WrestleMania 33 este a treizeci și treia ediție a evenimetului anual WrestleMania, un eveniment pay-per-view (PPV) de wrestling profesionist , produs de WWE. A avut loc pe 2 aprilie 2017, în Camping World Stadium în orașul Orlando, Florida. Tema oficială a evenimentului este "Green Light" de Pitbull feat. Flo Rida și LunchMoney Lewis. Acesta este cel de-al doilea WrestleMania în a avea loc în incinta după WrestleMania XXIV, cel de-al treilea care va avea loc în Florida, și al șaptea în aer liber.

Rezultate
 Pre-show: Neville (c) l-a învins pe Austin Aries păstrându-și centura WWE Cruiserweight Championship (15:40)
 Neville l-a numărat pe Aries după un «Red Arrow».

 Pre-show: Mojo Rawley a câștigat 2017 André the Giant Memorial Battle Royal (14:07)
 Rawley a câștigat meciul eliminândul pe Jinder Mahal.

 Pre-show: Dean Ambrose (c) l-a învins pe Baron Corbin păstrându-și centura WWE Intercontinental Championship (10:55)
 Ambrose l-a numărat pe Corbin după un «Dirty Deeds».

 AJ Styles l-a învins pe Shane McMahon (20:35)
 Styles l-a numărat pe Shane după un «Phenomenal Forearm».

 Kevin Owens l-a învins pe Chris Jericho (c) câștigând centura WWE United States Championship (16:20)
 Owens l-a numărat pe Jericho după un Powerbomb pe marginea ringului.

 Bayley (c) le-a învins pe Charlotte, Sasha Banks și Nia Jax într-un Fatal 4-way elimination match păstrându-și centura WWE Raw Women's Championship (12:45)
 Bayley a eliminato pe Charlotte după un «Diving Elbow Drop».

 The Hardy Boyz (Jeff Hardy & Matt Hardy) i-au învins pe Luke Gallows & Karl Anderson (c), Enzo Amore & Big Cass, Cesaro & Sheamus într-un Ladder match câștigând centurile WWE Raw Tag Team Championship (11:05)
 Frații Hardy au câștigat meciul, după ce Matt a desfăcut centurile.
 Aceasta a fost întoarcerea surpriză a fraților Hardy după 8 ani de absență.

 John Cena & Nikki Bella i-au învins pe The Miz & Maryse (9:40)
 Cena și Nikki i-au numărat pe Miz și Maryse după «Attitude Adjustment».
 După încheierea meciului cu victoria celor doi, Cena a cerut-o pe Nikki în căsătorie.

 Seth Rollins l-a învins pe Triple H într-un Non-sanctioned match (25:30)''
 Rollins l-a numărat pe Triple H după un «Pedigree».

 Randy Orton l-a învins pe Bray Wyatt(c) câștigând centura WWE Championship (10:30)
 Orton l-a numărat pe Wyatt după un «RKO».

 Brock Lesnar l-a învins pe Goldberg (c) câștigând centura WWE Universal Championship (4:45)
 Lesnar l-a numărat pe Goldberg după un «F5».

 Naomi le-a învins pe Alexa Bliss (c), Becky Lynch, Natalya, Mickie James și Carmella într-un Six-pack challenge câștigând centura WWE SmackDown Women's Championship (5:35)
 Naomi a făcut-o pe  Bliss să cedeze.

 Roman Reigns l-a învins pe The Undertaker (23:00)
 Reigns l-a numărat pe Undertaker după un «Spear».
 Recordul lui Undertaker este acum 23-2.
 După meci, Taker și-a lăsat mănușile, haina și pălăria așezate în mijlocul ring-ului, ceea ce înseamnă retragerea legendei.

Note

2017 în sport
WrestleMania

WrestleMania 33


A lista a seguir traz dados acerca dos campeonatos estaduais de futebol realizados no Brasil em 2023.

Significados das colunas:
Estado: nome do estado, listados em ordem alfabética.
Copa do Brasil 2024: times classificados para a Copa do Brasil em sua edição de 2024 pelo Campeonato Estadual. [Ordem alfabética]
Série D 2024: times classificados para o Campeonato Brasileiro de Futebol - Série D em sua edição de 2024.
Final: placares dos jogos finais ou, em caso de não ter havido final, a vantagem do campeão ao final do campeonato.
Rebaixados: times rebaixados para a divisão inferior (Segunda Divisão, Série B, Módulo II) de 2024.

Estaduais

Turnos Estaduais

Torneios Extra

Divisões de Acesso

Ver também
 Lista dos campeões das copas estaduais do Brasil de 2023

Listas de campeões estaduais de futebol do Brasil
Futebol de 2023 no Brasil

Lista dos campeões estaduais de futebol do Brasil em 2023


Karaperçin, Samsun ilinin Tekkeköy ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köy "muhacir" denilen mübadillerden oluşmuştur.

Coğrafya
Samsun iline 24 km, Tekkeköy ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Tekkeköy'ün mahalleleri

Karaperçin, Tekkeköy


Electroliza Kolbe sau reacția Kolbe este o reacție chimică organică denumită după Hermann Kolbe. Este o reacție de dimerizare decarboxilativă dintre doi acizi carboxilici (sau doi ioni carboxilat). Ecuația generală a reacției este:

Exemple
Mecanismul de reacție include un proces radicalic în două etape: decarboxilarea electrochimică duce la formarea unui radical intermediar, urmând ca apoi doi astfel de intermediari să se lege, formând o legătură covalentă. Ca și exemplu, prin electroliza acidului acetic se obține etan și dioxid de carbon:
CH3COOH → CH3COO− → CH3COO· → CH3· + CO2
2CH3· → CH3CH3

Un alt exemplu este sinteza 2,7-dimetil-2,7-dinitrooctanului de la acidul 4-metil-4-nitrovaleric:

Vezi și
 Reacție Wurtz
 Electroliză

Referințe

Legături externe

Kolbe
Electroliză
Kolbe

Electroliză Kolbe


|}
Die Rustaweli-Wazisubani-Linie (Georgisch: რუსთაველი-ვაზისუბანი-ხაზი), inoffiziell auch Sakartwelos-samchedro-gsa-Moskowske-Prospekt-Linie, ist eine seit den 1980er-Jahren in Bau stehende U-Bahn-Linie der Metro Tiflis.

Verlauf
Die Linie soll an der Georgischen Heerstraße beginnen. An der Station Didube soll ein Übergang zur Achmetelis-Teatri-Warketeli-Linie entstehen. Dann soll es einen Abzweig nach Osten geben und an der Station Teknikuri Uniwersiteti geben. Dann soll die Linie über den Stadtteil Wake zur Station Rustaweli verlaufen. Dann verläuft die Rustaweli-Wazisubani-Linie über Kwemo Elia und Zemo Elia nach Wazisubani zum Moskowski-Prospekt.

Geschichte
Die Planungen für diese Linie begannen bereits in den 1970er-Jahren. Die Bauarbeiten begannen am Ende der 1980er-Jahre. Ein Teil des Tunnels wurde bereits fertiggestellt, ebenso wie ein Teil der Station Saarbriukenis Moedani. Seit der Unabhängigkeit Georgiens und der schlechten finanziellen Lage wurde die Baustelle zeitweise aufgegeben. Nach einigen Angaben sollen teilweise die Tunnel mit Wasser vollgelaufen sein.

Baufortschritt
Hier werden die geplanten / in Bau stehenden Stationen aufgelistet und wie weit deren Baufortschritt ist.
Sakartwelos samchedro gsa – geplant
Digomi – geplant
Didube-2 – geplant
WDNC – geplant
Teknikuri Uniwersiteti-2 – geplant
Wake – geplant
Rustaweli-2 – Bau des Tunnels begonnen
Saarbriukenis Moedani – Bau des Tunnels und der Station begonnen
Kwemo Elia – Bau des Tunnels begonnen
Zemo Elia – Bau des Tunnels begonnen
Wazisubani-1 – Tunnel fertiggestellt
Warketeli-2 – geplant
Katisko Gamsiri – geplant
Moskowske Prospekt – geplant

Einzelnachweise

Metro Tiflis

Rustaweli-Wazisubani-Linie


Gregor Gulišija (Split, 4. siječnja 2002.), hrvatski nogometaš. Igra na poziciji desnog braniča.

Klupska karijera
Ponikao u splitskom Hajduku, za koji je igrao skoro do kraja juniorskog staža. Ljeta 2018. su mu rekli da više ne računaju na njega, pa je otišao u drugoligaša Solina. Sezonu 2018./2019. je proveo u omladinskom pogonu Solina. Ljeta 2019. zaigrao je u seniorima, vrlo brzo postao standardan i zbog izvrsnih igara te privukao interes brojnih skauta. Htjeli su ga dovesti Dinamo i Osijek, no najkonkretniju ponudu dao je francuski prvoligaš Lille i neslužbeni podatci su da se radi oko 200 tisuća eura. Gulišija je još jedna Lilleova akvizicija iz Hajduka. Lille se dokazao kao klub koji je vrsni lovac na talente, koji kupi perspektivne igrače koji ne koštaju puno, računajući na višestruko uvećanje vrijednosti igrača te ga poslije preproda bogatijim klubovima za mnogo novca. Nešto prije Lille kupio je od Hajduka Domagoja Bradarića. Nakon potpisa ugovora u zimskom prijelaznom roku 2022. prelazi u redove  HŠK Zrinjski Mostar, koji nastupa u premijer ligi Bosne i Hercegovine.

Reprezentativna karijera
Igrao za hrvatsku mladu reprezentaciju do 17. godina u dvjema prijateljskim utakmicama protiv Slovenije. Prvi je put nastupio 25. rujna 2018. godine.

Izvori

Životopisi, Split
Nogometaši Hajduka
Nogometaši NK Solina
Aktivni nogometaši koje treba ažurirati

Gregor Gulišija


Le Portrait de Giuseppe Abbati est une peinture à l'huile sur bois () du peintre italien Giovanni Boldini datée de 1865. Elle représente le peintre italien Giuseppe Abbati du mouvement des macchiaioli  et est conservée dans une collection privée.

Histoire
Lors de son séjour à Florence, le jeune Giovanni Boldini réalise de nombreux portraits des membres du groupe des Macchiaioli, dont celui du peintre Giuseppe Abbati avec son chien, Moro. La personnalité calme et raisonnable de celui-ci est très éloignée de celle bouillonnante de Boldini qui est fasciné par le caractère méditatif et constant d'Abbati, comme le décrit le critique Diego Martelli.

Description
Selon les témoignages de l'époque, le portrait est très fidèle au modèle. Avec des touches rapides, le peintre campe la figure pâle et sévère de son confrère, tout en contraste avec son costume noir. Le fond est tapissé de nombreux tableaux de Boldini parmi lesquels, à gauche, le portrait ovale de Lilia Monti.

Analyse
Ce portrait démontre la capacité de Boldini de saisir les caractéristiques physiques du personnage et de suggérer sa personnalité. Le traitement du fond est particulièrement novateur : Boldini peint son atelier tel qu'il est, alors qu'il était d'usage dans le genre du portrait de faire ressortir la figure sur un fond uni et neutre.

Il se sert de l'exubérance de son propre tempérament artistique pour mettre un coloris pauvre, emprunté aux tonalités préférées d'Abbati, au service d'une élégance inattendue : l'étoffe claire visible sur la droite rehausse la gravité de l'ensemble et le modèle, vêtu de noir, se détache sur l'arrière-plan mal défini de l'atelier. Le spectateur est ainsi attiré par le visage pâle et le regard pénétrant de l'œil unique du peintre-soldat, qui avait survécu à la guerre mais mourra d'hydrophobie, après avoir été mordu par son chien, à seulement trente-deux ans.

Références

Bibliographie
 .

Articles connexes
 Liste d'œuvres de Giovanni Boldini

Tableau de Giovanni Boldini
Tableau réalisé en 1865
Portrait d'homme
Chien dans la peinture
Œuvre de Giovanni Boldini dans une collection privée

Portrait de Giuseppe Abbati


Atelier de génie logiciel, ensemble de programmes informatiques
 Génie logiciel, science de génie industriel
 Génie logiciel empirique, branche du génie logiciel

Voir aussi

Génie logiciel (homonymie)


Pakora  (Bhajia, bengaleză Bhaja sau în sudul Indiei Bajji) este o gustare populară din India și Pakistan.

Descriere
Pakora constă dintr-o bucată de legumă prăjită, cartof, ciupercă, ou sau banană. Bucata de legumă crudă se va amesteca într-un aluat din pastă de năut și condimente și apoi se va prăji în ulei timp de circa 2 minute. Populare sunt mai ales Pakora cu conopida, vinete, dovleac, ceapa, cartofi, ardei iute și banane. Adesea Pakora se vinde la standurile de pe stradă. Uneori se va servi cu sos, Ketchup sau Chutney.

Weblinks
Gobi Pakora - pakora facute cu conopida

Bucătăria indiană

Pakora


Chrysler do Brasil était une division du groupe américain Chrysler Corporation, opérationnelle au Brésil de septembre 1967 à 1981. La société a produit plusieurs modèles de voitures d'origine américaine sous les marques Chrysler, Dodge et Plymouth et françaises, après le rachat de Simca do Brasil en 1967.

Histoire
Au cours des années 1960, le Brésil connait une période de forte croissance du nombre d'entreprises produisant des véhicules dans le pays. Outre la filiale locale de l'allemand Volkswagen, Volkswagen do Brasil, les sociétés DKW Vemag, IBAP, Puma, Simca do Brasil et Willys-Overland do Brasil se disputaient un marché automobile fermé à toute importation, avec les filiales locales de General Motors et Ford qui étaient présents depuis de nombreuses années. Dans les années 1950, Chrysler avait déjà fait assembler des modèles Dodge et Plymouth en CKD par le groupe Brasmotor. La direction américaine de Chrysler a vu, dans l'évolution de l'économie brésilienne, une excellente opportunité pour développer ses activités localement. Pour revenir sur le marché, la solution a été le rachat de Simca do Brasil, une filiale du constructeur français Simca, appartenant au groupe italien Fiat SpA qui, pour pouvoir racheter Citroën en France, avait cédé 62% de Simca France à Chrysler en décembre 1962. Chrysler a acquis la propriété complète de la société brésilienne et tous les droits et brevets pour le monde entier.

En 1967, la direction américaine de Chrysler Corporation envoie Eugene Cafiero au Brésil pour prendre la direction des opérations de Simca do Brasil. Ses actions ont été coordonnées par son collègue américain Victor G. Pike, chargé de mettre en œuvre le planning d'installation du siège américain dans le pays. Au début, Chrysler a continué à fabriquer les modèles Simca, Chambord, Presidente et Esplanada mais les logos de la marque ont été remplacés par ceux de la société américaine. Chrysler do Brasil a apporté plusieurs modifications aux véhicules, principalement en termes de réglages mécaniques, afin de résoudre leurs problèmes récurrents. Le modèle Esplanade a été envoyé aux États-Unis afin d'être analysé par les ingénieurs qui ont apporté 53 modifications pour lancer le MY 68 sous la marque Chrysler.

La filiale brésilienne de Chrysler n'avait pas l'intention de se contenter des deux seuls modèles de la défunte Simca do Brasil. Il lui fallait plusieurs modèles pour affronter les concurrents : la Chevrolet Opala et la Ford Galaxie, ainsi que l'ancienne mais toujours recherchée Aero Willys. C'est en 1969 qu'apparaissent les premiers nouveaux modèles de Chrysler do Brasil : la Dodge Dart, une berline "intermédiaire" dotée d'un moteur V8 de 5,2 litres de cylindrée, développant une puissance comprise entre 198 et 215 Ch, selon la configuration.

Avec l'affirmation d'une image de qualité et de robustesse, Chrysler do Brasil lance plusieurs modèles dans les années suivantes, les Dart SE, Dart Coupé, Le Baron, Magnum et Charger. Les problèmes liés à la crise pétrolière de 1973 ont forcé le département d'ingénierie à modifier la configuration des moteurs, à augmenter le volume des réservoirs de carburant et à ajuster les transmissions pour rendre les véhicules plus économes. Un autre modèle lancé après la prise en compte de ces critères d'économie, fut la Dodge Polara, dont le moteur, 4 cylindres en ligne, avait une consommation bien inférieure et des performances supérieures aux concurrents, comme la Chevrolet Chevette et la Volkswagen Coccinelle.

Déclin et disparition de Chrysler di Brasil
En 1973, 17.939 Dart/Charger ont été produits, la meilleure année pour ces voitures au Brésil. Avec la crise pétrolière, les ventes ont chuté considérablement, tout comme la valeur de revente des voitures équipées d'un moteur V8 trop gourmand. En 1974, la production de Chrysler do Brasil est tombée à 11.318 unités, mais elle n'a pas baissé davantage car, dans les derniers mois de l'année, il y a eu une découverte providentielle de nouveaux gisements de pétrole sur la côte de Rio de Janeiro. Mais une Dart de 1969 d'occasion valait 25 000 R$, soit la moitié de la valeur d'une Volkswagen 1300 de la même année. La direction de Chrysler n'a pas d'autre choix que d'investir massivement pour remplacer très vite toute sa gamme ou se retirer. Un accord est négocié avec Volkswagen do Brasil pour une prise de participation afin d'amortir les coûts des usines.

En janvier 1979, Volkswagen do Brasil rachète 67 % de Chrysler do Brasil et le solde en 1980, supprimant le contrôle américain sur la filiale brésilienne. Les intentions de Volkswagen étaient très claires, couvrir le marché en éliminant les concurrents. Ainsi, en 1981, Chrysler do Brasil arrête toutes ses activités, mais conserve, jusqu'en 1984, la production d'un seul modèle de camion destiné à un usage rural.

Au total, Chrysler aura été présent directement au Brésil à 3 occasions :
 dans les années 1950, par le biais d'une joint-venture avec Brasmotor,
 entre 1967 et 1981 avec sa société Chrysler do Brasil
 entre 1998 et 2002, avec la division Dodge, qui produisait le pick-up Dodge Dakota.

Depuis 2009, après son sauvetage et rachat par le groupe Fiat SpA, Chrysler aurait l'intention de revenir au Brésil une 4ème fois. Certaines rumeurs laissent à penser que la nouvelle déclinaison de la Dodge Dart pourrait être fabriquée par Fiat Automoveïs sous le nom de Fiat Viaggio, comme en Chine ou reprendre le nom de Tempra, en référence à l'ancienne berline familiale fabriquée par l'entreprise italienne entre 1992 et 1998 au Brésil.

Notes et références

Articles connexes
 Fiat Automoveïs
 Ford Motor Argentina
 Ford do Brasil
 Volkswagen Argentina SA
 Volkswagen do Brasil
 Volkswagen Caminhões e Ônibus
 Affaire Volkswagen

Bibliographie

  Comparaisons : Ford x Volkswagen à l'époque d'AutoLatina - Un test a réuni 14 voitures Ford et Volkswagen à l'époque d'AutoLatina - 19 décembre 2017

Entreprise fondée en 1967
Constructeur automobile ayant son siège au Brésil
Entreprise disparue en 1981
Constructeur automobile disparu

Chrysler do Brasil


Colaboraționismul în Franța a reprezentat, între 1940 și 1944, acțiunile și munca în comun desfășurate într-o manieră aleasă de regimul de la Vichy condus de mareșalul Pétain, cu Germania nazistă, prin intermediul Administrației germane din Franța ocupată în timpul celui de-Al Doilea Război Mondial.

Colaborarea de stat, privată și economică
Ea constă, pe de o parte, într-o colaborare de stat anunțată, la prima vedere, fără excludere, cu toate statele vecine , iar în partea sa specifică, cu statul german. Acest lucru este proclamat în timpul discursului la radio din 30 octombrie 1940  .a Mareșalului Pétain. Acesta, după ce raportează cu privire la întâlnirea sa cu Hitler, anunță decizia sa de a accepta, prin încălcarea angajamentului aliat din 28 martie 1940, principiul colaborării cu cel de- Al Treilea Reich , în conformitate cu termenii care urmează să fie specificați; a responsabilității pe care o are în fața Istoriei. El îi invită pe francezi să-l urmeze pe acest drum. În aceeași lună octombrie 1940, Petain promulgă legi antisemite în Franța.

Această colaborare constă, pe de altă parte și în alte forme de colaborare, informale, la care s-au dedat unii francezi în afara aparatului de stat .

Se pot distinge trei tipuri de colaborare:

 colaborarea de stat condusă de regimul Vichy , inclusiv poliția franceză în serviciul ideologiei naziste, în raidurile în rândurile evreilor ;
 colaboratorii, de ideologie fascistă , care susțin principiul colaborării politice și intrarea în război alături de Germania ,  (  ;
 colaborarea economică a industriașilor și a bancherilor ( patronatul francez). Colaborarea voluntară privată agreată prin decrete vichyste: model german de concentrare economică (elaborat de von Schnitzler de la IG Farben). Asociere de capital (societăți mixte), carteluri franco - germane, spolierea concurenței pe piața europeană, jafurile germane (compensație) furnizate de Oficiul central pentru distribuția produselor industriale (OCRPI) .  O parte a acestei colaborări private este, de asemenea, considerată o colaborare tehnică impusă de ocupanți .

Continuându-l pe Philippe Burrin , istoricii vorbesc despre "colaborarea de zi cu zi" pentru a desemna o serie de comportamente semnificative, dar care nu fac parte din angajamentul politic activ : relații personale prietenoase întreținute cu germanii, trimițând scrisori de denunțare poliției sau gestapo (trei până la cinci milioane de scrisori anonime în Franța, o medie de  pe zi , 50% fiind motivate de speranța unei recompense în numerar, 40% sub motive politice, 10% din răzbunare  ), șefii de companii care își doreau pentru ei înșiși comenzi  industriale din partea inamicului, relațiile afișate cu soldații armatei de ocupație, chiar șicu membrii Gestapo - ului etc.

Poate exista o suprapunere între colaborarea de stat și "colaboraționism":   mulți colaboratori parizieni, unii partizani convinși de victoria germană și de ideologia nazistă, au intrat în guvernul de la Vichy.

Colaborarea de stat

Cooperarea de stat este ajutorul acordat Germaniei naziste de guvernul de la Vichy și de administrația franceză. Acest ajutor este în primul rând economic (costuri de ocupare, compensații, carteluri, comitete de organizare), polițienesc (lupta împotriva rezistenței, livrarea germanilor antinaziști exilați în Franța etc.), rasial (recensământul, arestarea și deportarea evreilor ) și militar ( Darlan , LVF , Waffen-SS francez, etc.).  ).

Colaborarea a fost lansată în mass-media în urma întâlnirii lui Petain cu Hitler în Montoire-sur-le-Loir la 24 octombrie 1940, cu faimoasa strângere de mână de la Montoire, o imagine simbolică care poate fi opusă celei a Generalului de Gaulle, pronunțând la microfonul BBC intenția sa de a continua lupta alături de aliați. Întâlnirea de la Montoire, deși a fost pregătită de Pierre Laval prin întâlniri cu lideri naziști (inclusiv cu Hitler însuși, cu două zile înainte, în același loc), a avut un bilanț foarte slab: niciun angajament concret nu a fost făcut de nicio parte, doar principiul colaborării a fost declarat, cu o neînțelegere, întreținută cu grijă de germani, cu privire la sensul real al acestui angajament.

Pentru Pétain, ca și pentru Laval, concesiile făcute ocupantului în acordul de la Montoire ar fi trebuit să ducă la îmblânzirea lui Hitler. În fața acestor promisiuni de bunăvoință, se aștepta ca Germania să acționeze în contrapartidă, cum ar fi întoarcerea prizonierilor de război francezi, stabilirea liniei de demarcație sau revenirea guvernului francez la Versailles. Dar Hitler, din cauza imensei sale francofobii, nu era în niciun fel pregătit să facă concesii învinșilor din iunie 1940. Mai mult, el a văzut în colaborare un atu tactic și strategic: un ajutor strict punctual și militar dat Germaniei, în condițiile unui conflict permanent cu Regatul Unit și al proiectului de invazie a URSS. Naziștii voiau să-și garanteze intențiile franceze, adică "să neutralizeze Franța cu cheltuieli minime" prin "menținerea unei strivitoare dominații economice" și să se asigure "că Vichy se va opune ferm oricărei încercări de ocupare a Africii de Nord de către gaulliști și englezi".  Pétain și Laval au pariat pe o victorie finală germană și au vrut să facă din Franța partenerul privilegiat al lui Adolf Hitler în Europa nazistă. Însă s-au înșelat amarnic crezând că Adolf Hitler a vrut să facă din Franța altceva decît o vasală exploatabilă la discreție.

Singura divergență între concepțiile lui Pétain și cele ale lui Laval a fost o diferență de grad. Pentru Pétain, colaborarea avea motivații reacționare și naționaliste, în timp ce Laval era motivat în mod clar în termeni europeni, cei ai " Noii Ordini ", evident .

Regimul de la Vichy, pentru a-și demonstra bunacredință, a căutat el colaborarea și a anticipat sau a supralicitat în mod frecvent cerințele nemților. Cât privește concesiile obținute în schimbul colaborării, acestea erau mai mult decât foarte limitate, povara Ocupației nu a încetat niciodată să crească, până la capătul războiului. Astfel, în schimbul plecării a 600 000 de muncitori în serviciul obligatoriu de muncă (STO), Pétain și Laval au obținut întoarcerea a mai puțin de 100 000 de prizonieri, în vârstă și bolnavi, dintre care majoritatea, fără îndoială, ar fi fost repatriați oricum.

Printre colaboratorii care au participat la diferitele guverne de la Vichy sau care i-au oferit sprijin, se pot cita: Fernand de Brinon, admiratorul celui de-al Treilea Reich încă înainte de război, este delegatul general al Vichy in zona de nord, din 1941 până în 1944. De asemenea, Jacques Benoist-Méchin, principalul consilier al lui Darlan în negocierile cu Hitler (1941 - 1942 ), Gaston Bruneton, responsabil cu mobilizarea (voluntară sau forțată) a lucrătorilor francezi în Germania, în strânsă cooperare cu DAF ( Frontul muncii germane ), Jean Bichelonne, comandantul serviciului obligatoriu al muncii (STO), ministrul producției industriale, apoi al transportului sau academicianul Abel Bonnard, poreclit "Gestapette" (în traducere liberă: ''Gestapute"), promovat la Educația Națională în 1942. În 1944, fasciștii și colaboratorii convinși, Joseph Darnand , Philippe Henriot și Marcel DATE, au intrat în guvern sub presiunea Germaniei.

Dacă mulți colaboratori parizieni disprețuiesc deschis regimul Vichy, pe care îl consideră prea reacționar și nu sunt suficient de angajați în alianța cu cel de- Al Treilea Reich , alții se proclamau necondiționat de partea lui Pétain, începând cu Darnand. Jacques Doriot, șeful PPF, s-a prezentat, până la sfârșitul lui 1941, ca "un om al Mareșalului". Pierre Laval, cea mai importantă personalitate de la Vichy, după Pétain, a avut relații politice foarte strânse cu Déat și Darnand și a preluat personal șefia Miliției franceze, o organizație colaborationistă extremistă, supliment al Gestapo.

Colaborarea statului francez la Holocaust și la jefuirea bunurilor evreilor

Regimul de la Vichy a sprijinit regimul nazist, în special prin expulzarea și furtul proprietăților evreilor ( arianizare ), asociate cu deportarea evreilor străini, apoi a celor de cetățenie franceză. Din cei deportați din Franța, dintre care 50.000 erau evrei străini (inclusiv 6.000 de evrei cetățeni francezi denaturalizați, conform legii din 22 iulie 1940 ), 40% au fost arestați de poliția franceză, potrivit calculelor lui Serge Klarsfeld.  Militarii francezi au participat, de asemenea, la arestarea celor 25 000 de evrei francezi deportați  .

Deși purtarea stelei galbene nu fusese niciodată stabilită în zona liberă, regimul de la Vichy aplica ștampila "Juif (evreu)"  documentelor de identitate și nu protesta împotriva măsurii luate în zona nordică, ocupată. În conformitate cu acordurile de poliție de la Oberg- Bousquet din mai 1942, poliția franceză a efectuat, alături de naziști, razia de pe Vel d'Hiv (Velodromul de Iarnă) din Paris. Evreii vânați prin tot Parisul au fost aduși mai întâi pe velodrom, apoi au fost trimiși în lagăre, între care cel de la periferia Parisului, Drancy.  La 26 august 1942 , René Bousquet a organizat arestarea și deportarea a 10 000 de evrei străini din  zona liberă .

Colaborarea militară

Acordurile Darlan-Abetz (1941)
Guvernul de la Vichy a fost principalul actor al colaborării, când vicepreședintele său, amiralul Darlan, care l-a cunoscut pe Hitler la Berchtesgaden la 11 și 12 mai 1941 , a semnat cu ambasadorul Otto Abetz cele trei protocoale de la Paris din . Aceste texte, care au stabilit colaborarea militară între forțele armate germane și cele franceze (Protocolul I pentru Siria-Liban, Protocolul II pentru Bizerte și Tunisia , Protocolul III pentru AOF și AEF și Protocolul complementar, asupra mijloacelor cerute de regimul de la Vichy pentru a combate represaliile aliate) au fost aprobate personal de Pétain în telegrama sa din  către generalul Dentz, Înalt Comisar în Siria. Aceste prevederi au fost puse în aplicare pe deplin în Siria-Liban și parțial în Africa de Nord, prin livrarea către dușman a artileriei și muniției grele, pe care acesta avea să o folosească împotriva soldaților francezi în bătălia de la Bir Hakeim și în campania din Tunisia.  La 21 decembrie 1941, generalul Juin și Hermann Göring se întâlnesc la Berlin pentru a negocia folosirea bazei franceze din Bizerte de către Afrikakorps germană, dar este un eșec, Vichy cerând la schimb o întărire a armatei franceze din Africa și un acord general mai favorabil decât armistițiul din 22 iunie 1940, pe care germanii îl refuză  .

Miliția franceză
Miliția franceză, care a jucat rolul de forță supletivă (de înlocuire) a armatei germane, de exemplu în anihilarea maquiului din Vercors în 1944, a fost creată de regimul de la Vichy la 30 ianuarie 1943. Dacă - oficial - este prezidată de șeful guvernului, Pierre Laval, în fapt Joseph Darnand este secretarul general al acestei organizații, liderul operațional real.

Dezbaterea privind colaborarea de stat
Deși Petain și Darlan au fost în mare măsură responsabilii colaborării de stat, unii observatori superficiali ai evenimentelor din acea perioadă sunt reticenți în a-i numi colaboratori.

Philippe Pétain a fost, la început, un "reacționar", cu slabă afinitate pentru naziști. Dar a profitat de înfrângerea franceză pentru a-și desfășura proiectul de Revoluție Națională.  Aceasta ar fi putut să înflorească numai în contextul înfrângerii, deoarece orice victorie a Aliaților ar fi însemnat o întoarcere la libertățile fundamentale și la sfârșitul persecuțiilor împotriva evreilor, francmasonilori, republicanilor.

Acuzațiile se refereau, în principal, la Pierre Laval, care, chiar dacă colabora scandalos, era, mai presus de orice, un oportunist care a considerat preferabil ca Franța să fie de partea Germaniei la sfârșitul victoriei acesteia - pentru el, inevitabilă. Acesta este probabil motivul pentru care a declarat: "Aș vrea victoria Germaniei, pentru că fără ea, mâine bolșevismul s-ar întinde peste tot". Din 1943 până în 1944, însă, poziția lui Laval s-a dovedit a fi mult mai mult decât un simplu oportunism, deoarece nu și-a schimbat politica, în ciuda inevitabilității evidente a înfrângerii germane.  Dimpotrivă, el a adâncit colaborarea, în special prin crearea Miliției și a STO.

Colaboraționiștii din Franța
Termenul de "colaboraționist (familiar: collabo)" se datorează lui Marcel Déat, în  [./https://fr.wikipedia.org/wiki/L'%C5%92uvre_(journal) L'Œuvre] din 4 noiembrie 1940. Colaboraționiștii nu se mulțumesc să practice colaborarea, ci urmăresc să o încurajeze, să o promoveze, să o transforme într-o temă politică. Diferența politică dintre guvernul de la Vichy și colaboraționiști constă în faptul că aceștia din urmă vor ca Franța să intre în război alături de Germania și să instituie un regim monopartid similar cu partidele fasciste și național-socialiste. Colaboraționismul este lucrarea partidelor politice și a presei colaboraționiste. De fapt, furnizarea de trupe franceze alături de armata germană va fi făcută de colaboraționiști, și nu de Pétain.

Acești slujitori aparent ai inamicului nu au ezitat să se numească "naționali".  Germanii înșiși, care nu le-au luat foarte în serios, i-au folosit în principal pentru a-și spori presiunea asupra guvernului de la Vichy. "Collaburile" fiind o mână de bărbați și femei izolate și disprețuite de masa țării (aproximativ 2% din populație), Adolf Hitler sa abținut de la a le încredința responsabilități prea importante.  Mai ales în mintea sa, fascismul a făcut oamenii puternici, ceea ce ar fi fost un pericol în ochii lui pentru hegemonia germană.  Hitler a cerut ambasadorului german în Franța, Otto Abetz, la 3 august 1940, să se asigure că "Franța rămâne slabă" și că "totul se face pentru a încuraja divizarea internă", spunând că nu nu există "nici un interes să susțină efectiv forțele völkisch sau forțele naționale în Franța" .  În conformitate cu înclinațiile sale personale, ca fost social-democrat, Abetz preferă să colaboreze cu foștii socialiști ca Marcel Déat și cu colaboratorii motivați în mod special de pacifism și de ideea unirii Europei, chiar dacă sub dominație germană și a pledat în această direcție la Berlin: în raportul său către Ribbentrop, datat , Abetz pledează pentru "un tratat de pace care ar împiedica, prin instaurarea unui guvern de stânga și ocuparea permanentă de către Germania, orice opoziție împotriva Europei conduse de Reich"  .  De fapt, consilierul Schleier, "observând că marea majoritate a susținătorilor politicii de colaboraționism provine din stânga franceză",  îl îndeamnă pe Abetz să promoveze intrarea în guvernul de la Vichy a sindicaliștilor și socialiștilor.

Agitația desfășurată de colaboraționiștii cei mai faimoși, care, în cea mai mare parte, se stabiliseră în Parisul ocupat și proveneau din variate medii politice, i-a făcut pe oameni să uite răbdătoarea și ferma acțiune a guvernului de la Vichy de colaborare cu naziștii.

Partidele colaboraționiste

Încă din iulie 1940, activiștii și-au încercat norocul prin crearea unor partide politice favorabile ocupanților naziști.  Aceștia sunt apoi alături de politicienii fasciști dezamăgiți de caracterul reacționar, catolic și moralizator al regimului  de la Vichy (toamna anului 1940).

În timp ce se declară oficial cu mareșalul Pétain, lumea colaboraționistă pariziană se distinge, în primul rând, prin dorința sa de a merge mai departe decât regimul  de la Vichy. În contact direct cu forțele de ocupație germane, ea a susținut în Franța instaurarea unui regim fascist sau nazist, mai "revoluționar" și angajat sincer în colaborarea cu Germania nazistă. Colaboratorii parizieni vor prelua treptat poziții în cadrul regimului de la Vichy pe care l-au criticat de la început și au tendința să radicalizeze regimul și mai mult (Marcel Déat, ministru în 1944).

O altă caracteristică a acestei lumi este incapacitatea de a se uni și intrigile dintre șefi (rivalitatea dintre Jacques Doriot și Marcel Déat, dar și între Marcel Déat și Eugène Deloncle etc.).  Marcel Déat a încercat să realizeze un partid unic în 1941, combinând RNP și MSR , apoi, în 1943, într-un Front Național Revoluționar de scurtă durată.

Toți acești oameni se vor regăsi, împreună cu mareșalul Pétain și ultimii fideli ai Vichyului, în exil în Germania, la Sigmaringen între 1944 și 1945.  Jacques Doriot va încerca să reia aventura gaullistă în sens invers, prin preluarea conducerii unui Comitet francez de eliberare națională și trimiterea unor agenți pro-germani în Franța eliberată de aliați. Unii se vor afla în LVF, apărând ultima redută a liderilor naziști, în Berlinul devastat din primăvara anului 1945 .

 Cele două principale partide colaboraționiste   :
 Parti Populaire Français (sau PPF ), fondat în 1936 și condus de Jacques Doriot, fost deputat comunist de Saint-Denis,  fascist pe față.  Maxim 20.000 - .
 Rassemblement National Populaire ( RNP ), fondată în 1941 și condusă de Marcel Déat , fost deputat socialist SFIO , apoi, partid neo-socialist , de clasă mijlocie, mai "moderat" decât PPF.  Maxim 20.000 -  .

 Sateliți RNP :
 Liga gândirii franceze, înființată în 1942 de René Château, fost deputat radical-socialist. A fost cea mai surprinzătoare mișcare, compusă din intelectuali republicani, sincer favorabili colaborării, pentru ca, în schimb, Germania să permite Franței să restaureze Republica .

 Partidele colaboraționiste "mijlocii" (peste  )   :
 Parti franciste, fondat în 1933 prin divizarea Miliției național-socialiste a fostului reprezentant socialist, Gustave Hervé .  Fondată și condusă de Marcel Bucard, un reacționar de dreapta trecut prin toate ligile. Membri: între 5.500 și 8.000 cel mult.
 Mișcarea socială revoluționară (sau MSR ), provenind din organizația La Cagoule, fondată în 1936 prin divizarea mișcării l'Action française. Fondată și condusă de Eugène Deloncle, fost membru al l'Action française, condusă apoi între 1942 și 1944 de Georges Soulès, socialist SFIO din cabinetul lui Charles Spinasse în guvernul Frontului Popular. Partid de complotiști de extrema dreaptă. Între1.500 și 16 000, în funcție de surse.
 Tinerii din noua Europă (din grupul de tineret al formației Collaboration). Conduși de Marc Augier, membru al cabinetului lui Léo Lagrange în guvernul Frontului Popular, apoi prin Jacques Schweizer, președintele JNS, succesor al ligii extremiste a Tinerilor Patrioți. Maxim 1500 de membri. ).
 Tinerii Mareșalului, creat de Jacques Bousquet, profesor de liceu, apoi preluat de Jean-Marie Balestre și Robert Hersant.  Membri: cel mult 1400 .
 Liga franceză de purificare, ajutor reciproc și cooperare europeană (Mișcarea socială europeană), condusă de Pierre Costantini, ofițer bonapartist . Între 1.000 și 3000 de membri.

Presa colaboraționistă sau colaboraționismul cu pana
Înainte de începerea celui de- al doilea război mondial , decretul-lege din 26 iulie 1936 (decretul Daladier ) stabilește un "Commissariat général à l'Information" care se raportează direct Președinției Consiliului .  Condusă de diplomatul Jean Giraudoux , el este responsabil de controlul presei și de mobilizarea opiniei împotriva Germaniei naziste. În timpul războiului fals, poliția este transformat prin decretul din 1 aprilie 1940 privind "Secretariatul de Stat de informare și propagandă", a ministerului de informații, care apoi va sprijini colaborarea pentru ca francezii să accepte înfrângerea prin intermediul a trei mijloace de informare: France-Știri pentru știrile cinematografice, Transmisia națională pentru valuri și presa scrisă pentru restul.

Principalele ziare adoptă apoi trei atitudini: fie ele se sabordează  ([./https://fr.wikipedia.org/wiki/Le_Canard_encha%C3%AEn%C3%A9 Le Canard enchaîné], [./https://fr.wikipedia.org/wiki/L'Intransigeant L'Intransigeant], [./https://fr.wikipedia.org/wiki/Le_Populaire Le Populaire] sau [./https://fr.wikipedia.org/wiki/L'Humanit%C3%A9 L'Humanité]) ; fie se repliază în zona liberă încă din 10 iunie 1940, în principal la Lyon, unde există multe tipografii ( Le Journal , Paris-Soir sau Le Figaro ); fie ei decid să reapară în zona nord ([./https://fr.wikipedia.org/wiki/Je_suis_partout Je suis partout] sau [./https://fr.wikipedia.org/wiki/Le_Matin_(France) Le Matin]).

Cele mai multe titluri ale presei colaboraționiste din zona ocupată sunt subvenționate sau deținute pe sub mână de Ambasada Germaniei a lui Otto Abetz, care a creat în acest scop Éditions Le Pont . Presa pariziană, cu Le <i id="mwAg4">Petit Parisien</i> și postul său de radio <i>Le Poste Parisien</i> deținută de Pierre Dupuy, este dominată de personalitatea șefului presei, Jean Luchaire.  Ambasada Germaniei conduce în principal propaganda și Propaganda Staffel este specializată în cenzură, în special prin intermediul birourilor din provincie. Cu excepția ultracolaboraționiștilor, jurnaliștii acționează mai mult oportunist, din lăcomie pentru câștig (în timp ce salariile din Franța sunt blocate, salariile lor sunt dublate prin Propaganda Staffel) sau lașitate, decât din motive ideologice.

Presa Mareșalului din zona liberă sprijină în principal politica colaboraționistă și antisemită a lui Pétain, practicând auto-cenzura, deoarece este controlată de "Secretariatul de Stat pentru Informații și Propagandă" al Ministerului Informațiilor (condus de Paul Marion, apoi de Philippe Henriot).

Treptat, în fața propagandei evidente, francezii se îndepărtează de jurnalele politice colaboraționiste, care continuă să anunțe tiraje fenomenale, în timp ce realizează 30-50% din "bouillons" (jargon de presă).  Așa că vor favoriza presa specializată (sport, presă feminină) și presa clandestină (ca Franc-Tireur , <i id="mwAiI">Combat</i> sau <i>Libération</i>).

Zeci de scriitori renumiți sau jurnaliști au fost colaboratori. Articolele specializate permit să cunoască mai detaliat natura angajamentelor diferiților scriitori de renume în favoarea ocupantului sau a Revoluției Naționale. Albert Lejeune a fost singurul editor care a fost condamnat la moarte și executat,dar este în principal pentru rolul său într-o afacere de presă. În ceea ce privește scriitorii și jurnaliștii, acesta a fost și cazul lui Robert Brasillach, Paul Chack sau Paul Ferdonnet  .

Angajamentul militar alături de germani

 LVF

Legiunea voluntarilor francezi împotriva bolșevismului</b></nowiki> a fost o inițiativă privată a liderilor partidelor colaboraționiste pariziene în iulie 1941 și nu o creație a regimului de la Vichy. Dar Mareșalul Pétain a încurajat-o public la crearea sa (de exemplu, în noiembrie 1941), înainte de a adopta o atitudine mai prudentă după aceea. LVF a fost recunoscut ca fiind de utilitate publică și Pétain a declarat că soldații săi dețineau "o parte din onoarea noastră militară". Aceștia făceau un jurământ de loialitate personală față de Adolf Hitler .

  Waffen-SS franceză

Constituirea unei Waffen-SS franceze (unitate militară a SS) a fost autorizată de regimul Vichy în iulie 1943 .

 Falanga africană

Ca reacție la debarcarea Aliaților în Africa de Nord (Operațiunea Torch), guvernul francez dorește să trimită o forță militară în Tunisia. Amiralii Derrien și Esteva rămân loiali mareșalului care a cerut armatei din Africa de Nord să reziste Aliaților.

Colaborarea evreiască
În 1980 a apărut cartea Evrei colaboraționiști , lucrare a lui Maurice Rajsfus, jurnalist evreu, devenit istoric și militant, care a supraviețuit raziei și concentrării evreilor pe Vélodrome d'Hiver în 1942, pe când era un adolescent.

Această carte se referă la colaborarea anumitor evrei cu naziștii și, în special, la rolul Uniunii Generale a Israeliților din Franța.

Alte personalități care au jucat un rol important în colaborare

 Pierre-Louis Brice, patron
 Jean-Marie Clamamus, primul senator comunist francez și primar de Bobigny
 Gaston Bergery, deputat radical-socialist
 Louis Darquier de Pellepoix, comisar general pentru problemele evreiești 1942
 Maurice Gabolde, ministrul justiției
 Jean Leguay, reprezentant al lui René Bousquet la Paris
 Maurice Papon, secretar general al prefecturii Gironde însărcinat cu problemele evreiești
 Simon Sabiani, primar de Marsilia
 Xavier Vallat, comisar general pentru problemele evreiești până-n mai 1942

Colaboraționismul sindicatelor franceze
Ambasada Germaniei va încerca în mod regulat să obțină colaborarea sindicatelor franceze, ceea ce va duce la stabilirea unor relații privilegiate cu Pierre Vigne, fost secretar al Federațiilor franceze și internaționale ale minerilor, Georges Dumoulin, secretar al Federației Minerilor din Nord, Marcel Roy, Secretar al Federației Fierului, Roger Paul, Secretar General al Federației Lucrătorilor din Textile, Albert Perrot, Președintele Uniunii Sindicatelor din Paris. Începând cu  decembrie 1940, a avut loc o cooperare continuă cu sindicaliștii care s-au adunat în jurul săptămânalului L'Atelier condus de fostul deputat socialist Gabriel Lafaye; în acord cu ambasada, s-a decis să se permită sindicatelor să-și reactiveze secțiunile și să-și publice buletinele informative. La 17 aprilie 1941, va fi creat Centrul Sindical de Propagandă, condus de Gabriel Lafaye, René Mesnard, Pierre Vigne și foștii secretari adjuncți ai CGT, Aimé Rey și Georges Dumoulin, care asigură legătura cu RNP. Printre numeroase alte grupuri, ambasada colaborează cu Federația franceză a lucrătorilor agricoli a lui André Parsal, deputat comunist, raliat colaborării și membru al Partidului Muncitoresc și Țărănesc francez. Colaborarea sindicală este teoretizată, în special, de Hubert Lagardelle, gânditor al sindicalismului revoluționar și figură istorică a mișcării muncitorești, care a fost sedus de fascism după ce a fost prietenul lui Mussolini în momentul în care era la Partidul Socialist Italian. A colaborat cu revista Plans și a co-fondat revista Prélude, Lagardelle a participat la Institutul de Studii Corporative și Sociale și la Centrul de sinteză francez și a devenit ministru al muncii sub regimulde la Vichy în guvernul lui Pierre Laval (aprilie 1942 - noiembrie 1943). În 1943, el a fost forțat să demisioneze din guvern și a devenit redactor al ziarului colaboraționist "de stânga" [./https://fr.wikipedia.org/wiki/La_France_socialiste La France socialiste].

Colaboraționismul privat
Colaborarea privată, chiar dacă este încurajată de declarațiile regimului de la Vichy, este cea a inițiativei private, în special în activitatea profesională (colaborarea politică este discutată mai sus).  Se pot identifica grade specifice de vinovăție: antreprenorii (din cauza implicațiilor colective ale deciziilor pe care le iau) și artiștii și "vedetele" (din cauza exemplului pe care îl dau).

Colaborarea economică privată

 Louis Renault a fost acuzat după Eliberare de colaborare cu armata germană. Din acest motiv, Uzinele Renault au fost confiscate și naționalizate.
 Gnome și Rhône au livrat motoare de aeronave Germaniei. A fost naționalizată la Eliberare pentru fapte de colaborare și va deveni Snecma (acum parte a grupului Safran).
 În 1946, Marius Berliet a fost condamnat la doi ani de închisoare și confiscarea proprietății de către Curtea de Justiție din Lyon pentru colaborarea cu ocupantul. El este acuzat că s-a grăbit să facă camioane pentru armata germană, că a ignorat Rezistența (refuzul sabotajului intern). El este, de asemenea, acuzat de predarea unuia dintre muncitorii săi la Gestapo printr-un ofițer de securitate din fabrică și milițian, care va fi confirmat în timpul procesului Lehideux.
 În mai 1941, după primele arestări ale evreilor, compania Photomaton și-a oferit serviciile ocupanților.       .
 Companiile de construcții (precum Sainrapt și Brice ) și companiile de ciment au participat la construcția Zidului Atlanticului și a lucrărilor de beton realizate de organizația Todt.

Colaborarea artistică
Dacă mulți artiști (precum Ray Ventura sau Jean-Pierre Aumont ) au emigrat în acel moment și unii chiar s-au întors în Franța, cu arma în mână (ca actorul Jean Gabin), foarte mulți, pur și simplu - reluând expresia lui Guitry - au continuat să își practice meseria. Sacha Guitry este reprezentativ pentru unele acuzații făcute la Eliberare, când de fapt nu au existat, în cazul său, dovezi concrete de colaborare, în timp ce acțiunile sale în favoarea lui Paul Valéry, Tristan Bernard sau Max Jacob (artiști evrei pe care i-a salvat) sunt cunoscute. În timp ce judecătorul de instrucție a decis pe un dosar gol, șefi ai rezistenței au declarat că acest caz a fost o invenție. Cu toate acestea, nu de puține ori, personalități ale artelor și ale spectacolelor nu au avut nicio problemă de conștiință în a apărea regulat alături de germani (Arletty, Mireille Balin sau Corinne Luchaire ) ele fiind amestecate timp de patru ani în viața unui Tout-Paris nu foarte sever. Butada actriței Arletty este încă faimoasă: "Inima mea este franceză, dar fundul meu este internațional".

Veniturile cinematografelor s-a dublat intre 1938 si 1943 (220 de filme artistice sunt rulate, ale teatrelor s-au triplat în aceeași perioadă, cabaretele își reiau funcționarea încă din iulie 1940.

Așa cum subliniază istoricul Eberhard Jäckel, planurile lui Hitler pentru Franța era de a o elimina ca putere europeană și de a-i reduce importanța la un stat de mâna a doua:
"Pe viitor, Franța va juca în Europa rolul unei Elveții mai mari și va deveni o țară a turismului, putând eventual să asigure produse din domeniul modei."

Ideea că puterea Germaniei la toate nivelurile, militară, politică și economică prevala, a condus, printre altele, la faptul de a nu rezerva Franței decât un rol minor în industria proprie și, în compensație, să i se lase dezvoltarea viticulturii, a modei, a luxului și alte activități "secundare". Franța ar deveni, într-un fel, "zarzavagiul și Luna Park" a Europei naziste.

Naziștii au vrut să facă din Paris, în esență, o prefectură a frivolității (treisprezece bordeluri rezervate germanilor, adesea transformate în întâlniri mondene) și a recreării maselor.

Dacă, potrivit lui Alan Julian T. Jackson, politica germană urmărea să distrugă hegemonia culturală franceză și să transforme Franța în regiunea agricolă a Europei, promovând regionalismul literar promovat de Vichy , în opinia lui Stéphane Guégan, autoritățile germane au dat, dimpotrivă, dovada unui mare liberalism: "arta, teatrul, și editurile au cunoscut atunci un fel de Epocă de Aur" prelungind emulația culturală a anilor 1930.

Eliberarea și epurarea

Noua putere a Rezistenței interne și a  GPRF (Guvernul provizoriu al Republicii Franceze) a pus capăt violențelor spontane și au procedat la epurarea judiciară.  Excesele "epurării sălbatice"  n-au degenerat într-o "baie de sânge" generală.

Dar, înainte ca instanțele și camerele civice să fie create și instalate și, uneori, și după aceea, rezistența și populația se răfuiesc cu colaboratorii. Acest tratament extrajudiciar, sau "epurarea sălbatică", îi vizează în principal pe colaboratorii dovediți, în special pe milițienii lui Darnand sau pe militanții partidelor colaboraționiste. De asemenea, ea are loc la Eliberare, la adăpostul mișcărilor de mase, unde se amestecau bucuria și dorința de răzbunare. Femeile care au colaborat au fost tunse (20.000 în total) la Eliberare, dar și în primăvara anului 1945, când s-au întors cei din lagăre. Executarea extrajudiciară a colaboratorilor, sau considerați ca atare (!), face obiectul unei legende negre, în care cifrele devin argumente reale în încercarea de a reabilita pe unii. Cu toate acestea, chiar dacă excesele și actele de banditism pur există (maqui-ul Le Coz), nu toate execuțiile "extralegale" sunt marcate de nedreptate.

Justețea epurării a fost inegală la nivel global. Ea a implicat cazuri de răzbunare pură și oarbă, alături de o activitate juridică reală de urmărire penală. Legile privind amnistia (1951-1953) vin după un deceniu de judecăți. Tratamentul legal este sever în comparație cu alte țări europene, inclusiv numărul de condamnări la moarte; dar a fost mai puțin extinsă dacă luăm în considerare numărul de pedepse cu închisoarea  .
Ulterior, epurarea judiciară preia controlul. Ea este exercitată prin instanțe excepționale: Înalta Curte de Justiție , Curtile de Justitie si Camerele Civile pentru acțiuni care nu se pedepsesc conform Codului Penal. Purificarea afectează toate sectoarele de activitate și toate straturile societății.

Cea de-a 50-a aniversare a sfârșitului celui de-Al Doilea Război Mondial, la mijlocul anilor 1990, a fost ocazia a numeroase studii care au aruncat o lumină nouă asupra acestei perioade extraordinare, în adevăratul sens al termenului, Eliberarea. De asemenea, a fost momentul sintetizării tuturor lucrărilor referitoare la epocă. Astfel, tepurarea extrajudiciară a dus la moartea a , tunderea a 20 000 de "orizontale" (femei care au avut de-a face cu ocupanții). Epurarea legală a implicat mai mult de 300 000 de dosare, dintre care 127.000 au condus la procese, rezultând 97 000 de condamnări. Pedepsele au variat de la 5 ani de degradare națională până la pedeapsa cu moartea. Dorind să reducă rapid fractura dintre francezi, guvernul Republicii Franceze a votat trei amnestii pentru epurați, încă din 1947, apoi în 1951 și 1953.

Epurarea devine foarte rapid un subiect de polemică acerbă. Primii care vor scriu despre acest subiect sunt epurații ei înșiși sau epuratorii. Ceea ce nu a favorizat deloc imparțialitatea considerațiilor.  În plus, ziarele de dreapta și foștii vichyști sau avocații lor reiau "legenda neagră" a epurării, masacrele, cifrele aiuritoare.  Cu toate acestea, cele mai recente sondaje realizate de Comitetul de Istorie al celui de- Al Doilea Război Mondial (CHGM) și succesorul său, Institutul de Istorie a Timpului Prezent (IHTP) dau, pentru 84 de departamente (din 90 în 1945), 8775 execuții sumare în timpul tepurării extrajudiciare, la care trebuie adăugați condamnații la moarte de către Înalta Curte de Justiție și de către Curțile de Justiție (791 sau 767 în funcție de investigații) și de către tribunalele marțiale (769 pentru 77 de departamente conform IHTP  ). Purificarea ar fi făcut astfel între 10 000 și 11 00o de morți .

În cifre absolute, mai puțini francezi au fost închiși decât în Olanda. Mai puțin de unul din 1000 de francezi au fost arestați sau închiși, rămânând astfel cu mult sub nivelul din Danemarca, Norvegia, Belgia și Olanda. Peste 1500 de condamnați la moarte au fost executați. Cu toate acestea, două din trei sentințe capitale au fost comutate, adică cea mai mare rată din Europa de Vest.

Epurarea este considerată limitată în comparație cu cifrele represiunii efectuate de naziști și de colaboratorii francezi între anii 1940-1944, estimată la 200 000 de decese .

Dosarele a 200.000 de "collabos" vor fi făcute publice de către guvern, începând cu sfârșitul lunii decembrie 2015 până în 2019 și vor fi disponibile pentru consultare publică  .

Note și referințe

Bibliografie

Lucrări generale

  Eberhard Jäckel , Franța în Hitler Europa - Die deutsche Frankreichpolitik im Zweiten Weltkrieg , Deutsche Verlag-Anstalg GmbH, Stuttgart, 1966; traducere : Franța în Europa lui Hitler (prefață de Alfred Grosser , tradusă de Denise Meunier), ed. Fayard, col.  , 1968,
  Gerhard Hirschfeld în Patrick Marsh (ed.): Colaborare în Franța. Politica și cultură în timpul ocupației naziste, 1940-1944 , editori Berg, 1989.

 Partidele și mișcările politice

 R. Handourtzel și C. Buffet, Colaborarea ... a mai rămas, ed. Perrin, Paris, 1989.

  Ahlrich Meyer, Täter im Verhör. Die "Endlösung der Judenfrage" în Franța , 1940-1944 , Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt, 2005,   ( ISBN   <span class="nowrap">3534175646</span> ).

 Evrei și mișcări evreiești

 Poliția și justiția

 Slitinsky Michel , afacerea Papon , ediții Alain Moreau 1983, Puterea prefectului laavalist din Bordeaux, edițiile Wallada, 1987 , Papon Trial, datoria de memorie , Editions de l'Aube, 1997 . Indiscrețiile arhivelor ocupației, edițiile CMD.

 Presa

 Companii franceze

 Le groupe de recherche du CNRS sur les entreprises françaises sous l'occupation.
 Numéro spécial « Les Entreprises allemandes durant la Seconde Guerre mondiale », Histoire, économie et société, octobre-décembre 2005, , lire en ligne.
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 Annie Lacroix-Riz, « Les comités d'organisation et l'Allemagne : tentative d'évaluation », communication au colloque « Des comités d'organisation, pour quoi faire? L'organisation de l'économie dirigée sous Vichy », Caen, 3-4 avril 2003, dir. Hervé Joly, Les comités d'organisation et l'économie dirigée du régime de Vichy, Centre de recherche d'histoire quantitative, Seconde Guerre mondiale, Caen, 2004, .
 Florent Le Bot, « La naissance du Centre des jeunes patrons (1938-1944). Entre réaction et relève », Vingtième Siècle : Revue d'histoire, , 2/2012, , lire en ligne.
 .
 .
 .
  (et collection semi-poche en 2 volumes 1997).
 .
 .

 Banca Reglementelor Internaționale
 Gian Trepp  , Bankgeschäfte mit dem Feind. Die Bank pentru Internațional în domeniul Zahlungsausgleich im Zweiten Weltkrieg. Von Hitlers Europabank zum Marshallsplans Instrument, Zurich, Rotpunktverlag, 1996.

 Companiile străine

 Jacques Pauwels, Mitul războiului bun , EPO / Aden Éditions, 2005. A se vedea și articolul din această carte de pe site : Jacques R. Pauwels | Profituri über Alles! Corporațiile americane și Hitler Munca / munca, 51 | Cooperativele de istorie.

Cărți de benzi desenate
 Fabien Nury (scenariul) și Sylvain Vallée (desene), A fost odată în Franța , 6 volume, Glénat 2007-2012.

Vezi și
 Colaborarea în Europa ocupată de naziști
 Regimul de la Vichy
 Viața franceză sub Ocupația germană
 Extrema dreaptă

Articole din domeniul proiectului Franța
Articole din domeniul proiectului Germania

Colaboraționismul în Franța


ليلة الزفاف فيلم مصري تم إنتاجه عام 1966، من إخراج هنري بركات، قصة توفيق الحكيم و بطولة سعاد حسني و أحمد مظهر و أحمد رمزي و عقيلة راتب.

أحداث الفيلم
تبدأ أحداث الفيلم في أثناء موسم الصيف في شهر أغسطس وذهاب العائلة إلى الإسكندرية، وأثنائها تتعرف سلوى على عادل، وهو شاب لعُوب، وتنزعج الأم من هذه العلاقة، فتدعي أنها مريضة، يأتي إلى المنزل الدكتور مجدي من أجل الإشراف على علاج الأم، ويبدي إعجابه بسلوى، تحاول الأم إطالة فترة المرض، حتى يبقى مجدي متردداً على المنزل لأطول فترة ممكنة، تضغط الأم على ابنتها كي تتزوج من الطبيب، وتوافق سلوى على مضض، لكنها في ليلة الزفاف تعترف له أنها لا تحبه، وأنها تحب شاباً آخر، يتفهم مجدي مع الموقف وتعاونا سويًا ويقرر عدم الاقتراب من زوجته، ويعيش الاثنان في زواج صوري، ويتفقان أن يبدو مجدي شرسا، وحصول طلاق بعد شهر منه، يحاول مجدي أن يفعل ذلك قدر الإمكان، حتى تندم الأم على هذا الزواج، لكن سلوى تكتشف نبل زوجها، وأن عادل لم يكن سوى مخادعاً، تقترب سلوى من زوجها، وتعلن له حبها، وتستمر الحياة الزوجية بشكل طبيعي .

فريق العمل
إخراج: هنري بركات
تأليف:
 يوسف عيسى (سيناريو وحوار)
 توفيق الحكيم (قصة)

بطولة
 أحمد مظهر في دور " مجدى "
 سعاد حسني في دور " سلوى "
 أحمد رمزي في دور " عادل "
 عقيلة راتب
 حسين رياض
 شمس البارودي في دور " نوال "

روابط خارجية

مراجع

أفلام أحمد رمزي
أفلام أحمد مظهر
أفلام مصرية إنتاج 1966
أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام حسين رياض
أفلام سعاد حسني
أفلام شمس البارودي
أفلام هنري بركات
أفلام عن الزواج
أفلام عقيلة راتب
أفلام تقع أحداثها في الإسكندرية

ليلة الزفاف (فيلم)


CHRO-TV (analogue channel 5) is a television station licensed to Pembroke, Ontario, Canada, serving the capital city of Ottawa as part of the CTV 2 system. It is owned and operated by Bell Media alongside CTV outlet CJOH-DT (channel 13). Both stations share studios with Bell's Ottawa radio properties at the Market Media Mall building on George Street in downtown Ottawa's ByWard Market, while CHRO-TV's transmitter is located on TV Tower Road near Pembroke. The station operates a digital-only rebroadcaster in Ottawa, CHRO-DT-43 (channel 43), with transmitter in the city's Herbert Corners section.

History
The station first went on the air on August 19, 1961 as CHOV-TV, a CBC Television affiliate owned by Gordon Archibald Ottawa Valley Broadcasting, the owner of AM radio station CHOV. Workers of the station unionized and a labour dispute began. A financial crisis in 1976 led to the station going dark for six days in August of that year. Ottawa Valley sold the station to J. Conrad Lavigne in 1977. Lavigne adopted the CHRO-TV callsign, and opened a sales office for the station in Ottawa. Lavigne's company subsequently became part of the MCTV system in 1980. While most of the MCTV stations used "MCTV", rather than their call letters, as their on-air branding, CHRO continued to use its call sign, although it used the same logo and programming schedule as the other MCTV stations.

In 1986, MCTV filed an application to expand the service by disaffiliating from the CBC and adding a transmitter and broadcasting facilities in Ottawa, although the application process instead resulted in Baton Broadcasting being given a license to launch a new independent station in Ottawa. Standard Broadcasting, the owners of existing Ottawa television station CJOH-TV, responded to the potential new competition by selling CJOH to Baton, who then surrendered the new independent license. As a result, Mid-Canada submitted a revived application in 1989, but the application was withdrawn after Northern Cable, the owner of the MCTV system, underwent an ownership change to be financed by selling off its broadcasting assets.

In 1990, Baton Broadcasting acquired the MCTV stations. Because CHRO was carried by cable television companies in the Ottawa market, this was deemed an ownership conflict for Baton, which already owned Ottawa's CJOH, and would therefore have a de facto twinstick in competition with the CBC's CBOT-TV (channel 4). However, the station's carriage in Ottawa was also deemed essential to its survival, since Pembroke was too small a market to support the station on its own. Therefore, CHRO disaffiliated from the CBC, and became a CTV affiliate. The Canadian Radio-television and Telecommunications Commission (CRTC) also ordered strict controls on CHRO's programming, so that Baton could not gain unfair audience advantage in Ottawa by airing shows at different times on CHRO and CJOH. Baton eventually became the sole corporate proprietor of CTV.

As The New RO

In 1997, CHRO was one of several stations transferred to CHUM Limited in exchange for the ATV stations in Atlantic Canada. (Ironically, CHUM had been one of the applicants for the independent license that eventually went to Baton in the late 1980s; they would have launched a station similar to CITY-TV in Toronto, and even produced a pitch film. CITY itself would set up an Ottawa re-transmitter in 1996.) CHRO did not have an over-the-air transmitter in Ottawa until it came under CHUM's ownership. Ten months being acquired by CHUM, on September 7, 1998, CHRO was rebranded to "The New RO" and joined the NewNet system.

During its first two years under NewNet affiliation, CHRO began moving their operations away from their original Pembroke studios. They initially operated from a small studio at 10 Kimway Avenue, near CJOH's broadcast facility on Merivale Road. In October 2000, the station moved to a brand-new media complex, dubbed the CHUM MarketMediaMall, in Ottawa's historic ByWard Market neighborhood at 87 George Street. In addition to a Speaker's Corner video booth, the facility also housed CHUM's Ottawa-area radio stations (CKKL-FM, CJMJ-FM, CFRA and CFGO).

In February 2005, CHUM announced plans to consolidate the master control departments for CHRO, CKVR-DT, CFPL-DT, CHWI-DT and CKNX-TV at 299 Queen Street West in Toronto, and to consolidate the traffic and programming departments at CFPL in London, resulting in the loss of approximately 19 staff members from CHRO. On June 3, 2005, at approximately 10:30 a.m., the Pembroke master control signal came to an end, as the new consolidated master control took to air.

As A-Channel Ottawa

The station was renamed A-Channel on August 2, 2005, along with the rest of the NewNet system, and began using the same logo as the rest of the system as well.

On July 12, 2006, CTV owner Bell Globemedia (now Bell Media) announced plans to purchase CHUM Limited for C$1.7 billion, with plans to divest itself of the A-Channel and Access Alberta stations. On the same date, CHRO cancelled its noon-hour lifestyles program and its 12:30 p.m. weekday newscast, citing low ratings and declining advertising revenues. Anchors James Hendricks and Dave Gross were also let go. A plan was announced to almost fully automate the station's news production system, which would see a few dozen staff members laid off by the start of the new year.

On April 9, 2007, Rogers Media announced an agreement to purchase all of the A-Channel stations including CHRO, SexTV: The Channel, Canadian Learning Television and Access Alberta. The deal was contingent on full approval by the CRTC of the CTVglobemedia takeover of CHUM. With CRTC approval being contingent on the sale of the Citytv stations instead, Rogers bought the Citytv stations and CTV kept the A-Channel stations. The takeover transaction was completed on June 22.

With the CHUM acquisition, CTV became the only English-language private television broadcaster offering Ottawa news coverage; it owns both CHRO and CJOH-TV, which compete only with the CBC's CBOT in offering local news. The CRTC's decision to allow the joint ownership of CJOH and CHRO appeared to contradict its own rationale for forcing CTV to sell the Citytv stations, specifically that a single company could not own two stations, in the same language, based in the same large urban centre – however, even before CTV confirmed it would keep CHRO, the twinstick was approved by the CRTC on the basis of CHRO's financial situation and the stations' prior common ownership (until 1997).

As A Ottawa

The station was rebranded as A on August 11, 2008, along with the rest of the A-Channel system. The A soft launch began earlier in June 2008 in CHRO-TV's press materials and local newscasts.

Due to a major fire that destroyed the longtime studios of sister CTV station CJOH-TV on Merivale Road in Nepean on February 7, 2010, CJOH integrated its operations with CHRO into the latter station's studios at 87 George Street in Ottawa's ByWard Market (which was already occupied by CHRO). As a result, CJOH's newscasts began to be produced from the facility, becoming the first time since the studios had any nighttime newscasts since the cancellation of CHRO's A News broadcasts in 2009.

As CTV Two/CTV 2 Ottawa

On May 30, 2011, Bell Media announced that the A television system would be rebranded as CTV Two, with CHRO switching its branding from "A Ottawa" to "CTV Two Ottawa". The official relaunch to CTV Two took place on August 29, 2011. In addition, CHRO's morning show, A Morning was renamed CTV Morning Live. In addition, CHRO started broadcasting in high definition as part of the relaunched system on August 31, 2011.

Past programming
 Ottawa Senators Hockey (20 regular-season games a year of the Canadian capital city's NHL team, which were usually, but not always, broadcast on Thursday evenings) – with Dean Brown as play-by-play announcer and Gord Wilson as commentator. Games were broadcast through the 2007–08 season, after which games were moved back exclusively to Sportsnet East, and later TSN5 (also owned by CHRO parent company Bell Media)
 Bob TV
 Majic 100 Top 20 Countdown
Speaker's Corner Ottawa

News operation
CHRO presently broadcasts 22 hours of locally produced newscasts each week, all consisting of four hours each weekday and two hours on Saturdays of a local version of CTV's local morning news program franchise CTV Morning Live.

Over the course of 1998, new graphics and presentation elements were added to the existing newscast that had been produced in Pembroke, and several reporters were forced out. By the summer, the only on-air staff in Pembroke were four anchors; the entire reporting staff was based in Ottawa. On September 7, coinciding with the change to The New RO, CHRO relaunched its news as NewsSixOttawa. The station dismissed Cathy Cox, who had been the lead anchor in Pembroke for seven years. The new Ottawa-based anchor team consisted of Caroline Redekopp and former CKVR anchor Robert Maxwell, with Ken Evraire on sports, former Weather Channel anchor Elissa Lansdell on weather and entertainment, and weekend anchor James Hendricks covering traffic and crime from the assignment desk. Cyndi Edwards hosted the New RO at Noon, which featured a mix of news, lifestyle and entertainment reports. Reporter Sandra Blaikie, who joined CHRO in 2000, took over from Caroline Redekopp after her departure in 2002. James Hendricks—by now the 11 p.m. anchor—replaced Robert Maxwell after his resignation in autumn 2003. Hendricks also continued to anchor the late news until Cory Atkins (late of CFRN-TV Edmonton) signed on to be the new 11 p.m. anchor in April 2004.

In January 2007, CHRO began producing its newscasts with a new system called "Ross Overdrive" – an automated production system that replaced the need for a switcher, VTR operator, graphics operator and many other staffers. Some 25 staffers were affected by the change, which had been announced some six months earlier.

On March 3, 2009, CTVglobemedia cancelled almost all of CHRO's local news programming except for A Morning, laying off 34 Ottawa employees. CTVglobemedia cited the current recession as a reason for cancelling the local news programming. In contrast, the A stations in Victoria, Barrie and London kept their evening newscasts but instead, had their morning shows cancelled; this was likely because CTV's CJOH-TV also owned by CTVglobemedia (now Bell Media) already produces higher-rated evening newscasts serving the Ottawa market.

In order to comply with the station's CRTC-mandated local programming expectation of 23.5 hours per week, the morning show was extended to four hours a day on weekdays, with a two-hour Saturday edition added as well (CHRO also continues two one-hour weekend music video programs co-branded with local Bell Media Radio stations). Some high-profile CHRO personalities such as Sandra Blaikie, Tony Grace and Bill Welychka were moved to the extended morning show following the March 2009 layoffs. In December 2009, anchor Sandra Blaikie left the station to pursue other interests outside broadcasting, because of the uncertain future of local television in Canada. In September 2010, late evening anchor and national reporter Tony Grace left the station to assume the 6:00 p.m. anchor position at CKVR in Barrie. In August 2011, Bill Welychka was let go from CHRO. In early September 2011, national reporter Jennifer Madigan left the station as all CTV Two stations began using CTV National News resources for national and international stories.

Technical information

Subchannel

Analogue-to-digital conversion
On August 31, 2011, when Canadian television stations in CRTC-designated mandatory markets transitioned from analogue to digital broadcasts, CHRO's Ottawa transmitter, CHRO-TV-43, ceased analog transmissions and began broadcasting in digital on its former analogue allocation of UHF channel 43. CHRO's main transmitter in Pembroke is not yet required to switch to digital, since the CRTC did not designate Pembroke as a mandatory market.

Spectrum reallocation
As part of the 2016 United States wireless spectrum auction, channels 38 through 51 were removed from television broadcasting in the United States and Canada. CHRO-DT-43 was reassigned from channel 43 to channel 35. The change was completed on July 3, 2020. The station uses PSIP to still display its virtual channel as 43.1.

Notes

References

External links
CTV Morning Live Ottawa
CTV Ottawa

HRO-TV
HRO-TV
Television channels and stations established in 1961
Pembroke, Ontario
1961 establishments in Ontario

CHRO-TV


Die niederländische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft der Niederlande. Der Davis Cup ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Herren-Tennis, analog zum Fed Cup bei den Damen.

Geschichte
1920 nahm die Niederlande erstmals am Davis Cup teil. Das beste Ergebnis erzielten sie 2001, als sie bis ins Halbfinale vorrücken konnten. Dort unterlag das Team jedoch dem späteren Sieger Frankreich knapp mit 2:3. Die meisten Siege für die niederländische Mannschaft konnte Hendrik Timmer mit 43 Erfolgen verbuchen, davon 32 im Einzel. Rekordspieler ist Paul Haarhuis mit 27 Partien innerhalb von 16 Jahren.

Aktuelles Team
Die folgenden Spieler wurden im Davis Cup 2014 eingesetzt:
 Thiemo de Bakker
 Robin Haase
 Jean-Julien Rojer
 Igor Sijsling

Siehe auch
Niederländische Billie-Jean-King-Cup-Mannschaft

Weblinks

Davis-Cup-Mannschaft
Daviscupmannschaft
Daviscup

Niederländische Davis-Cup-Mannschaft


Bazarkand est un village de la région de Kelbajar en Azerbaïdjan.

Histoire
En 1993-2020, Bazarkand était sous le contrôle des forces armées arméniennes. Le 25 novembre 2020, sur la base d'un accord trilatéral entre l'Azerbaïdjan, l'Arménie et la Russie en date du 10 novembre 2020, la région de Kelbajar, y compris le village de Bazarkand, a été restituée sous le contrôle de l'Azerbaïdjan.

Notes et références

Ville en Azerbaïdjan

Bazarkand (Kelbajar)


Midway Atolü ya da Midway Adaları, Kuzey Pasifik Okyanusunda, Hawaii takımadalarının kuzey-batısında bulunan atoldür.

Midway Adası Kuzey Amerika ve  Asya'nın yaklaşık olarak tam ortasında ve 180 derecedeki gün değiştirme çizgisininin de 220 kilometre kadar yakınında bulunmaktadır.  Atolün toplam yüzölçümü 6,2 kilometrekaredir. Adanın yerli halkı yoktur. Ada, Amerika Birleşik Devletleri toprağı sayılmaktadır. Midway Atolü'ne düzenli gidiş-geliş imkânı yoktur. Amerika Birleşik Devletleri Vahşi Hayatı Koruma Programı, adaya kendi olanaklarıyla ulaşabilecek kişilerin ziyaretine müsaade etmektedir. Adada turist ağırlayacak imkânlar olmadığı gibi herhangi bir üretim de yapılmamakta, yaşam için gerekli bütün malzemeler anakaradan devlet olanaklarıyla getirilmektedir. Atolde iki havaalanı ve bir liman bulunmaktadır.

Adalar II. Dünya Savaşı'nda Midway Muharebesi'ne sahne olmuştur.

Midway Atolü şu anda vahşi hayatı koruma bölgesi ilan edilmiştir.

Dış bağlantılar
 AirNav - Henderson Field Airport
 Midway Atoll National Wildlife Refuge
 Where the Gooney Birds Are
 WorldStatesmen

Midway Adası


Max Rolf Eggerich Hans Bernhard Otto von Keiser (* 30. Juli 1908 in Oldenburg; † 20. April 1976 in München) war ein deutscher Diplomat, der unter anderem Botschafter in Birma und Leiter der Handelsvertretung in Bulgarien war.

Leben
Seine Eltern waren der Generalmajor Karl Otto Alexander Viktor von Keiser (* 21. April 1871; † 27. Oktober 1929) und dessen Ehefrau Luise Alwine Ella Sluytermann von Langeweyde (* 1. März 1886).

Nach dem Abitur absolvierte von Keiser ein Studium und trat nach Beendigung des Studiums in den Auswärtigen Dienst ein. Nach Abschluss der Laufbahnprüfung für den höheren Dienst fand er zahlreiche Verwendungen an verschiedenen Auslandsvertretungen sowie in der Zentrale des Auswärtigen Amtes in Bonn.

Anfang der 1960er Jahre war er als Botschaftsrat an der Botschaft in Indien tätig. Während dieser Zeit kam es vor dem Schöffengericht Bonn 1961 gegen ihn zum sogenannten "kleinen Leihwagenprozess". Nachdem der damalige Botschafter in Indien, Wilhelm Melchers, in diesem Prozess aussagte, dass von Keiser seine Aufgaben – es handelte sich darum, Indien durch Wirtschaftshilfe vor dem Abgleiten ins kommunistische Fahrwasser zu retten – nur mit einem Wagen erfüllen können, wurde von Keiser freigesprochen.

1966 wurde er als Nachfolger von Richard Bottler zum Botschafter in Birma ernannt und übte dieses Amt bis zu seiner Ablösung durch Rolf Ramisch 1970 aus. Er selbst wurde 1970 Nachfolger von Heinz Hermann als Leiter der Handelsvertretung in Bulgarien. 1973 folgte ihm Fritz Menne in diesem Amt, der 1974 erster Botschafter der Bundesrepublik Deutschland in Bulgarien wurde.

Literatur
 Gothaisches Genealogisches Taschenbuch der Adeligen Haeuser, 1921, S.406

Einzelnachweise

Deutscher Botschafter in Myanmar
Träger des Bundesverdienstkreuzes 1. Klasse
Deutscher
Geboren 1908
Gestorben 1976
Mann

Rolf von Keiser


රැස්වෙහෙර හෙවත් සස්සේරුව කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ ඇහැටුවැව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාශයේ අංක 109 පොතානේගම ග්‍රාම නිලධාරි කොට්ඨාශයේ පිහිටා ඇත. මෙහි විහාර  සංකීර්ණයට හිමිවන්නේ විශේෂිත වු ස්ථානයකි. මෙම ස්ථානය බෞද්ධාගමික ස්ථානයක් බවට පත් වුයේ ලක්දිවට බුදුදහම හදුන්වාදීමත් සමඟ බව නිගමනය වේ. මෙම ස්ථානයේ ඵෙතිහාසික වැදගත් කමකින් යුතු ස්ථාන රාශියක් පවතී. එමෙන්ම මෙම ස්ථානයේ ඉතිහාසය බෙහෙවින් පැරැණි බව පුරාවිද්‍යාත්මක සාධකවලින් සනාථ වී ඇත. මෙම ස්ථානයේ ආරමිභකයා දෙවනපෑතිස් රජු බව විශ්වාස කෙරේ.

පිහිටීම
වයඹ පළාතේ  වන්නි හත්පත්තුවේ නැගෙනහිර හතළිස් පහ කෝරළයේ සුප්‍රසිද්ධ අවුකන ප්‍රතිමාවට තරමක් සමීපයෙන් පිහිටා ඇත.

රැස්වෙහර බුද්ධ ප්‍රතිමාව

මෙහි පිහිටි ස්වභාවික පර්වතයක නෙළා ඇති අඩි 40 පමණ උසින් යුත් හිටි ඉරියව්වෙන් නිරූපිත බුද්ධ ප්‍රතිමාව පැරැණි ලක්දිව මුර්ති ශිල්පියාගේ විශිෂ්ඨ නිර්මාණයකි. ඒකාංශ පාරුපණයත් දකුණු අත අභය මුද්‍රාවත් වම් අත කටක මුද්‍රාවත් නිරූපනය වෙන මෙම පිළිමය ස්වාභාවික පර්වතය ඇතුළතින් පිහිටන ආකාරයෙන් නෙළා ඇත. මේ හේතු කොට ගෙන කිසියම් ආරක්ෂාවක් පිළිමයට ලැබෙන බව පෙනේ.
අනුරපුර යුගයේ මැද භාගයට අයත් ලෙස පිළිගැනෙන මෙම බුදු පිළිමය ධාතුසේන රජු විසින් කරවන ලද්දක් බව ද ජනශ්‍රැතියේ කියවෙන අතර මෙම විහාර සංකීර්ණයට සැතපුම්  කිහිපයක් නුදුරින් පිහිටි ධාතුසේන රජු ගේ නිර්මාණයක් ලෙස පිළිගන්නා අවුකන පිළිමය හා සසඳන විට එක්තරා අසම්පුර්ණ ස්වභාවයක් මෙමගින් පෙන්නුම් කෙරේ. දැනට දක්නට ලැබෙන මෙම අසමිපුර්ණ ස්වභාවය නිසා මෙම පිළිමයේ නිර්මාණ කටයුතු කිසියමි හේතුවක් නිසා අතහැර දමන ලද බවත් විශ්වා‍ස  කෙරේ. අවුකන පිළිමය ගුරුවරයාගේ නිර්මාණයක් ලෙසත්, රැස්වෙහර පිළිමය ගෝලයාගේ නිර්මාණයක් ලෙසත් ජනශ්‍රැතියේ කියවේ.

කෙසේ වුවද මෙම බුදු පිළිමය පිළිබඳව අධ්‍යයනය කිරීමේදී දක්නට ලැබෙන්නේ නිර්මාණ කටයුතු අවසන් නොකර අතහැර දමන ලද්දක් නොවන බවයි. මෙහි අවසාන නිමාව හුණු බදාමයෙන් සිදුකර ඇති අතර  එය පසුකාලීනව කාලයත් සමඟ බදාම ගැලවී යාම හේතු කොට ගෙන මේ අසම්පුර්ණ ස්වරූපය විද්‍යමාන වේ.

පැරැණි ලෙන්
අනුරපුර යුගයේ මුල්ම කාලයට (ක්‍රි.ව. 2-1 සියවස්වලට) අයත් ලෙස  සැලකෙන කටාරම් කෙටු ලෙන් මෙහි දක්නට ඇත.  මේ කටාරමි වලට පහළින්  බ්‍රාහ්මීය  අක්ෂර වලින්  කොටන ලද කෙටි ලිපි තුළින්  ඒවා භික්ෂුණ් වහණ්සේලා උදෙසා නිර්මාණය කළ බව කියවේ.මේ ලෙන්  ලිපි අභිලේඛනාත්මක වශයෙනුත් අගය කළ හැකිය.

දුර්ලභ සඳකඩ පහණ
අනුරාධපුර යුගයේ මුල්ම කාලයට අයත් දුර්ලභ සඳකඩ පහණක්  ලැබී ඇත.සඳකඩ පහණ විකාශනයේ ආරමිභක අවස්ථාවක් පෙන්නුමි කරන මෙහි  නෙලුමි මල් හා සත්ව පෙළ  පමණක් දක්නට ලැබේ.

බෝධිය හා බෝධි ප්‍රාකාරය

මෙම විහාර සංකීර්ණයේ ලෙන් විහාරයට නුදුරින් පැරැණි බෝධියනක හා ශිලාමය ආකාරයක නටබුන් හමු වී ඇත. දෙවනපෑතිස් රජු විසින් දෙතිස් ඵලරූහ බෝධින් ගෙන් එක් නමක් මෙහි ස්ථාපිත කරවු බවටද විශ්වාසයක් පවතී.

ලෙන් විහාර

සිතුවමි
රැස්වෙහර විහාර සංකීර්ණයේ ඇති ලෙන් විහාර දෙකේ දක්නට ඇති සිතුවමි.මහනුවර යුගයට අයත් වේ.බිත්ති හා උඩුවියන්වල ඇති සිතුවමි මහනුවර චිත්‍ර ශෛලියට නෑකමි කියයි.මහනුවර සිතුවමිවල දක්නට ඇති පොදු ලක්ෂණ මේවායේද දක්නට ඇත.
සියලු සිතුවමි ශෛලිගත සම්ප්‍රදායට  අනුව සකස් කර ඇත.
ස්වභාවික ලක්ෂණ වලට වඩා කාල්පනික ලක්ෂණ ඇත.
පරිමාණ සංකල්පය නොසැලකීම.
සියලු සිතුවම් එකම තලයක සමීපස්ථව දක්වා ඇත.
පසුබිම දර්ශන නොදක්වා  පසුබිම රතු හෝ කළු වර්ණයෙන් දක්වා තිබීම.
බුද්ධි ගෝචර රීතියට වඩා අක්ෂි ගෝචර රීතියට මුල්තැන දීඇත.

මුර්ති
ලෙන් විහාර දෙකේ දක්නට ඇති මුර්ති නිර්මාණ අතර  බුදුන්ගේ සුවිසල් ඔත් පිළිමයක් හා සමාධි පිළිම රාශියක් දක්න‍ට ලැබේ.මේ සියලු බුද්ධ ප්‍රතිමා වල දක්නට ඇති ප්‍රතිමා විද්‍යාත්මක ලක්ෂණ  මහනුවර යුගයට අයත් වේ.

 විහාර
කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන
කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක

රැස්වෙහෙර


Bryghuspladsen er en plads i Indre By i København, der ligger mellem Vester Voldgade og Frederiksholms Kanal. Pladsen erstattede den tidligere Bryghusgade i 2017. Navnet kommer fra Kongens Bryghus, der lå ved gaden, indtil det brændte i 1960. Hvor det lå, opførtes bygningen BLOX i 2013-2018. Pladsen foran det er indrettet som et rekreativ område med træer og siddemøbler nær kanalen. Ved BLOX er der en legeplads udformet som en kunstig bakke med afsatser.

Historie og bygninger

Ved den nordvestlige side af pladsen ligger bygningskomplekset Fæstningens Materielgård, der oprindeligt blev benyttet til vedligeholdelsen af Københavns befæstning. Komplekset består af en række bygninger, der er opført mellem 1740 og 1925. Langs med Vester Voldgade med gavlen mod pladsen ligger der en gul bindingsværksbygning, der blev opført som pakhus, stald og vognport i 1748. Ved siden af langs med pladsen ligger der en toetages gul bygning, der blev opført som materialskur i 1768. I 1900-tallet blev det indrettet til kontorer, og i 1930'erne boede Københavns kommandant her. Hele komplekset tilhørte Forsvarets Bygningstjeneste indtil 2007, hvor det blev solgt til Realdania Byg.

Fæstningens Materielgård nåede oprindeligt helt ud til spidsen af kvarteret Frederiksholm. I 1767 brændte Christian 4.s Bryghus på den anden side af kanalen imidlertid. Det blev efterfølgende genopbygget men kun som pakhus. I stedet overlod staten grunden for enden af Frederiksholm til Bryggerlauget med henblik på opførelse af en nyt bryggeri, Kongens Bryghus, i 1768. Det skulle levere øl til både den kongelige husholdning og til flåden. Bryggeriet blev opført i 1768-1772 under ledelse af J.C. Conradi. I forbindelse med byggeriet blev materielgårdens bindingsværksbygning afkortet, og i mellem de to institutioner opstod Bryghusgade. Bryggeriet bestod oprindeligt af en fem etager høj hovedbygning og en tilsvarende stor sidefløj med kontorer og tjenesteboliger. Det blev yderligere udvidet i 1778 og 1827. Bryggeriet indgik i De forenede Bryggerier i 1891 og indstillede driften i 1923. Næsten hele komplekset brændte ved en pyromanbrand 2. oktober 1960, og efterfølgende blev resten revet ned.

Både før og efter bryggeriets brand blev det diskuteret, hvad der skulle ske på stedet. I 1941 afholdtes en arkitektkonkurrence med 74 forslag. Vinderne var Peter Bredsdorff og Poul Kjærgaard, der ville bygge et højhus for fiskeindustrien og et nyt fisketorv ved havnen. Andre forslag omfattede et Nordens Hus, et nyt Rigsarkiv og et hotel. Ingen af dem blev dog til noget. I 1967 afholdtes en ny arkitektkonkurrence for kontorbygninger til Centraladministrationen. Der kom 27 forslag med Ole og Edith Nørgaards som det vindende. Det blev dog heller ikke til noget, og det samme gjaldt for samme pars forslag fra 1973 om at anlægge en park. I stedet fik brandtomten lov til at ligge hen som en midlertidig parkeringsplads og legeplads gennem mange år.

Slutresultatet blev bygningen BLOX, der blev opført af Realdania efter tegninger af OMA (Office for Metropolitan Architecture) i 2013-2018. I forhold til bryggeriet blev det forskudt ud mod havnekanten, så det kom til at ligge henover Christians Brygge med en gennemkørsel for denne gade. Mellem BLOX og Bryghusgade blev der så etableret en plads. Mens byggeriet stod på, foreslog Realdania, at gaden skulle inddrages i pladsen, der samtidig skulle døbes Bryghuspladsen. Det fik tilslutning fra Københavns Kommunes Vejnavnenævnet, der indstillede det til Teknik- og Miljøudvalget. Udvalget godkendte det på sit møde 27. februar 2017 uden afstemning, og det nye navn trådte i kraft 1. marts 2017.

BLOX rummer en række forskellige funktioner. I kælderen er der et parkeringsanlæg og en offentlig passage fra Bryghuspladsen under Christians Brygge til havnekanten. Hos Dansk Arkitektur Center er der udstillinger og en café med tagterrasser. I Blox Eats er der foodhall og cafeteria. Fitness dk byder på træningsfaciliteter med udsigt til havnen. Og endelig er der indrettet 22 lejeboliger på mellem 120 og 200 m² med tagterrasser på fjerde og femte sal.

Mens byggeriet af BLOX stod på, var adgangen fra den sydvestlige side af Frederiksholms Kanal til Bryghusbroen for enden af kanalen spærret. Derfor opførte Realdania en midlertidig 30 m lang gangbro over kanalen ved den tidligere Bryghusgade i 2016. Ved opførelsen var det forventet, at broen skulle fjernes, når byggeriet af BLOX stod færdigt i 2018. Det blev imidlertid forsinket, så Trafik-, Bygge- Boligstyrelsen forlængede tilladelsen for broen frem til 1. maj 2019.

Litteratur
 København før og nu - og aldrig, bind 2 Gammelholm og Frederiksholm af Steffen Linvald. Forlaget Palle Fogtdal, 1987.

Eksterne henvisninger

 Bryghusgade på Indenforvoldene.dk. Besøgt 29. oktober 2018.

Noter

Gader i Indre By (København)
Torve og pladser i København

Bryghuspladsen


Piyanist, ya da orijinal ismiyle , Roman Polanski'nin 2002 yapımı uzun metrajlı dramatik ve biyografik savaş filmidir. Fransız–İngiliz–Alman–Polonyalı ortak yapımı olan film, gerçek bir hikâyeyi anlatmaktadır. 1930'lar Polonya'sının başarılı piyanist ve bestecilerinden biri olan Yahudi kökenli Władek Szpilman'ın, Varşova Ayaklanması'nın bastırılmasından hemen sonra Wehrmacht subayı Wilm Hosenfeld'ın önemli yardımları sayesinde nasıl hayatta kaldığını anlattığı Śmierć Miasta isimli otobiyografisine dayanmaktadır.

Piyanist, yazar Ronald Harwood tarafından uyarlandı ve uluslararası bir oyuncu kadrosuyla çekildi. Başrolü Adrien Brody (Szpilman için) ve Thomas Kretschmann (Hosenfeld için) üstlendi. Ardından 24 Mayıs 2002'deki 2002 Cannes Film Festivali'nde ön-gösterime sunuldu ve burada Altın Palmiye kazandı. Bununla birlikte aynı senenin Eylül'ünde geniş çapta vizyona girdi. Polanski'nin 2002'deki galasından sonra film, Amerika Birleşik Devletleri'nde çoğunlukla olumlu eleştiriler alırken, Fransa ve Polonya'da tartışmalara yol açacak bazı olumsuz eleştiriler aldı. Bazı eleştirmenler filmdeki akademik tarzı ve Holokost'un etkilerini göstermedeki kısıtlaması gerekçesiyle eleştirirken, diğerleri Holokost'a nesnel ve melodramatik olmayan yaklaşımı gerekçesiyle filmi övdü.

75'inci Akademi Ödülleri'nde En İyi Yönetmen (Polanski), En İyi Uyarlanmış Senaryo (Harwood) ve En İyi Aktör (Brody) dallarında ödüller kazanmış Piyanist, En İyi Film ödülü dahil olmak üzere toplam dört daldaysa aday gösterildi. 2016'da BBC'nin 21'inci Yüzyılın En İyi 100 Filmi listesine dahil edildi. Piyanist aynı zamanda ticari bir başarı da yakaladı ve 35 milyon dolarlık bir bütçeyle dünya çapında 120 milyon doların üzerinde hasılat elde etti. "Müzik tutkusuydu. Hayatta kalmak başyapıtıydı." () ise filmin sloganıydı.

Hikâye

Film, Eylül 1939'da 27 yaşındaki Władysław Szpilman'ın, Zielna Caddesi'ndeki Polonya Devlet Radyosu'nda Chopin'in Nocturne in C Sharp Minor eserini çalmasıyla başlar. Varşova'nın düşmesinden sonra Almanlar, Polonyalı-Yahudi popülasyonu için bir dizi kısıtlama kurallarını yürürlüğe koyar: Yahudilerin sahip olduğu nakit paraya el koyma, park, kafe gibi işletmelere giriş yasağı ve kaldırımlarda yürüme yasağı. Szpilman ailesi, diğerler Yahudi aileler gibi geçim kaynaklarından yoksun bırakılırlar. Beraberinde, değerli tabloları, gümüş ve altın içeren ürünleri, kaliteli mobilyaları ve en sonunda Szpilman'ın manevî hazinesi olan piyanosunu satarlar.

16 Kasım 1940'ta Varşovalı-Yahudiler, etrafı dikenli tellerle çevrili bir gettoya kapatılırlar. Nazilerin zulmü ve Yahudilerin acısı, günlük hayatın bir parçası olarak filme de uyarlanır. Szpilman, daha zengin Yahudilerin buluştuğu Capri kafede piyano çalmaya devam ederek geçimini sağlar. Temmuz 1942'de Almanlar, Yahudileri yavaş yavaş Varşova Gettosu'ndan sürmeye başlar. Treblinka İmha Kampı'na transfer edilmek üzere Umschlagplatz rampasında doğru ilerletilen Varşovalı-Yahudiler arasında Szpilman Ailesi de vardır. Władysław Szpilman, kendisini tanıyan ve ona kaçmanın yolunu gösteren tanıdık bir Yahudi polis tarafından son anda kalabalığın arasından çıkarılır ve Szpilman için yaklaşık 2 sene sürecek hayata tutunma mücadelesi başlamış olur.

Ailesini geri dönüşü olmayan bir şekilde kaybeden Szpilman, ıssız gettoda tek başına kalır. Orada daha fazla hayatta kalamayacağını anladıktan bir süre sonra Leh arkadaşları yardımına gelir ve Szpilman'ın, "Aryan" grubunun olduğu tarafa saklanmasına yardım ederler. Szpilman, Nisan 1943'te Varşova gettosundaki ayaklanmayı saklandığı dairenin penceresinden izler. Leh arkadaşları Gestapo tarafından tutuklandığında durumu kötüleşir ve gıda kaynakları kesilir. Polonyalı bir Yahudi aleyhtarı tarafından maskesi düşürülerek kaçmak ve spekülatörün dairesine sığınmak zorundadır.

Ağustos 1944'te Varşova Ayaklanması patlak verdiğinde, yeniden hayatı için mücadele etmek zorunda kalır. Alman ordusunun yerel karargâhının orada olduğundan habersiz, yıkık bir apartmanda sığınak bulur. Onu bir Alman Wehrmacht subayı olan Wilm Hosenfeld tesadüf eseri fark eder ve ayaküstü sorgular. Diğer çoğu subayın aksine Yahudilere karşı sempati beslemiş Hosenfeld, ona yardım etmeye kararlı olur. Szpilman bir piyanist olduğunu açıklar ve Yüzbaşı Hosenfeld'ın isteği üzerine evde bulunan bir piyanoyu çalmaya başlayarak marifetini sergiler (Chopin'in Balladesini çalar). Bir süre düzenli olarak Alman karargâhından gizlice getirdiği yiyecek ve içeceklerle Szpilman'ın ölmemesini sağlayan Yüzbaşı Hosenfeld, Kızıl Ordu'nun Varşova'ya girmesine kilometreler kala, Szpilman'a Alman karargâhının boşaltılacağını söyler. Hosenfeld, gitmeden önce kısa bir veda konuşması yapar ve kışın soğundan kendini muhafaza etmesi için kendi Wehrmacht askerî kürkünü Szpilman'a verir.

Varşova'nın, Kızıl Ordu tarafından ele geçirilmesinden sonra Szpilman, Polonya Devlet Radyosu için çalışmaya tekrar devam eder. Başka bir Yahudi arkadaşı tarafından Sovyet esareti aldında tutulan Hosenfeld'in haberini alır. Arkadaşı Szpilman'a, Hosenfeld'in kendisinden bahsettiği söyler ve birlikte o esir kampının önüne giderler. Kampa ulaştıklarında yalnızca boş bir alan görürler ve filmin ana akışı burada sonlanır.

Oyuncular
Piyanistte ikisi başrol olmak üzere, uluslararası bir oyuncu kadrosundan seçilmiş toplamda otuz üç oyuncu oynadı. Joseph Fiennes, Polanski'nin başrol için ilk tercihiydi ancak daha önceden başka bir tiyatro rolünü üstlendiği için Fiennes bu teklifi geri çevirdi. Szpilman rolü için Londra'daki seçmelere bin dört yüzden fazla aktör katıldı. Denemelerden memnun kalmayan Polanski, Paris'teki ilk buluşmalarında Szpilman rolü için ideal olarak gördüğü Adrien Brody'yi kadroya almak için ikna etti.

Yapım

1999'un yazında Polanski, avukatı Ian Burlingham aracılığıyla Władysław Szpilman'ın otobiyografisinin İngilizce çevirisini satın aldı. Szpilman'ın yaşadıklarının Polanski üzerinde derin bir anlamı vardı, çünkü Polanski de tıpkı Szpilman gibi Holokost'tan kurtulmuş bir Yahudi'ydi. Polanski, annesinin ölümünden sonra Kraków Gettosu'ndan kaçtı ve kampta zorunlu işçi olarak çalıştırılan babasıyla iletişimi koptu. İkinci Dünya Harbi'nin sonlanmasından sonra babasıyla tekrar bir araya geldiler.

6 Şubat 2001'de Almanya'nın Potsdam kentindeki Babelsberg Stüdyoları'nda filmin ilk çekimleri yapıldı. Babelsberg Stüdyoları'nın arka planında, Varşova Gettosu ve kentin çevresi savaş sırasındakine benzer şekilde oluşturuldu. Yıkık kenti oluşturmak için zaten yıkılacağından eski Sovyet Ordusu kışlaları kullanıldı. Kısa bir süre sonra çekim ekibi, Szpilman'ın Hosenfeld'la karşılaştığı bölümü kaydetmek için Potsdam'da eski bir villayı kiraladı. 2 Mart 2001'de çekimler, Almanya'nın Beelitz kentindeki terk edilmiş bir Sovyet askerî hastanesine devam etti. Alman askerlerinin bir Varşova hastanesini alev makinesiyle yıktığı sahneler burada çekildi.

Babelsberg Stüdyoları'ndaki çekimler 26 Mart'ta sona erdi ve çekim ekibi artık Almanya'dan çıkarak 29 Mart'ta Polonya'nın başkenti Varşova'ya taşındı. Eski yapıları ve tarihî yıkıntılarıyla dikkat çeken Varşova'nın Praga semti, İkinci Dünya Harbi sırasındaki Polonya'yı yeniden yaratmak için kullanıldı. Birçok Yahudi'nin imhâ kamplarına götürülmeyi beklediği Umschlagplatz sahnesi Varşova Ulusal Savunma Üniversitesi'nde çekildi.

Ödüller
 2002 – En İyi Erkek Oyuncu Akademi Ödülü
 2002 – En İyi Yönetmen Akademi Ödülü
 2002 – En İyi Uyarlama Senaryo Akademi Ödülü
 2002 – Cannes Film Festivali Büyük Ödülü
 2002 – BAFTA En İyi Film Ödülü
 2002 – BAFTA En İyi Yönetmen Ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar

2000'lerde savaş filmleri
2000'lerde biyografik dram filmleri
Almanya-Birleşik Krallık ortak yapımı filmler
Fransa-Almanya ortak yapımı filmler
Birleşik Krallık-Fransa ortak yapımı filmler
Polonya ortak yapımı filmler
Almanya biyografik filmleri
Almanya savaş filmleri
Birleşik Krallık biyografik dram filmleri
Birleşik Krallık dramatik savaş filmleri
Fransa biyografik filmleri
Polonya biyografik filmleri
Almanya dramatik filmleri
Polonya dramatik filmleri
Polonya savaş filmleri
Fransa dramatik filmleri
Fransa biyografik dram filmleri
Fransa savaş filmleri
II. Dünya Savaşı ile ilgili Fransa filmleri
Yahudi filmleri
Holokost filmleri
Nasyonal sosyalizm ile ilgili filmler
Roman Polanski'nin yönettiği filmler
Altın Palmiye Ödülü kazanan filmler
II. Dünya Savaşı'nda Polonya
StudioCanal filmleri
Władysław Szpilman
Wojciech Kilar'ın müziğini yaptığı filmler
Babelsberg Stüdyoları filmleri
BAFTA En İyi Film Ödülü kazananlar
En İyi Film César Ödülü sahipleri
Biyografik kitaplardan uyarlanan filmler
Konusu Varşova'da geçen filmler
1939'da geçen filmler
1940'ta geçen filmler
1942'de geçen filmler
1943'te geçen filmler
1944'te geçen filmler
1945'te geçen filmler
Konusu Polonya'da geçen filmler
Polonya'da çekilmiş filmler
Polonya'nın Yahudi tarihi
Naziler ile ilgili filmler
Lehçe filmler
Müzik ve müzisyenler ile ilgili filmler
Alain Sarde'ın yapımcısı olduğu filmler
Roman Polanski'nin senaryosunu yazdığı filmler
Gerçek olaylara dayanan dramatik filmler
Gerçek olaylara dayanan II. Dünya Savaşı filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
2000'lerde Fransızca filmler
2002 çıkışlı dramatik filmler
2000'lerde Almanca filmler
2000'lerde Rusça filmler
David di Donatello Yabancı Dilde En İyi Film Ödülü sahipleri

Piyanist (film, 2002)


Olaylar

Doğumlar
 I. Lothar, Bavyera kralı (ö. 855)
 Babek Hürremi, Fars kökenli komutan (ö. 838)
 Æthelwulf, Wessex kralı (ö. 858)

Ölümler
 20 Mayıs - Karı Çor Tigin, Uygur Kağanlığı döneminde yaşamış tigin (d. 775)
 25 Aralık - I. Hadrianus, Katolik din adamı, papa
 tarihi bilinmeyen
 Mâlik bin Enes, Maliki mezhebinin kurucusu (d. 712)
 Ur Çor Kağan, Uygur-Türk kağanı

795


Robert "King" Moody (født 6. december 1929, død 7. februar 2001) var en amerikansk skuespiller og komiker.

Kilder

Eksterne henvisninger

Personer fra New York City
Skuespillere fra New York

King Moody


Monsta X (Hangul: 몬스타엑스) er et sydkoreansk band under Starship Entertainment. Monsta X blev dannet via showet NO.MERCY i 2015. Monsta X bestod af 7 medlemmer: Shownu, Wonho, Minhyuk, Kihyun, Hyungwon, Jooheon og I.M. De havde deres debut den 14. maj 2015 med sangen Trespass.

I marts 2017 udgav gruppen deres første studiealbum og den sidste del af "The Clan"-serien The Clan pt. 2.5: The Final Chapter, Serien består af deres tredje og fjerde EP, The Clan Pt. 1 Lost og The Clan Pt. 2 Guilty, som begge kom ud i 2016. I maj 2017 underskrev Monsta X kontrakt med Mercury Tokyo og debuterede med singlen "Hero" i Japan.

Historie

2014–2015: Debut med Trespass og comeback med Rush
Monsta X havde deres debut med sangen Trespass den 14. maj 2015, kort tid efter finalen på showet NO.MERCY. Der blev dannet en web serie kaldet Deokspatch som kan ses på Youtube, som kørte i 2 sæsoner. Den 1. september 2015 blev sangen "Rush" udgivet, samt en musikvideo for deres andet mini album med samme titel.

Monsta X optrådte deres sange Trespass og Rush til Mnet Asian Music Awards i 2015 på den røde løber, og modtog prisen "Next Generation Asian Artist".

2016: The Clan pt.1 LOST og The Clan pt.2 GUILTY
Den 17. maj 2016 blev musikvideoen for sangen "All In" udgivet for deres tredje mini album The Clan pt.1< LOST>. Deres album var #5 på Billboards' World Albums Chart og havde pladsen i 2 uger. Musikvideoen for All In fik en million visninger på Youtube på 24 timer, og toppede Hanteo Chart i Korea, samt USA og Japans iTunes K-pop kategori med deres album The Clan pt.1< LOST>, som var et tegn på stigende popularitet. Deres første koncert Monsta X The First Live "X-Clan Origins" som blev holdt den 6. og 7. juni 2016, udsolgte billetterne på under 5 minutter. Den 7. august 2016 blev musikvideoen for sangen "Stuck" fra The Clan pt.1< LOST> udgivet, som en gave til deres fans, Monbebe.

Den 4. oktober blev musikvideoen for sangen "Fighter" udgivet, for deres fjerde mini album The Clan pt.2 <GUILTY>. Dette album er det andet album i The Clan trilogien.

2017: The Clan Pt. 2.5: The Final Chapter, Japansk debut og Shine Forever
Monsta X deltog i KCON 2017 i Mexico den 18. marts og i Japan den 25. maj.

Den 21. marts 2017 udgav Monsta X deres første album The Clan pt.2.5 "THE FINAL CHAPTER" samt en musikvideo for deres single Beautiful. Dette album er afslutningen på trilogien The Clan series. Deres sang "Beautiful" tog 1. pladsen på Billboards World Albums Chart.

Den 14. april udgav Monsta X den japanske version og musikvideo af sangen "Hero" som er på deres andet mini album Rush. Der blev også udgivet en japansk version af "Stuck", dog ingen musikvideo. Udover det havde de et møde med deres fans i Osaka, Japan.

Den 2. juni blev det annonceret af Starship Entertainment at Monsta X ville udgive endnu et album kaldet Shine Forever: The 1st Album Repackage, som inkluderer alle sangene fra The Clan pt.2.5 "THE FINAL CHAPTER"  samt to nye sange - "Shine Forever" og "Gravity". Albummet og musikvideoen for "Shine Forever" blev udgivet den 19. juni, kun en dag efter deres to koncerter i Seoul den 17. og 18. juni i Olympic Hall, "Beautiful in Seoul", som er de to første stops til deres første verdensturne. Kort efter blev der udgivet flere datoer for deres turne, blandt andet koncerter i USA og Europa (Paris, Berlin og Moskva).

Monsta X vil have deres japanske comeback i August, med en japansk version af "Beautiful" og "Ready or not".

Medlemmere
 Shownu (Hangul: 셔누) blev født Son Hyunwoo (Hangul: 손현우) den 18. juni 1992 i Chang-dong, Seoul, Sydkorea. Hans rolle i gruppen er lederen, vokalist og danser.
 Wonho (Hangul: 원호) også kendt som Shin Hoseok (Hangul: 신호석), men født som Lee Hoseok (Hangul: 이호석) den 1. marts 1993 i Anyang, Gyeonggi-do, Sydkorea. Han er vokalist og danser.
 Minhyuk (Hangul: 민혁), blev født Lee Minhyuk (Hangul: 이민혁), den 3. november 1993 i Gwangju, Sydkorea. Han er vokalist.
 Kihyun (Hangul: 기현) blev født Yoo Kihyun (Hangul: 유기현) den 22. november 1993 i Goyang, Gyeonggi-do,Sydkorea. Han er en vokalist.
 Hyungwon (Hangul: 형원) blev født Chae Hyungwon (Hangul: 채형원) den 15. januar 1994 i Gwangju, Sydkorea. Han er en vokalist.
 Jooheon (Hangul: 주헌) blev født Lee Jooheon (Hangul: 이주헌) den 6. oktober 1994 i Daegu, Sydkorea. Han er rapper og vokalist.
 I.M (Hangul: 아이엠) er hans kunsternavn, men er født Im Changkyun (Hangul: 임창균) i Gwangju, Sydkorea. Han er rapper og vokalist.

Reference

Kildehenvisning
Boybands
Musikgrupper fra Sydkorea
Musikgrupper fra 2015

Monsta X


The Sitones were a Germanic people living somewhere in Northern Europe in the first century CE. They are mentioned only by Cornelius Tacitus in 97 CE in Germania. Tacitus considered them similar to Suiones (ancestors of modern Swedes) apart from one descriptor, namely that women were the ruling sex.

Upon the Suiones, border the people Sitones; and, agreeing with them in all other things, differ from them in one, that here the sovereignty is exercised by a woman. So notoriously do they degenerate not only from a state of liberty, but even below a state of bondage.

Speculations on the Sitones' background are numerous. According to one theory, the name is a partial misunderstanding of Sigtuna, one of the central locations in the Swedish kingdom, which much later had a Latin spelling Situne.

Another view is that the "queen" of the Sitones derives by linguistic confusion with an Old Norse word for "woman" from the name of the Kvens or Quains.

According to medievalist Kemp Malone (1925), Tacitus' characterization of both the Suiones and the Sitones is "a work of art, not a piece of historical research", with the Sitones' submission to a woman as the logical culminating degeneracy after the Suiones' total submission to their king and surrendering of their weapons to a slave.

See also
 List of Germanic tribes

References

Early Germanic peoples
North Germanic peoples
Prehistory of Sweden
Scandinavia

Sitones


An Chionochloa crassiuscula in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Thomas Kirk, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Victor Dmitrievich Zotov. An Chionochloa crassiuscula in nahilalakip ha genus nga Chionochloa, ngan familia nga Poaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. c. directa
 C. c. torta

Mga kasarigan

Chionochloa

Chionochloa crassiuscula


Raghav Sachar (nacido el 24 de julio de 1981) es un cantante indio, su padre es, R. K. Sachar, y su madre, Usha Sachar. Es el más joven de tres hermanos. Empezó a tocar su primer instrumento, a temprana edad. Cuenta que cada año desde entonces, sus padres le han dotado toda clase de instrumentos musicales. Pertenecientes a una familia amantes de la música, Raghav se interesó por la música desde muy temprana edad. Ganó su primer premio nominado como el mejor baterista tras haberse organizado en un concurso de Pepsi, esto en Cornucopia en Nueva Delhi en 1994, además de ser considerado como uno de los mejores tecladistas tras participar en el Festival de BITS Pilani. También formó parte de una banda musical llamada, Canzona, con algunos amigos antes de proceder al Conservatorio de Música de Monash, en Melbourne, Australia en 2000,  para especializarse en música.

Discografía

Banda sonora de películas

Enlaces externos
 "Ragav new movie One Two Three"
 "Home page"

Cantantes masculinos de India

Raghav Sachar


Et kogekar er traditionelt set en stor gryde af metal, som bruges til madlavning eller kogning over åben ild eller anden varmekilde. Formen er en halvkugle med en stor åbning, hvorpå et låg kan placeres.

Symbolik og mytologi
Kedler er i vid udstrækning faldet ud af brug i industrilande som kogegrej. Mens kedler stadig bruges til praktiske formål, kan brugen af kedler også forbindes med hekseri. I irsk mythologi siges en kedel at være beholderen hvor leprechauns holder deres guld og skat.

Galleri

Eksterne henvisninger

Gryder
Væskebeholdere

Kogekar


An Epiblastus ornithidioides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Epiblastus ornithidioides in nahilalakip ha genus nga Epiblastus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epiblastus

Epiblastus ornithidioides