problema de a decide dacă intrarea are un factor prim mai mic decât k. Nu se cunoaște niciun algoritm eficient de factorizare a numerelor întregi, și acest fapt stă la baza celor mai multe sisteme criptografice moderne, cum ar fi algoritmul RSA. Problema factorizarea numerelor întregi problemă este în NP și în  (și chiar în UP și co-UP). Dacă problema este NP-completă, ierarhia polinomială se va plia la primul nivel (de exemplu, NP = co-NP). Cel mai cunoscut algoritm pentru factorizarea numerelor întregi este , al cărui timp de rulare este

la factorizarea unui număr întreg pe n biți. Cu toate acestea, cel mai cunoscut  pentru această problemă, , rulează în timp polinomial. Din păcate, acest fapt nu spune prea multe despre clasa de problemă necuantică din care face parte factorizarea.

P înseamnă "ușor"?

Toată discuția de mai sus pornește de la presupunerea că P înseamnă "ușor" și "nu în P" înseamnă "greu", o presupunere cunoscută sub numele de . Este o ipoteză comună și de o acuratețe rezonabilă din teoria complexității; cu toate acestea, ea are unele limitări.

În primul rând, nu este întotdeauna adevărată în practică. Un algoritm teoretic în timp polinomial poate avea factori constanți sau exponenți extrem de mari, ceea ce l-ar face nepractic. Pe de altă parte, chiar dacă o problemă este dovedit a fi NP-completă, și chiar dacă P ≠ NP, încă ar putea exista abordări eficiente pentru rezolvarea problemei pe cazurile practice. Există algoritmi pentru multe NP-complete, cum ar fi problema rucsacului, problema comis-voiajorului și , care pot rezolva optim multe cazuri din lumea reală asociate lor într-un timp rezonabil.  (timp vs dimensiunea problemei) a acestui fel de algoritmi poate fi surprinzător de scăzută. Un exemplu este algoritmul simplex din programarea liniară, care funcționează surprinzător de bine în practică; în ciuda faptului că are complexitate exponențială pe cel mai rău caz, el rulează pe picior de egalitate cu cei mai cunoscuți algoritmi în timp polinomial.

În al doilea rând, există tipuri de calcule care nu sunt conforme cu modelul mașinii Turing pe care sunt definite clasele P și NP, cum ar fi calculul cuantic și .

Motive pentru a crede că P ≠ NP
Potrivit sondajelor, mulți informaticieni cred că P ≠ NP. Un motiv cheie pentru această credință este că, după zeci de ani de studiu al acestor probleme, nimeni nu a fost capabil să găsească un algoritm în timp polinomial pentru vreuna din cele peste 3000 de probleme importante NP-complete cunoscute (a se vedea ). Acești algoritmi au fost căutați cu mult timp înainte de definirea conceptului de NP-completitudine (Cele 21 de probleme NP-complete ale lui Karp, printre primele găsite, erau toate problemele bine-cunoscute existente deja la momentul la care s-au dovedit a fi NP-complete). În plus, rezultatul P = NP ar implica multe alte rezultate uimitoare, care sunt în prezent considerate a fi false, cum ar fi NP =  și P = .

Se susține și intuitiv că existența unor probleme care sunt greu de rezolvat, dar ale căror soluții sunt ușor de verificat se potrivește cu experiența din lumea reală.

Pe de altă parte, unii cercetători cred că încrederea că P ≠ NP este exagerată și că cercetătorii ar trebui să caute demonstrații că P = NP . De exemplu, în anul 2002, s-au făcut următoarele afirmații:

Consecințele unei soluții
Unul dintre motivele pentru care problema atrage atât de multă atenție îl constituie consecințele unui răspuns. În orice sens ar fi răspunsul, teoria ar face un salt enorm, iar consecințele practice ar fi epocale.

P = NP
O demonstrație că P = NP ar putea avea uimitoare consecințe practice, dacă dovada conduce la metode eficiente pentru rezolvarea unora dintre cele mai importante probleme din NP. Este de asemenea posibil ca o dovadă să nu conducă direct la metode eficiente, dacă de exemplu dovada este , sau dacă dimensiunea polinomului de încadrare este prea mare pentru a fi eficientă în practică. Consecințele, atât pozitive, cât și negative, rezultă deoarece diverse probleme NP-complete sunt fundamentale în mai multe domenii.

Criptografia, de exemplu, se bazează pe faptul că anumite probleme sunt dificil de rezolvat. O soluție constructivă și eficientă pentru o problemă NP-completă, cum ar fi ,  ar distruge majoritatea criptosistemelor existente, între care:
 criptografia cu chei publice, un fundament pentru multe aplicații de securitate, cum ar fi tranzacțiile financiare prin Internet; și
  , cum ar fi AES sau 3DES, folosite pentru criptarea datelor în comunicații.
  utilizate în hash-urile criptografice. Problema găsirii unei pre-imagini al cărui hash este anumită valoare trebuie să fie dificilă pentru ca hash-urile să fie utile, și în mod ideal, ar trebui să solicite timp exponențial. Cu toate acestea, dacă P=NP, atunci găsirea unei pre-imagini M s-ar putea face în timp polinomial, prin reducere la SAT.
Acestea ar trebui să fie modificate sau înlocuite cu soluții  care nu se bazează inerent pe echivalența P-NP.

Pe de altă parte, sunt enorme consecințe pozitive care ar rezulta din transformarea unor probleme greu de rezolvat din punct de vedere matematic în probleme tratabile. De exemplu, multe probleme în  sunt NP-complete, cum ar fi unele tipuri de  și problema comis-voiajorului. Soluții eficiente la aceste probleme ar avea implicatii enorme pentru logistică. Multe alte probleme importante, cum ar fi unele probleme de , sunt, de asemenea, NP-complete; dacă aceste probleme ar fi rezolvabile eficient, s-ar putea stimula progrese considerabile în domeniul științelor vieții și biotehnologiei.

Dar astfel de modificări pălesc în importanță în raport cu revoluția pe care ar produce-o o metodă eficientă pentru rezolvarea problemelor NP-complete în matematică. În primele sale gânduri despre complexitatea computațională, Gödel observa că o metodă mecanică care ar putea rezolva orice problemă ar revoluționa matematica:

În mod similar, Stephen Cook spune

Matematicieni cercetători își petrec întregile lor cariere încercând să demonstreze teoreme, și unele demonstrații au fost găsite la decenii sau chiar secole după ce au fost enunțate problemele, de exemplu, ultima teoremă a lui Fermat a fost demonstrată la peste trei secole de la enunțare. O metodă care ar găsi în mod garantat demonstrația unor teoreme, dacă există una de dimensiune "rezonabilă", ar pune în esență capăt acestei lupte.

Donald Knuth a declarat că el a ajuns să creadă că P = NP, dar este rezervat cu privire la impactul unei posibile dovezi:

P ≠ NP
O demonstrație că P ≠ NP nu ar avea beneficiile computaționale practice ale unei demonstrații că P = NP, dar ar reprezenta, totuși, un progres foarte important în teoria complexității computaționale și ar oferi îndrumare pentru cercetările viitoare. Aceasta ar permite să se arate în mod formal că multe probleme comune nu pot fi rezolvate eficient, astfel încât atenția cercetătorilor să se poată axa pe soluții parțiale sau pe soluțiile altor probleme. Din cauza convingerii larg răspândite că P ≠ NP, o mare parte din această schimbare a avut deja loc.

De asemenea, P ≠ NP lasă încă deschisă chestiunea  a problemelor grele din NP. De exemplu, este posibil ca SAT să necesite timp exponențial în cel mai rău caz, dar că aproape toate cazurile selectate aleatoriu să fie eficient rezolvabile.  a descris cinci "lumi" ipotetice, care ar putea duce la diferite rezoluții posibile pentru chestiunea complexității cazului mediu. Acestea variază de la "Algorithmica", unde P = NP și probleme cum ar fi SAT pot fi rezolvate în mod eficient în toate cazurile, până la "Cryptomania", unde P ≠ NP și se generează ușor probleme grele din afara P, existând și trei posibilități intermediare reflectând diferite posibile distribuții ale dificultăți între cazuri de probleme NP-hard."Lumea" în care P ≠ NP dar toate problemele din NP sunt maleabile în cazul mediu este numit "Heuristica" în articol. Un workshop ținut la Universitatea Princeton în 2009 a studiat starea celor cinci lumi.

Rezultate despre dificultatea demonstrației
Deși problema P = NP? în sine rămâne deschisă, în ciuda premiului de un milion de dolari și a uriașei munci de cercetare dedicate, eforturile de a rezolva problema au condus la mai multe tehnici noi. În special, unele dintre cele mai fructuoase cercetări legate de P = NP a fost demonstrația faptului că tehnicile existente de demonstrație nu sunt suficient de puternice pentru a răspunde la întrebare, sugerând astfel că sunt necesare abordări inovatoare.

Ca o dovadă în plus pentru dificultatea problemei, în esență, toate tehnicile cunoscute de demonstrație din teoria complexității se încadrează în una dintre următoarele clasificări, dintre care fiecare se știe că este insuficientă pentru a dovedi că P ≠ NP:

Aceste bariere sunt un alt motiv pentru care problemele NP-complete sunt utile: dacă un algoritm în timp polinomial poate fi găsit pentru o problemă NP-completă, acest lucru ar rezolva problema P = NP într-un mod care nu este exclus de rezultatele de mai sus.

Aceste bariere i-au condus pe unii informaticieni care să sugereze că problema P versus NP poate fi  de sistemele axiomatice standard, cum ar fi Sistemul axiomatic Zermelo-Fraenkel (nu pot fi dovedite sau infirmate în cadrul acestora). Interpretarea unei independențe ar putea fi că fie nu există algoritm în timp polinomial pentru vreo problemă NP-completă, și o astfel de demonstrație se poate construit în (de exemplu) ZFC, sau că pot exista algoritmi în timp polinomial pentru problemele NP-complete, dar că este imposibil de demonstrat în ZFC că astfel de algoritmi sunt corecți. Cu toate acestea, dacă poate fi demonstrat, folosind tehnici de genul celor care în prezent sunt cunoscute a fi aplicabile, că problema nu poate fi decisă nici chiar cu ipoteze mai slabe care extind  (PA) pentru aritmetica numerelor întregi, atunci ar exista în mod necesar algoritmi în timp cvasipolinomial pentru orice problemă din NP. Prin urmare, dacă am crede (ca majoritatea teoreticienilor complexității) că nu toate problemele din NP au algoritmi eficienți, ar rezulta că demonstrarea independenței folosind aceste tehnici nu poate fi posibilă. În plus, acest rezultat implică faptul că demonstrarea independenței față de axiomele Peano sau față de ZFC folosind tehnici cunoscute în prezent nu e mai ușoară decât demonstrarea existenței unor algoritmi eficienti pentru toate problemele din NP.

Soluții propuse
În timp ce problema P versus NP este în general considerată nerezolvată, mulți amatori și unii cercetători profesioniști au susținut soluții.  are o listă cuprinzătoare. O demonstrație propusă în august 2010 că P ≠ NP, de Vinay Deolalikar, cercetător de la , Palo Alto, a primit atenție masivă pe Internet și în presă după ce a fost inițial descrisă ca "părând să fie o încercare relativ serioasă" de către doi specialiști de frunte. Demonstrația a fost revizuit în mod public de către mediul academic, și , un expert în domeniu, a subliniat două erori posibil fatale ale demonstrației.
În septembrie 2010, s-a afirmat că Deolalikar lucrează la o extindere detaliată a încercării sale de demonstrație. Opiniile exprimate de mai mulți informaticieni teoreticieni notabili indică însă că tentativa de demonstrație nu este nici corectă, nici nu reprezintă un progres semnificativ în înțelegerea problemei. Această evaluare a făcut ca un articol publicat în mai 2013 în The New Yorker să spună că încercarea a fost "complet discreditată".

Caracterizari logice
Problema P = NP poate fi reformulată în termenii anumitor clase de afirmații logice, ca un rezultat al activității din domeniul .

Să luăm în considerare toate limbajele cu structură finită cu o  fixă, inclusiv o relație de ordine totală. Atunci, toate aceste limbaje din P pot fi exprimate într-o , cu adaosul unui adecvat. Aceasta, în combinație cu relația de ordine, permite efectiv definirea de funcții recursive. Atâta timp cât signatura conține cel puțin un predicat sau o funcție în plus față de relația de ordine, astfel încât cantitatea de spațiu ocupată prin stocarea acestor structuri finite este de fapt polinomială în raport cu numărul de elemente în structură, aceasta caracterizează în mod precis P.

În mod similar, NP este un set de limbaje exprimabile într-o  existențială—adică logică de ordinul al doilea restricționată prin excluderea  peste relații, funcții, și submulțimi. Limbajele din , , corespund întregii logici de ordinul al doilea. Astfel, la întrebarea "este P o submulțime proprie a lui NP" poate fi reformulată ca "este logica de ordinul al doilea existențială capabilă să descrie limbaje (cu structură finită și liniar ordonată cu signatură netrivială) pe care nu le poate descrie logica de ordinul întâi cu combinator de punct fix?". Cuvântul "existențială" poate fi chiar eliminat din caracterizarea anterioară, deoarece P = NP dacă și numai dacă P = PH (întrucât prima ar stabili și că NP = co-NP, care la rândul său implică faptul că NP = PH).

Algoritmi în timp polinomial
Nu se cunoaște niciun algoritm pentru vreo problemă NP-completă care să ruleze în timp polinomial. Există însă algoritmi pentru probleme NP-complete cu proprietatea că, dacă P = NP, atunci algoritmul rulează în timp polinomial (deși cu constante enorme, ceea ce ar face algoritmul nepractic). Următorul algoritm, datorat lui  (fără citare), este un astfel de exemplu. El acceptă limbajul NP-complet SUBSET-SUM. Rulează în timp polinomial dacă și numai dacă P = NP:
 // Algoritm care acceptă NP-complete limba SUBSET-SUM.
 //
 // acesta este un algoritm în timp polinomial dacă și numai dacă P = NP.
 //
 // "Timp polinomial" înseamnă că întoarce "da" în timp polinomial atunci când
 // raspunsul este "da", și ciclează la infinit atunci când este "nu".
 //
 // Intrare: S = o mulțime finită de numere întregi
 // Ieșire: "da" dacă orice submulțime a lui S are suma 0.
 // Ciclează la infinit fără ieșire în caz contrar.
 // Nota: "Programul nr. P" este programul obținut prin
 // scrierea întregului P în binar, apoi
 // considerând că șirul de biți obținut este un
 // program. Fiecare program posibil poate fi
 // generat în acest fel, deși cele mai multe nu fac nimic
 // din cauza erorilor de sintaxă.

 PENTRU N = 1...∞
   PENTRU P = 1...N
     Rulează programul nr. P timp de N pași cu intrarea S
     DACĂ programul dă o listă de numere întregi distincte
        ȘI numerele sunt toate în S
        ȘI numerele au suma 0
     ATUNCI
       Dă la IEȘIRE "da" și OPREȘTE-TE
Dacă, și numai dacă, P = NP, atunci acesta este un algoritm în timp polinomial care acceptă orice limbaj NP-complet. "Acceptarea" înseamnă că dă răspunsuri "da" în timp polinomial, dar poate rula la nesfârșit atunci când răspunsul este "nu" (ceea ce se mai numește și semi-algoritm).

Acest algoritm este extrem de nepractic, chiar și dacă P = NP. Dacă cel mai scurt program care poate rezolva SUBSET-SUM în timp polinomial are lungime de b biți, atunci algoritmul de mai sus va încerca cel puțin 2b-1 alte programe mai întâi.

Definiții formale

P și NP
Conceptual vorbind, o problemă a deciziei este o problemă care are ca intrare un  w peste un alfabet Σ, și ieșiri "da" sau "nu". Dacă există un algoritm (să zicem o mașină Turing, sau un program de calculator cu memorie nelimitată) care pot produce răspunsul corect pentru orice șir de intrare de lungime n , în cel mult cnk pași, în cazul în care k și c sunt constante independente de șirul de intrare, atunci putem spune că problema poate fi rezolvată în timp polinomial și o plasăm în clasa P. Formal, P este definită ca o mulțime a tuturor limbajelor care poate fi decise de o mașină Turing deterministă în timp polinomial. Adică,

unde

și o mașină Turing deterministă în timp polinomial este o mașină Turing deterministă M care satisface următoarele două condiții:
 M se oprește pentru orice intrare w și
 există  , astfel încât , unde O se referă la notația big O și

NP poate fi definită în mod similar, folosind mașini Turing nedeterministe (în maniera tradițională). Cu toate acestea, o abordare modernă a definirii clasei NP este utilizarea conceptului de  și verificator. În mod oficial, NP este definit ca un set de limbaje peste un alfabet finit, care au un verificator care rulează în timp polinomial, unde noțiunea de "verificator" este definită după cum urmează.

Fie L un limbaj peste un alfabet finit, Σ.

L ∈ NP dacă, și numai dacă, există o relație binară  și un număr întreg pozitiv k astfel încât următoarele două condiții sunt îndeplinite:
 Oricare ar fi ,  astfel încât (x, y) ∈ R și ; și
 limbajul  peste  este decidabil de către o mașină Turing, în timp polinomial.
O mașină Turing care decide LR se numește un verificator pentru L și un y astfel încât (x, y) ∈ R se numește un certificat de apartenență al lui x în L.

În general, un verificator nu trebuie să fie în timp polinomial. Cu toate acestea, pentru ca L să fie în NP, trebuie să existe un verificator care rulează în timp polinomial.

Exemplu
Fie

În mod clar, la întrebarea dacă un anumit x este compus este echivalentă cu întrebarea dacă x este un membru al COMPOSITE. Se poate demonstra că COMPOSITE ∈ NP , verificând că acesta îndeplinește definiția de mai sus (dacă vom identifica numerele naturale cu reprezentările lor binare).

COMPOSITE se întâmplă să fie și în P.

NP-completitudinea
Există mai multe moduri echivalente de a descrie NP-completitudinea.

Fie L un limbaj peste un alfabet finit Σ.

L este NP-complet dacă și numai dacă sunt îndeplinite următoarele două condiții:
 L ∈ NP; și
 orice L din NP''' este reductibil în timp polinomial la L (scris ca ), unde  , dacă și numai dacă sunt îndeplinite următoarele două condiții:
 Există f : Σ* → Σ* astfel încât pentru orice w din Σ*, avem: ; și
 există o mașină Turing în timp polinomial care se oprește cu f(w) pe bandă la orice intrare w.

 Cultura populară
 Filmul , realizat de regizorul Timothy Lanzone, este povestea a patru matematicieni angajați de guvernul SUA pentru a rezolva problema P versus NP.

 Note

 Bibliografie

 Lectură suplimentară

  Online drafts

 Fortnow, Lance. The Golden Ticket: P, NP, and the Search for the Impossible'' ISBN 9780691156491. Princeton University Press. Princeton, NJ (2013)

Legături externe
 Institutul de Matematică Clay: Problemele Premiului Mileniului
 Institutul de Matematică Clay: Descrierea oficială a problemei  PDF (118 KB)
 . Pagina P versus NP. O listă de linkuri la o serie de pretinse soluții la această problemă. Unele dintre aceste linkuri afirmă că P este egal cu NP, alte afirmă contrariul. Foarte probabil, toate aceste presupuse soluții sunt incorecte.
 Blogul lui  Shtetl Optimized: Motive pentru a crede, o listă a motivelor pentru credința că P ≠ NP

Clase de complexitate
Conjecturi
Optimizare
Probleme nerezolvate ale matematicii

Clasele de complexitate P și NP


Mahmud I () a fost sultan al Imperiului Otoman în perioada 1730-1754. În timpul domniei sale armata otomană i-a învins pe austrieci la Groka și Banja Luca. În 1739 a cucerit toată Serbia, dar a pierdut Azovul. În 1745 armata otomană formată din 140.000 de mii de militari a fost înfrântă catastrofal la Kars de persani.

Note

Nașteri în 1696
Decese în 1754
Sultani ai Imperiului Otoman

Mahmud I


Lovari ("negustor de cai", din maghiară "ló", cal) este un subgrup al poporului rom, care își vorbește propriul dialect, influențat de dialectele maghiare și cele slave occidentale. Ei trăiesc predominant în toată Europa Centrală (Ungaria, Polonia, Slovacia, Republica Cehă și Germania), precum și în România, Croația, Franța, Italia, Grecia și Ucraina.

Etnologie
Lovari sunt un popor romani care vorbește un dialect influențat de dialectele maghiare și cele slave occidentale. Lovari sunt împărțite în Machvaya, numită după regiunea Mačva, pe care au stabilit-o din Ungaria modernă.

Ocupație
Comerțul lor istoric a fost comerțul cu cai și ghicitul.

Bibliografie
 Yoors Jan. The Gypsies. New York. 1983.

Vezi și
 Căldărari
 Romii din Rusia

Legături externe
 Ethnologue: Romani
 Lovari în Croația

Romi din România

Lovari


مرسي جميل عزيز (15 فبراير 1921 - 9 فبراير 1980)، شاعر مصري. ولد بمدينة الزقازيق بمحافظة الشرقية. وتوفي في 9 فبراير 1980 ودفن بمسقط رأسه.

نشأته

ولد مرسي جميل عزيز بمدينة الزقازيق لأب كان يعمل تاجرًا للفاكهة، وكان لأبيه دورا في حياة نجله واهتماماته الأدبية والفنية منذ صغره، فحفظ الكثير من آيات القرآن الكريم، والمعلقات السبع كاملة، وقرأ لكثير من الشعراء يتقدمهم بيرم التونسي، وبدأ مرسي حياته المهنية كتاجر فاكهة مثل والده، حتى أنه تأثر بنداءات الباعة على الفاكهة وبالأغاني الشعبية واستوعبها.

بداياته

كتب أول قصيدة شعرية في سن الثانية عشرة في رثاء أستاذه. وفي عام 1939 أذيعت له أول أغنية في الإذاعة ولم يتجاوز الثامنة عشرة بعنوان «الفراشة» ولحنها الموسيقار رياض السنباطي. وفي نفس العام انطلقت شهرته عندما كتب أغنية «يا مزوق يا ورد في عود» وغناها المطرب عبد العزيز محمود.

تعليمه

حصل على البكالوريا من مدرسة الزقازيق الثانوية عام 1940، والتحق بكلية الحقوق، وهناك أصبح رئيسًا وعضوًا لعدة جماعات أهمها الشعر، والآداب، وفنون التصوير، والموسيقى، والتمثيل، كما انضم لفريق الرحلات، وفيما بعد لم يكتف بموهبته لكتابة الشعر فدرس اللغة العربية والشعر والأدب والتراثين العربي الحديث والقديم، وكذا الأدب العالمي وأصوله ونظرياته وقواعده النقدية، كما التحق بمعهد السينما، وكان الأول على دفعته، وحصل على دبلوم في فن كتابة السيناريو عام 1963.

نبوغه الفني

مع أم كلثوم

غنّت له أم كلثوم الثلاثية الشهيرة التي لحنّها بليغ حمدي وهي: سيرة الحب، فات المعاد، ألف ليلة وليلة.

مع عبد الحليم حافظ

غنّى من كلماته عبد الحليم حافظ، وكان له النصيب الأكبر بـ35 أغنية، بدايةً بـ«مالك ومالي يا أبو قلب خالي»، مرورًا بـ (نعم يا حبيبي، بأمر الحب، يا خلي القلب، بتلوموني ليه، في يوم في شهر في سنة)، وغيرها من الأغاني.

مع محمد عبد الوهاب

تجلى التعاون مع عبد الوهاب في أغنية «من غير ليه» التي كانت آخر أغاني مرسي جميل عزيز، استمر العمل فيها لعامين بسبب خلافات بين عبد الوهاب ومرسي على بعض كلمات الأغنية، وكان من المقرر أن يغنيها عبد الحليم لكن وفاته حالت دون ذلك، وغناها عبد الوهاب في 1989.

مع فيروز

هو الشاعر المعاصر المصري الوحيد الذي غنّت له السيدة فيروز قصيدته «سوف أحيا»، وأصبحت الأغنية بعدها واحدة من أهم الأغنيات في تراث الإذاعة المصرية، حيث سُجّلت في استديوهاتها أثناء زيارة فيروز والرحبانية إلى القاهرة.

مع فايزة أحمد

وساعد الشاعر في نجاح العديد من المطربين إذ أن أغنياته ساهمت في شهرة فايزة أحمد، إذ كان أول من آمن بموهبتها وقدّمها في الإذاعة المصرية بعد أن جاءت من سوريا، ومن أغانيه لها «تمر حنة، يامه القمر ع الباب، ليه يا قلبي ليه، حيران، بيت العز».

كذلك محرم فؤاد، الذي ألّف له كلمات فيلمه الأول مع سعاد حسني «حسن ونعيمة»، كما تعاون مع شادية، في عدة أعمال منها أغاني فيلم  «الزوجة 13»، وقدّمت أجمل أغانيها «على عش الحب، وحياة عينيك».

تغنى معظم المطربين بكلماته ومنهم: وردة الجزائرية، فريد الأطرش، صباح، محرم فؤاد، محمد قنديل، هاني شاكر، محمد ثروت.

أعماله للسينما

مرسي ألّف أغاني لـ25 فيلمًا بدأها بـ«مبروك عليكي» عام 1949، واختتمها بـ«مولد يا دنيا» عام 1976، وأشهرها أفلام: «حكاية حب، أنا وبناتي، المرأة المجهولة، أحبك يا حسن، أدهم الشرقاوي، الشموع السوداء، ويوم بلا غد»، وتنوعت حالات أغانيه بين طابع التفاؤل كـ«ليه تشغل بالك، ضحك ولعب»، والقصيدة الشعرية والأغنية الإنسانية التأملية مثل «غريبة منسية، وأعز الناس»، وكتب أيضا عدة أغانٍ وطنية منها «بلدي يا بلدي» لـ«حليم»، و«بلدي أحببتك يا بلدي» لمحمد فوزي.

قام بكتابة الأغنية بألوانها المختلفة العاطفية والوطنية والشعبية والدينية ووصلت لأكثر من ألف أغنية وقصيدة ولذلك لقب بشاعر الألف أغنية. وإلى جانب كتابته للشعر والأغنية كتب الأوبريت الغنائي والقصة القصيرة والسينمائية وسيناريوهات بعض الأفلام وأيضا كانت له المقالات الأدبية في الصحف والمجلات المصرية حتى اعتبره النقّاد ظاهرة أدبية وفنية بارزة.

التكريم

كرمته الدولة بوسام الجمهورية للآداب والفنون عام 1965 من الرئيس الراحل جمال عبد الناصر، ضمن أول مجموعة صغيرة مرموقة تحصل علية في مجالات الفكر والفنون والآداب، كما أطلقت محافظة الشرقية اسمه على الشارع الذي كان يسكن فيه بمدينة الزقازيق.

وفاته

في التاسع من شهر فبراير من عام 1980م توفي مرسي جميل عزيز على إثر إصابته بمرض خطير سافر بسببه إلى الولايات المتحدة الأمريكية للعلاج، وبعد فترة قضاها في المستشفيات الأمريكية عاد ليموت فوق تراب مصر ودفن في مسقط راسه.

وصلة خارجية

 مرسي جميل عزيز على قاعدة بيانات الأفلام العربية.
من غير ليه بصوت محمد عبد الوهاب
مرسي جميل عزيز يتحدث عن أغنية سيرة الحب
مرسي جميل عزيز يتحدث عن عبد الحليم حافظ

انظر أيضًا

 محمد عبدالوهاب.
 عبدالحليم حافظ.
 أم كلثوم.
 فيروز.
 من غير ليه.

مصادر

أشخاص من محافظة الشرقية
شعراء غنت لهم أم كلثوم
شعراء وشاعرات مصريون
مواليد 1921
وفيات 1980
مواليد 1339 هـ
وفيات 1400 هـ
وفيات بعمر 58

مرسي جميل عزيز


Ulrich Brand (Mainau, 15 de abril de 1967) é um cientista político alemão. Desde setembro de 2007 é professor universitário de política internacional na Universidade de Viena.

Vida
Brand estudou pela primeira vez Administração de Empresas com foco em Turismo na Duale Hochschule Baden-Württemberg Ravensburg. Ele completou seus estudos em 1989 com um diploma e uma qualificação em treinamento como gerente de hotelaria. Em seguida, iniciou estudos em ciência política e economia na Johann Wolfgang Goethe University Frankfurt am Main, que também o levou para Berlim, Buenos Aires e Detroit. Ele também completou estes estudos em 1996 com um diploma. Em 2000, Ulrich Brand recebeu seu doutorado para uma tese sobre "A Relação entre o Estado e as Organizações Não-Governamentais na Política Ambiental Internacional". Entre 2001 e 2007, ele trabalhou como assistente de pesquisa no departamento de "Globalização e Política" na Universidade de Kassel. Em 2006, concluiu seu doutorado com a tese "A Forma Política da Globalização: Forças e Instituições Sociais no Estado Internacionalizado."

Ele é ativo no conselho de administração do Institut Solidarische Moderne, no Bundeskoordination Internationalismus. (BUKO), bem como no Conselho Científico Consultivo de Attac. Germany. Desde maio de 2011, ele tem sido co-editor do mensal da ciência política Blätter für deutsche und internationale Politik.

Ulrich Brand é membro da Associação para Pesquisa Social Crítica, bem como da Sociedade Austríaca de Ciência Política. (ÖGPW) e a Associação Alemã de Ciência Política. (DVPW). No DVPW, ele foi porta-voz da Seção de Economia Política de 2006 a 2012. De 2012 a 2014 foi chefe do Instituto de Ciência Política da Universidade de Viena, e de 2011 a 2013 foi chefe acadêmico do programa de mestrado Estudos Superiores Latino-Americanos da Universidade de Viena.

Trabalho
A marca considera a questão ecológica entrelaçada com suas condições prévias e suas condições sociais.
As discussões públicas predominantes muitas vezes se concentram no crescimento excessivo no espaço finito (economia ambiental).
Entretanto, não há uma simples justaposição da natureza e da sociedade, mas a apropriação da natureza é sempre também uma relação social concreta, portanto esta disposição dominante (Foucault) de discussão pública deve ser questionada. A marca acredita que a crise do modo de vida moderno é tanto ecológica quanto social, e que esta crise "social-ecológica" deve ser entendida com uma [[ecologia política] política, em vez de uma visão convencional da utilização excessiva do planeta. Seu trabalho teórico é parte das discussões sobre estado crítico e teoria da hegemonia ([[Antonio Gramsci], Nicos Poulantzas), teoria da regulação e ecologia política.

A marca lida com questões de "transformação sócio-ecológica" na [[crise múltipla] múltipla]. [A crise econômica mundial de 2007 em diante]], como por exemplo como o País industrializado Norte Global] vive às custas do [[País em desenvolvimento] Sul Global]]. Na vida cotidiana estruturada (consumo, mobilidade, comunicação e alimentação), é feita uma utilização desproporcional da força de trabalho global e dos recursos globais dos países emergentes e em desenvolvimento, mediada pelo mercado mundial.

Isto é descrito por ele e Markus Wissen como um "estilo de vida imperial", pelo qual significam um modo de produção imperial no qual recursos (matérias-primas como petroleum e terra, mas também mão-de-obra) são extraído do Sul, consumidos no Norte e descartados novamente através dos poços do Sul. De acordo com seu relato, esta é uma crise cujos padrões de consumo e produção subjacentes são difíceis de politizar; pelo contrário, eles se tornaram ainda mais arraigados nas classes média e alta do Norte e são defendidos externamente. Existe de fato uma rebelião, visível, por exemplo, através do sucesso do extremismo de direita - uma "auto-submissão rebelde" (Nora Räthzel), mas as relações fundamentais de poder permanecem intocadas.

Por "imperial" entende-se a expansão espacialmente ilimitada e que este modo de vida desloca outros modos de vida. O conceito de "estilo de vida" estende o conceito abstrato de estilo de vida para incluir a cultura cotidiana. Embora este conceito se baseie na teoria da regulação, ele também abrange adicionalmente as práticas diárias e a mente cotidiana de acordo com Gramsci, uma vez que, segundo ele, as condições para trabalho de reprodução parecem estar se tornando cada vez mais favoráveis: A vida ainda pode ser considerada digna de ser vivida em nossa sociedade mesmo com cortes salariais. Entretanto, o "consumidor responsável" individual não deveria ser chamado aqui, isso seria apolítico demais, e também, por exemplo, no campo, o consumidor muitas vezes também depende do veículo motorizado.

Os custos do trabalho reprodutivo do indivíduo, ou seja, o trabalho de restauração de sua própria força de trabalho, estão sob as condições do neoliberalismo no Norte, embora através de Efeito Externo, por exemplo. (para mais detalhes, veja Lessenich) dos custos, um pouco menos, neoliberalismo, criando assim seu próprio consentimento, através de telefones celulares mais baratos ou mesmo viagens de longa distância mais baratas. Este modo de produção imperial aparece hegemônica, ou seja, amplamente aceito e até difundido. As conseqüências são ainda menos ameaçadoras no Norte, em contraste com o Sul.

Brand e Wissen formularam sua análise e crítica do modo de vida imperial no livro "Imperiale Lebensweise" de 2017. Sobre a Exploração das Pessoas e da Natureza em Tempos de Capitalismo Global. Em 2021, ela publicou "The Imperial Mode of Living". Everyday Life and the Ecological Crisis of Capitalism, e também foram produzidas traduções para o espanhol e o francês.

Hegemonia, de acordo com Gramsci, é entendida como o esforço e a capacidade da classe dominante de apresentar os seus próprios interesses como os do público em geral, por exemplo, com políticas de localização e crescimento como um objetivo inquestionável. Também foi necessário criar contra-hegemonias a fim de contrariar o discurso dominante de catastrofismo. ("Já são cinco a doze"), o que favorece autoritário, de cima para baixo e de baixo para cima, de cima para baixo e de baixo para cima. soluções. Além disso, o conceito de modo de vida imperial deve ser distinguido de um discurso puramente tecnológico (carro elétrico) ou do consumidor responsável (neoclassicismo), onde o ato político é limitado a atos de compra.

A maneira pela qual a natureza é apropriada pode ser capturada pelo termo relações sociais naturais. Assim, no caso de necessidades sociais, como a mobilidade, também se pode perguntar como a necessidade concreta de mobilidade pode ser e é atendida e quais são os interesses por trás dela. Poder e interesses estão aqui inscritos no (também inconsciente, cf. '[[Habitus (Sociologia)#Habitus|Habitus]']) desejos dos usuários. O modo de vida imperial também é orientado pelo status: a classe média se distingue por consumir mais para baixo e serve como modelo para aqueles: esta espiral de consumo também impulsiona as emissões de CO2. Um exemplo é o uso de carros e os interesses da indústria automobilística. Assim, o uso do SUVs também é um processamento da crise ecológica, de acordo com o lema: Meus filhos e eu vamos atravessar com segurança a chuva forte. O foco aqui está nos estilos de vida que já mudaram: Em Viena já há mais carros livres do que residências com automóveis, portanto, já existem pontos de ponta. Outro exemplo de uma rebelião silenciosa é a restrição do consumo de carne.

A médio prazo, a ecologia política não está preocupada com o objetivo da felicidade individual, mas com as condições para uma Good Life for All e uma economia baseada na solidariedade e orientada para valores de uso, que principalmente não suporta o (Capitalist) growth compulsion, sobre  mercados financeiros, mas enfoca um modelo atraente de prosperidade sem apelo à renúncia individual e consumismo. Após uma Análise de Karl Polanyi mudanças, o ator aqui não é o estado, mas o múltiplo movimentos sociais. (Revolução dos Cuidados, Soberania Alimentar, Direito à Cidade e muito mais).

Weblinks

 CV e publicações de Ulrich Brand
 Degrowth and Post-Extractivism: Two sides of the same coin?. Documento de trabalho da marca Ulrich para o Grupo de Pesquisa Colaborativa Pós-crescimento da DFG. (PDF)
 Artigo "Crítica da Globalização". Em: Wolfgang Fritz Haug (ed.): Dicionário histórico-crítico do marxismo, vol. 5 Argumento, Hamburgo 1994ff. (PDF; 142 kB)
 artigo Green Economy - the Next Oxymoron?. Ulrich Brand sobre os problemas da Economia Verde. (PDF)

 Reestruturação social sócio-ecológica a caminho de uma modernidade solidária. Entrevista em vídeo com Ulrich Brand.
 Procura-se: um novo modelo global de prosperidade. Ulrich Brand sobre perspectivas de transformação sócio-ecológica em "Política e Sociedade Internacional" 4/2014.
 "Precisamos de um debate sobre como tornar os telefones celulares 99% recicláveis". Entrevista sobre o trabalho da marca na Comissão Enquete sobre Crescimento, Prosperidade, Qualidade de Vida] (PDF; 138 kB)
 Marion Wittfeld, Wer lehrt, hat auch einmal studiert, Entrevista com Ulrich Brand, uni:view, março 2015

 '"Müssen Freiheiten einschränken", Die Tageszeitung, agosto de 2018, entrevista

Cientistas políticos

Ulrich Brand


Joshua Kimmich (fæddur 8. febrúar Árið 1995) er þýskur knattspyrnumaður sem spilar fyrir FC Bayern München og þýska landsliðið.

Titlar
Bayern München
Bundesliga:  2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19, 2019–20
Þýska bikarkeppnin: 2015–16, 2018–19, 2019–20
Meistaradeild Evrópu:  2019-20
Evrópski ofurbikarinn: 2020
Þýskaland:
FIFA Confederations Cup: 2017 (Gull)

Tenglar
https://www.worldfootball.net/player_summary/joshua-kimmich/
 w.espn.co.uk/football/player/_/id/190161/joshua-kimmich

Þýskir knattspyrnumenn

Joshua Kimmich


An Lepanthes brachypogon in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Lepanthes brachypogon in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

Lepanthes brachypogon


An Pitcairnia geotropa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Randall Grant. An Pitcairnia geotropa in nahilalakip ha genus nga Pitcairnia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Panamá. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pitcairnia

Pitcairnia geotropa


An Epidendrum fusiforme in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Epidendrum fusiforme in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum fusiforme


Kriós, en , est un village du dème d'Orestiáda, district régional de l'Évros, en Macédoine-Orientale-et-Thrace, Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Orientale-et-Thrace

Kriós (Évros)


Denis Wiehe CSSp (* 21. Mai 1940 in Curepipe) ist ein mauritisch-seychellischer Ordensgeistlicher und emeritierter römisch-katholischer Bischof von Port Victoria auf den Seychellen.

Leben
Denis Wiehe trat der Ordensgemeinschaft der Spiritaner bei und empfing am 17. August 1969 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 24. April 2001 zum Koadjutorbischof von Port Victoria. Der Bischof von Port Victoria, Xavier-Marie Baronnet SJ, spendete ihm am 15. August desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Maurice Piat CSSp, Bischof von Port-Louis, Michel Malo IdP, Erzbischof von Antsiranana, und Gilbert Guillaume Marie-Jean Aubry, Bischof von Saint-Denis-de-La Réunion.

Mit der Emeritierung Xavier-Marie Baronnets folgte er ihm am 1. Juni 2002 als Bischof von Port Victoria nach.

Papst Franziskus nahm am 10. September 2020 seinen altersbedingten Rücktritt an.

Weblinks

Einzelnachweise

Spiritaner
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholische Kirche auf den Seychellen
Person des Christentums (Seychellen)
Seycheller
Mauritier
Geboren 1940
Mann
Victoria (Seychellen)

Denis Wiehe


Le Bureau du renseignement militaire (en , MIB) est une agence de renseignement directement de l'état-major général du ministère de la Défense de Taïwan.

Sa tâche principale est de collecter des informations sur les activités politiques et militaires de la Chine, et c'est également la seule unité opérationnelle d'espionnage de Taiwan.

Le Bureau du renseignement militaire a été réorganisé et établi après l'affaire Jiangnan en 1985, le prédécesseur était le Bureau du renseignement du ministère de la Défense nationale.

Notes et références

Service de renseignement taïwanais
Renseignement militaire

Bureau du renseignement militaire


Tan Sri Dato' Seri Darshan Singh Gill (* 1948 in Indien) ist ein malaysischer Rechtsanwalt, prominenter Vertreter der Sikh-Bevölkerung Malaysias und Radsportfunktionär.

Darshan Singh Gill besuchte die Anglo-Chinesische Schule in Ipoh. Später studierte er Jura in London und machte dort auch seinen Abschluss. Zurück in Malaysia arbeitete er zunächst in der Verwaltung, bis er eine Anwaltskanzlei in Ipoh eröffnete.

Gill war der erste Sikh und Nicht-malaiischstämmige der von Sultan Azlan Shah in das Royal  Council of Perak berufen wurde. Von 1990 bis 1994 war er Präsident der Malaysian Sikh Union und ist derzeit Präsident des Malaysia National Sikhs Movements (GERAKSIKH). Außerdem engagiert er sich im Verbraucherschutz in der Federation of Malaysian Consumers Associations.

1977 wurde Gill Präsident des regionalen Radsportverbandes Perak Cycling Association, später Präsident und heutiger Ehrenpräsident der Malaysian National Cycling Federation (MNCF) und von 1996 bis 2005 Präsident der Asian Cycling Confederation (ACC). Außerdem war er als erster Malaysier Mitglied des Vorstandes des Weltradsportverbandes Union Cycliste Internationale (UCI). Er initiierte den Bau des Rakyat Velodroms in seiner Heimatstadt Ipoh und sammelte dafür private Spenden in Höhe von rund 850.000 Euro. Während seiner MNCF-Präsidentschaft wurde die Tour de Langkawi 1996 erstmals ausgetragen. Er organisierte zudem Bahnrad-Weltcupläufe, asiatische Radmeisterschaften und weitere nationale und internationale Wettbewerbe.

Darshan Singh Gill erhielt die staatlichen Ehrentitel  Tan Sri (1997) und Dato' Seri (2006) sowie zahlreiche Ehrungen in Malaysia und weiteren asiatischen Ländern. 2010 wurde er in die Hall of Fame des Olympischen Komitees von Malaysia aufgenommen.

Publikationen
 Sikh Community In Malaysia, Singapur 2009

Weblinks
 Darshan Singh Gill ( TBL Awards – 2009/2010) auf thebrandlaureate.com (englisch)
 Tan Sri Darshan Singh auf search.com (englisch)
 Darshan Singh Gill auf geraksikh.org.my (englisch)

Rechtsanwalt (Malaysia)
Person (Sikhismus)
Radsportfunktionär (UCI)
Radsportfunktionär (Malaysia)
Malaysier
Geboren 1948
Mann

Darshan Singh Gill


Spencer Kimball is an American computer programmer, entrepreneur, and business executive. He is the CEO of Cockroach Labs, a company he co-founded in 2014. His work as a programmer includes creating GNU Image Manipulation Program (GIMP) while still in college, and assisting the source code development of CockroachDB, the namesake software of Cockroach Labs. In addition to Cockroach Labs, Kimball was involved in the founding of other tech startups including WeGo and Viewfinder.

Early life and education

Kimball attended the University of California at Berkeley. While still a student in 1995, he developed the first version of GNU Image Manipulation Program (GIMP) as a class project, along with his roommate Peter Mattis. Kimball was also a member of a student club at Berkeley called the eXperimental Computing Facility (XCF). During his time with XCF, he co-wrote the code for GIMP. Kimball said in 1999 that, "From the first line of source code to the last, GIMP was always my 'dues' paid to the free software movement. After using emacs, gcc, Linux, etc., I really felt that I owed a debt to the community which had, to a large degree, shaped my computing development." Kimball graduated with a B.A. in computer science from Berkeley in 1996.

Career

Kimball left college for work, and mostly ended his relationship with the GIMP development community. He co-founded WeGo, a company providing tools for building web communities, in 1998 and served as the company's co-CTO. While at XCF, he met Gene Kan, who was also a member, and the two would later begin working together on a file-sharing program for the Gnutella network, the open source Unix/Linux client gnubile. In 2000, he created a web-based version of GIMP, OnlinePhotoLab.com, that was short-lived. The technology was subsequently folded into Ofoto's online image manipulation tools.

Kimball started work with Google in Mountain View in 2002 and relocated to Google's New York offices in 2004. As one of Google's engineers, he helped spearhead Colossus, a new version of the Google File System. He also worked on the Google Servlet Engine.

In January 2012, Kimball launched the company Viewfinder along with Mattis and Brian McGinnis, formerly of Lehman Brothers. The company developed an app that allowed social media users to share photos, chat privately, and search photo history without leaving the app. The company was acquired by Square, Inc. in December 2013. Kimball moved to Square's New York City office where he became a senior member of the company's East Coast team.

While at Google, Kimball used a database known as Bigtable and followed the development of its next generation, known as Spanner. The database organizes data between thousands of servers to allow Google applications to stay online, even if an entire data center were to go offline. Kimball wanted to use this software but found there was nothing available outside of Google as either closed or open-source software with similar capabilities. He elicited the help of Mattis, along with ex-Google Reader team member Ben Darnell. They formed the company Cockroach Labs to provide commercial backing for CockroachDB, an open source project he started on GitHub in February 2014. Kimball serves as the company's chief executive officer and also contributes to the source code development of CockroachDB.

Personal life
Spencer is named for his great-grandfather, LDS Church President Spencer W. Kimball.

References

External links

 Cockroach Labs official website

Free software programmers
Living people
American computer programmers
UC Berkeley College of Engineering alumni
Year of birth missing (living people)
GTK

Spencer Kimball (computer programmer)


වින්සන්ට් ස්ටුවර්ට් ද සිල්වා වික්‍රමනායක CBE, JPUM, (1876-1953) ලංකා නීතීඥයෙක් සහ දේශපාලනඥයෙක් විය. ඔහු ව්‍යවස්ථාදායක සභාවේ (1924-1931) සහ ලංකා රාජ්‍ය මන්ත්‍රණ සභාවේ (1931-1935) මන්ත්‍රීවරයෙකු ලෙස සේවය කළේය.

වින්සන්ට් ස්ටුවර්ට් ද සිල්වා වික්‍රමනායක උපත ලැබුවේ 1876 දෙසැම්බර් 18 වැනිදා චාල්ස් එඩ්වඩ් වික්‍රමනායක (1843-1936) සහ එමිලියා බෙත් සූරියආරච්චි නී අමරසේකර යන අයගේ බාල පුත්‍රයා වශයෙනි.

1924 සැප්තැම්බර් 27 දින පැවති සිව්වන ව්‍යවස්ථාදායක සභා මැතිවරණයේදී ඔහු දකුණු පළාත නියෝජනය කරමින් ලංකා ව්‍යවස්ථාදායක සභාවේ නිල නොවන මන්ත්‍රීවරයෙකු ලෙස තේරී පත් විය. ඔහු කොළඹ බැරිස්ටර්වරයෙකු වූ ජී.කේ.ඩබ්ලිව්.පෙරේරා පරාජය කළේය. පෙරේරා මූලික ඡන්දයෙන් ජයග්‍රහණය කළ නමුත් වික්‍රමනායක මහතාට ඡන්ද 17 කින් පරාජය වීමට පමණක් වැඩි ඡන්ද සංඛ්‍යාවක් ලබා ගැනීමට හැකි වූ බව විශ්වාස කළ බැවින් ඔහු නැවත ගණන් කරන ලෙස ඉල්ලා සිටියේය.

1931 ප්‍රථම රාජ්‍ය මන්ත්‍රණ සභා මැතිවරණයේ දී හම්බන්තොට ආසනය සඳහා 1931 ජුනි 13 වැනි දින අපේක්ෂකයන් දෙදෙනකු පමණක් මැතිවරණය පැවැත්විණි. විශ්‍රාමික මුදලියාර් එච්.ජයවර්ධන ඡන්ද 4,467ක් ලැබූ අතර වික්‍රමනායක මහතා ඡන්ද 15,384 ක් ලබා වැඩි ඡන්ද 10,917කින්  ජයග්‍රහණය කළේය.

1936 පැවති දෙවන රාජ්‍ය මන්ත්‍රණ සභා මැතිවරණයේදී ඔහු වික්‍රමනායකගේ ලිපිකරුවෙකු වූ දොන් මැතිව් රාජපක්ෂ අතින් පරාජයට පත් විය. 1950 උපන්දින ගෞරව උළෙලේදී ඔහු බ්‍රිතාන්‍ය අධිරාජ්‍යයේ අණදෙන නිලධාරියෙකු ලෙස පත් කරන ලදී.

වික්‍රමනායක මහතා ගාල්ලේ වැඩ බලන ගේට් මුදලියාර් පීටර් ද සේරම්ගේ දියණිය වන සිසිලියා නී ද සේරම් සමඟ විවාහ වූ අතර ඔහුට දරුවන් හතර දෙනෙක් සිටියහ.

යොමු කිරීම්

1953 මරණ

වී. එස්. ද එස්. වික්‍රමනායක