Lynn Fontanne (udtales: fɒn:tæn født 6. december 1887, død 30. juli 1983) var en britiskfødt amerikansk teater- og filmskuespiller, hvis karriere strakte sig over mere end 40 år og primært forløb i USA.

Hun samarbejdede med sin mand Alfred Lunt, og parret Lunt og Fontanne fik en særlig Tony Awards i 1970. De begge vandt Emmy Awards i 1965, og Broadways Lunt-Fontanne Theatre blev navngivet efter dem. Fontanne betragtes som en af det amerikanske teaters førende skuespillerinder fra det 20. århundrede.

Opvækst
Hun blev født Lillie Louise Fontanne i Woodford, London, og var af fransk og irsk afstamning med forældrene Jules Fontanne og Frances Ellen Thornley. Hun havde to søstre, hvoraf den ene boede i England, mens den anden flyttede til New Zealand.

Karriere
Fontanne blev prist for at spille titelrollen i George S. Kaufman-Marc Connelly-farcen, Dulcy, i 1921. Dorothy Parker genkaldte sig hendes optræden på versform:
 Dulcy, take our gratitude,
 All your words are gold ones.
 Mistress of the platitude,
 Queen of all the old ones.
 You, at last, are something new
 'Neath the theatre's dome. I'd
 Mention to the cosmos, you
 Swing a wicked bromide. ...

Fontanne blev snart en stjerne, der havde succes som skuespiller inden for det intelligente komiske fag, hvor hun udmærkede sig i vittige roller skrevet til hende af dramatikere som Noël Coward, S.N. Behrman og Robert Sherwood. En af sine største kritikersucceser opnåede hun dog som Nina Leeds, den desperate heltinde i Eugene O'Neills kontroversielle ni-akts drama Sælsomt mellemspil. Fra slutningen af 1920'erne spillede Fontanne udelukkende i stykker, hvor hendes mand også medvirkede. Blandt deres største teatertriumfer var Design for Living, The Shaming Taming, Idiot's Delight, There Shall Be No Night og Quadrille. Design for Living, som Coward skrev udtrykkeligt for sig selv og Lunts, var så vovet med sit tema om biseksualitet og en ménage à trois, at Coward lod stykket få premiere i New York, idet han vidste, at det ikke ville overleve censuren i London. Duoen spillede stykket frem til 1958. Fontanne blev nomineret til en Tony Award for en af sine sidste sceneroller i The Visit.

Fontanne og Lunt arbejdede sammen i 27 teaterproduktioner. Om hendes spillestil sammen med Lunt udtalte den britiske radiomand Arthur Marshall efter at have set hende i Caprice St James's Theatre i 1929: "I tidens skuespil ventede skuespillerne på at tale, indtil andre var færdige, Lunt-parret vendte op og ned på det. De udelod replikker, de "trådte" på hinandens ord, de plaprede, de talte på samme tid. De talte faktisk, som folk gør i det normale liv."

Fontanne indspillede kun fire film, men blev alligevel nomineret til Oscar for bedste kvindelige hovedrolle i 1931 for The Guardsman, hvor oscaren dog gik til Helen Hayes. Hun optrådte også i stumfilmene Second Youth (1924) og I Sing Sings Skygge (1925). Hun og manden Alfred medvirkede også i Hollywood Canteen (1944), hvor de havde cameos som sig selv. Lunt-parret medvirkede i fire tv-produktioner i 1950'erne og 1960'erne, hvor både Lunt og Fontanne vandt Emmy Awards i 1965 for The Magnificent Yankee, og blev dermed det første ægtepar, der vandt prisen for at spille et ægtepar. Fontanne var fortæller i tv-produktionen fra 1960 af Peter Pan med Mary Martin og modtog en anden Emmy-nominering for at spille storhertuginde Marie i Hallmark Hall of Fame-udsendelsen af Anastasia i 1967, to af de få produktioner, hvor hun optrådte uden sin mand. Lunt-parret medvirkede desuden i flere radiospil i 1940'erne, især i Theatre Guild-programmet. Mange af disse udsendelser findes stadig.

Den 5. maj 1958 blev det tidligere Globe Theatre, der oprindeligt åbnet i 1910 og senere omdannet til biograf efter Wall Street-krakket i 1929, genåbnet efter en omfattende renovering og omdøbt til Lunt-Fontanne Theatre. På åbningsdagen for deres nye teater spillede Lunt-parret The Visit, af Dürrenmatt. Efter 189 forestillinger blev The Visit deres sidste optræden på Broadway.

Tyve år senere, den 5. maj 1978, blev Lynn Fontanne, nu 90 år gammel, æret på Lunt-Fontanne Theatre ved en genopførelse af Hello Dolly! af stykkets stjerne Carol Channing. Som et minde om aftenen blev der optaget en video, "En aften med Lynn Fontanne", som senere blev offentliggjort online, af Martha Rofheart, en tidligere protegé af Fontanne.

I 1964 blev Lunt og Fontanne tildelt Presidential Medal of Freedom af Lyndon B. Johnson.

I lighed med Lunt var Fontanne optaget i American Theatre Hall of Fame. Fontanne var også et Kennedy Center honoree i 1980.

Nogle af hendes kostumer er udstillet i Milwaukee, Wisconsin, på Mount Mary Universitys (tidligere kendt som Mount Mary College) historiske kostumesamling.

Privatliv

Fontanne blev gift med Alfred Lunt i 1922. Ægteskabet var barnløst. Parret boede i mange år på "Ten Chimneys" i Genesee Depot, Wisconsin. De var gift i 55 år og var uadskillelige både på og uden for scenen.

Fontanne gjorde meget for at undgå at afsløre sin sande alder. Hendes mand døde efter sigende i den tro, at hun var fem år yngre end han (som hun havde fortalt ham). Hun var faktisk fem år ældre, men fortsatte med at benægte, længe efter Lunts død, at hun var født i 1887.

Udtale af sit efternavn
Engang hvor hun blev spurgt ind til, hvordan hun udtalte sit efternavn, fortalte hun Literary Digest, at hun foretrak den franske måde, men "Hvis det franske er for vanskeligt for amerikanere, skal begge stavelser have samme tryk, og a skal være relativt kraftigt": fon-tahn.

Udvalgte Broadway-optrædener

 Mr Preedy and the Countess (1910)
 Happiness (1917)
 Dulcy (1921)
 The Guardsman (1924)
 Arms and the Man (1925)
 Pygmalion (1926)
 Brødrene Karamzov (The Brothers Karamazov, 1927)
 Sælsomt mellemspil (Strange Interlude, 1928)
 Elizabeth the Queen (1930)
 Meteor (1930)
 Design for Living (1933)
 Trold kan tæmmes (The Taming of the Shrew, 1935)
 Idiot's Delight (1936)
 Amphitryon 38 (1937)
 The Seagull (1938)
 There Shall Be No Night (1940)
 Candle in the Wind (1941)
 The Pirate (1942)
 O Mistress Mine (1946)
 I Know My Love (1949)
 Quadrille (1954)
 The Great Sebastians (1956)
 The Visit (1958)

Radiospil
 The Guardsman, 30. september 1945 - Alfred Lunt, Lynn Fontanne
 Elizabeth the Queen, 2. december 1945 - Lunt, Fontanne
 Strange Interlude, (Del 1) 31. marts 46 - Fontanne, Walter Abel, Alfred Shirley (formentlig gået tabt)
 Strange Interlude (Del 2), 7. april 1946 - Fontanne, Abel, Shirley
 Call it a Day, 2. june 1946 - Lunt, Fontanne
 The Great Adventure 5. januar 1947 - Lunt, Fontanne
 O' Mistress Mine, 9. januar 1949 - Lunt, Fontanne (formentlig gået tabt)
 The Great Adventure (anden optræden), 20. november 1949 - Lunt, Fontanne (formentlig gået tabt)
 There Shall Be No Night, 24. september 1950 - Lunt, Fontanne (formentlig gået tabt)
 Pygmalion, 21. oktober 1951 - Lunt, Fontanne
 The Old Lady Shows Her Medals, 3. februar 1952 - Fontanne (formentlig gået tabt)

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra London
Modtagere af Presidential Medal of Freedom
Amerikanere i 1800-tallet
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Lynn Fontanne


The Drowned and the Saved () is a book of essays by Italian-Jewish author and Holocaust survivor Primo Levi on life and death in the Nazi extermination camps, drawing on his personal experience as a survivor of Auschwitz (Monowitz).
The author's last work, written in 1986, a year before his death, The Drowned and the Saved is an attempt at an analytical approach, in contrast to his earlier books If This Is a Man (1947) and The Truce (1963), which are autobiographical.

Contents
Preface
 The Memory of the Offense
 The Gray Zone
 Shame
 Communicating
 Useless Violence
 The Intellectual in Auschwitz
 Stereotypes
Letters from Germans
Conclusion

Miscellaneous
The title of one essay (The Grey Zone) was used as title for the film The Grey Zone (2001), which is based on a book by Miklós Nyiszli.

See also
 Social Darwinism

References

External links

 The Holocaust in popular culture

1986 non-fiction books
Personal accounts of the Holocaust
Essay collections by Primo Levi
Giulio Einaudi Editore books

The Drowned and the Saved


20242 Sagot este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
20242 Sagot este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Bédoin de Pierre Antonini (astronom). El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 4,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 20001-21000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

20242 Sagot


Kuwabara ist der Familienname folgender Personen:

 Hiroyoshi Kuwabara (* 1971), japanischer Fußballspieler
 Kineo Kuwabara (1913–2007), japanischer Fotograf
 Kota Kuwabara (* 2004), japanischer Fußballspieler
 Ryan Kuwabara (* 1972), kanadisch-japanischer Eishockeyspieler
 Setsuko Kuwabara (* 1947),  japanische Kunsthistorikerin
 Shusaku Kuwabara bzw. Hon'inbō Shūsaku (1829–1862), japanischer Go-Spieler
 Kuwabara Takeo (1904–1988), japanischer Literaturwissenschaftler und Übersetzer

Kuwabara


Erik Munk, mort en 1594, est un officier militaire danois qui a été anobli et a reçu plusieurs fiefs en Norvège pour ses réalisations militaires.

Il est le père du navigateur et explorateur Jens Munk.

Biographie

L'année et le lieu de naissance d'Erik Munk restent inconnus, mais son père était Niels Munk, apparemment membre d'une ancienne famille noble de Halland dont le titre avait été perdu en raison de ses divers mariages. Peu de choses sont connues sur sa jeunesse, mais il a participé à la première guerre de religion française en 1562 et a ensuite été affecté à la forteresse de Vardøhus en Norvège.

Lors de la guerre nordique de Sept Ans, il dirige les expéditions de sauvetages de Trondheim et Akershus. Après la guerre, en récompense, il reçoit plusieurs fiefs en Norvège, et le 11 août 1580, il est anobli. Cependant, il se peut qu'il ne s'agisse que d'une confirmation d'un statut existant.

Son règne brutal sur ses terres le conduit à plusieurs procès contre lui et en 1586, il est déposé et emprisonné au château de Dragsholm, près de Kalundborg. Après avoir écrit en vain plusieurs lettres de défense au roi, il se suicide en 1594.

Notes et références

Liens externes

Militaire danois
Décès en 1594
Personnalité s'étant suicidée en prison
Suicide au Danemark
Militaire suicidé

Erik Munk


Ludvig Öhman (født 4. oktober 1991) er en svensk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Sverige

Ludvig Öhman


Ljekoviti pasji jezik (pravi pasji jezik, lat. Cynoglossum officinale) biljka je iz porodice Boraginaceae. Raste u Europi i Sjevernoj Americi (kao introducirana biljka). Raste po vlažnim mjestima. Koristi se kao ljekovita biljka.

Opis
Biljka je godišnja ili dvogodišnja,crveno purpurnih cvjetova. Naraste do 1 m visine. Listovi kopljasti, dlakavi, naročito donja strana. Svi dijelovi biljke imaju neugodan miris. Biljka je otrovna, sadrži pirolizidinske alkaloide!

Sastav
Korijen sadrži oko 0.4  % alkaloida (cinoglosin, cinoglosein, konsolididin glukaloikaloida, heliosupin). U korijenu još su nađeni kumarin, Tanini, alantoin, holin, inulin, cinaminska i fumarna kiseline, bojilo alkanin.

Folklor
Ime biljke dolazi od grubih listova.

Primjena
U narodnoj medicini korijenje i lišće služe kao analgetici, ekspektorans za kašalj, grčeve; kao omekšivač u obliku losiona za furunkulozu, opekline, ugriz zmije.
Sok i korijenje se koriste kao insekticid i za kontrolu glodavaca.

Dodatna literatura
Putirskij ,I.N.,Prohorov,V.N. Universalnaja enciklopedija lekarstvenih rastenij,Moskva 2000.

Vanjske poveznice

Izvori

Cynoglosseae
Otrovne biljke

Ljekoviti pasji jezik


جيمسرج (GameSurge) هي شبكة آي.آر.سي مكتظة، ترتبيها هو السادس عالميا من حيث عدد المستخدمين اليومي. تختص هذه الشبكة بشكل أساسي في قنوات الألعاب.

التاريخ
تأسست الشبكة في سنة 2004.

الخدمات
 Chanserv: بوت خدمات الأعضاء والقنوات من إنشاء وإيقاف.
 SpamServ: يوفر هذا البوت حماية من الرسائل المزعجة.
 AuthServ: يسمح هذا الخيار بإنشاء تصنيفات ومجموعات معينة للمستخدمين.
 HelpServ: لمساعدة الأعضاء وأيضا يوجد قناة #support المخصصة لهذا الغرض.
 HostServ.

مراجع

وصلات خارجية
 موقع جيمسرج الرسمي.

شبكات آي آر سي

جيمسرج


Os protestos contra os confinamentos da COVID-19 na China em 2022 (também conhecido como Revolução do Papel Branco, Movimento do Papel Branco ou Revolução A4) são uma série de protestos contra os confinamentos da COVID-19 que começaram na China continental em novembro de 2022. Os protestos, começaram em resposta às medidas tomadas pelo governo chinês para impedir a propagação da COVID-19 no país, incluindo a implementação de uma política da zero-COVID. O descontentamento com a política cresceu desde o início da pandemia, que confinou muitas pessoas em suas casas sem trabalho, impossibilitando-as de comprar as necessidades diárias e sujeitando-as a duras restrições.

Enquanto os protestos de pequena escala começaram no início de novembro, a agitação civil generalizada eclodiu após um incêndio mortal em Ürümqi que matou dez pessoas, que estavam três meses em um confinamento em Xinjiang. Os manifestantes exigiram o fim da política da zero-COVID do governo e os confinamentos contínuos que muitas vezes são impostos repentinamente e sem aviso prévio.

Antecedentes

Confinamentos da COVID-19 na China
Desde o início da pandemia de COVID-19 na China continental, o governo chinês fez uso extensivo de confinamentos para controlar surtos de COVID-19, em um esforço para implementar uma política da zero-COVID. Esses confinamentos começaram com o confinamento de Wuhan em janeiro de 2020 e logo se espalharam para outras cidades e municípios, incluindo Xangai e Xinjiang. À medida que esses confinamentos se tornaram mais generalizados, eles se tornaram mais longos e cada vez mais perturbadores, precipitando crescente preocupação e dissensão. Em abril de 2022, o governo chinês impôs um confinamento em Xangai, gerando indignação em sites de redes sociais, como Sina Weibo e WeChat; os cidadãos ficaram descontentes com os efeitos econômicos do confinamento, como escassez de alimentos e incapacidade de trabalhar. Esse descontentamento foi exacerbado por relatos de más condições em hospitais improvisados e aplicação severa de quarentenas. Essas queixas eram difíceis de suprimir, apesar da censura estrita das redes sociais na China.

A disseminação de subvariantes mais infecciosas da variante Ómicron intensificou essas queixas. À medida que essas subvariantes se espalharam, a confiança do público foi corroída na política da zero-COVID do governo chinês, indicando que as estratégias de confinamento se tornaram ineficazes e insustentáveis para a economia chinesa. Concessões e vacilações geraram mais falta de confiança e apoio à política; em 11 de novembro, o governo chinês anunciou diretrizes novas e detalhadas sobre medidas contra a COVID-19 em uma tentativa de facilitar a política da zero-COVID. A aplicação dos governos locais variou amplamente: Shijiazhuang suspendeu temporariamente a maioria das restrições após o anúncio, enquanto outras cidades continuaram com restrições estritas, temendo as consequências de diminuir os confinamentos. Após o lançamento das novas diretrizes, ocorreu um surto de COVID-19 em várias regiões da China.

Movimentos democráticos na China
Vários movimentos políticos pela democracia surgiram em oposição ao regime de partido único do Partido Comunista da China (PCC). O crescente descontentamento com a resposta do governo chinês à COVID-19 precipitou discussões sobre liberdade e democracia na China e alguns apelos pela renúncia de Xi Jinping, que foi aprovado para um terceiro mandato sem precedentes como Secretário-Geral do PCC (Líder Supremo da China) semanas antes do início da ampla crise de protestos.

Prelúdio
Em 13 de outubro de 2022, na véspera do 20.º Congresso Nacional do Partido Comunista da China, um homem pendurou duas faixas anti-confinamento e pró-democracia no parapeito da Ponte Sitong, em Pequim. Os cartazes foram rapidamente removidos pela polícia local e as menções a eles foram censuradas na internet chinesa. No entanto, a notícia já era difundida entre o público chinês. Foi a primeira vez que muitos estudantes chineses no exterior tomaram medidas políticas para mostrar solidariedade, apesar do medo de serem expostos.

Em vez dos habituais protestos contra as injustiças materiais do passado, o incidente inspirou os principais objetivos dos próximos protestos. Os slogans dos cartazes inspiraram as pessoas que protestavam em todo o país a repetir suas palavras no dia 26 de novembro.

Protestos iniciais: reivindicações dos trabalhadores

Cantão
Quando os confinamentos retornaram a Cantão a partir de 5 de novembro de 2022, os residentes do distrito de Haizhu marcharam nas ruas à noite, rompendo barreiras de metal e exigindo o fim do confinamento. O distrito de Haizhu é o lar de muitos trabalhadores migrantes de fora da província, que não conseguiram encontrar trabalho e obter renda sustentável durante os confinamentos. Em vídeos divulgados online, os moradores também criticaram as filas de uma hora para os testes de COVID-19, a incapacidade de comprar produtos frescos e acessíveis e a falta de apoio do governo local.

Zhengzhou
Desde o final de outubro, a megafábrica da Foxconn em Zhengzhou, China Central, que produzia o iPhone para a Apple, impedia os trabalhadores de deixar a fábrica como parte de uma política nacional que exigia zero-COVID, ao mesmo tempo em que tentava manter as fábricas abertas e a economia funcionando. No entanto, os trabalhadores conseguiram escalar através de barreiras e fugir de casa, ameaçando a operação contínua da fábrica. No início de novembro, espalharam-se vídeos de trabalhadores saindo da cidade a pé para voltar para casa, desafiando as medidas de confinamento. Em resposta, em meados de novembro, os governos locais de todo o país instaram veteranos e funcionários públicos aposentados a se inscreverem como mão de obra substituta, prometendo bônus. A mídia estatal afirma que mais de  pessoas se inscreveram até 18 de novembro.

Na noite de 22 para 23 de novembro, os trabalhadores de uma fábrica da Foxconn entraram em confronto com as forças de segurança e a polícia por causa de salários baixos e restrições aleatórias da COVID-19. Os trabalhadores articularam suas demandas em vídeos espalhados pelas redes sociais chinesas, alegando que a Foxconn não havia fornecido bônus e pacotes salariais prometidos. De acordo com um trabalhador, os novos recrutas foram informados pela Foxconn que receberiam os bônus em março e maio de 2023, muito depois do Ano-Novo Lunar Chinês, quando o dinheiro era mais necessário. Os manifestantes também acusaram a Foxconn de negligenciar a separação dos trabalhadores que deram positivo dos outros, ao mesmo tempo em que os impedia de deixar o campus da fábrica por causa das medidas de quarentena. Agentes da lei foram filmados espancando trabalhadores com cassetetes e barras de metal, enquanto trabalhadores jogavam objetos para trás e capotavam veículos policiais. Na noite de quarta-feira, 23 de novembro, em resposta ao protesto, a Foxconn ofereceu  yuans (aproximadamente  dólares) e uma carona para casa aos trabalhadores que concordassem em deixar seus empregos e deixar a fábrica.

Xunquim
Em Xunquim, um homem foi filmado fazendo um discurso em seu complexo residencial em 24 de novembro, proclamando em voz alta em chinês "Dê-me liberdade ou dê-me a morte!" para os gritos e aplausos da multidão. Quando a polícia tentou prendê-lo, a multidão lutou contra a polícia e o puxou, embora ele ainda estivesse detido. O homem foi apelidado de "irmão super-homem de Xunquim" (重庆超人哥) nas redes sociais. Citações dele no vídeo circularam amplamente apesar da censura, como "só existe uma doença no mundo e isso é ser pobre e não ter liberdade [...] agora temos os dois", referindo-se tanto ao confinamento como aos altos preços dos alimentos.

Escalada dos protestos: incêndio em Ürümqi e reação

Em 24 de novembro, um incêndio em um prédio em Ürümqi matou 10 pessoas e feriu 9 em uma área residencial sob confinamento. A região de Xinjiang já estava em confinamento estrito há três meses naquele momento. Durante esse período, vídeos e imagens que circularam nas redes sociais chinesas mostraram que as pessoas não conseguiam comprar produtos de primeira necessidade, como alimentos e remédios. As pessoas acusaram as medidas de confinamento em torno do prédio em chamas por impedir que os bombeiros chegassem ao prédio a tempo, enquanto outros expressaram raiva pela resposta do governo, que parecia culpar as vítimas daqueles que conseguiram escapar do incêndio. Muitos dos mortos eram uigures, com cinco vivendo na mesma casa.

Em 25 de novembro, um protesto começou no 104.º Regimento do Corpo de Produção e Construção de Xinjiang, dominante da etnia Han, quando os moradores foram às ruas em resposta direta a uma surra pública cometida pelo pessoal de controle de doenças. Uma onda de protestos logo começou em toda a cidade, exigindo o fim das duras medidas de confinamento, com uma multidão do lado de fora do prédio do governo da cidade. O Secretário-Geral foi forçado a fazer um discurso público, prometendo o fim do confinamento em áreas de "baixo risco" no dia seguinte.

Censura e resistência

As transmissões da Copa do Mundo FIFA de 2022 na China mostraram cenas de espectadores no Catar sem restrições da COVID-19, apesar da emissora estatal chinesa CCTV cortar fotos em close do público sem máscara e substituí-las por fotos dos jogadores, dirigentes ou locais. Em 22 de novembro, uma publicação nas redes sociais, intitulada Ten Questions, se tornou viral no WeChat, fazendo a pergunta retórica se o Catar estava "em um planeta diferente" por ter medidas mínimas de controle da COVID-19. A publicação foi retirada rapidamente, mas não antes que os arquivos pudessem ser feitos fora da internet chinesa.

Diversas imagens e vídeos que circulavam nas redes sociais foram censurados da Internet, mas depois começaram a circular no Twitter, que foi bloqueado pela Grande Firewall Chinesa. Cidadãos chineses também espalharam vídeos e informações dos protestos nas redes sociais chinesas, muitas vezes contornando as censuras de maneiras criativas. Palavras inofensivas foram repetidas várias vezes para formar frases para expressar descontentamento, como "bom bom bom bom bom bom bom bom". Para evitar a censura, os manifestantes usaram papéis em branco, pichações e até equações matemáticas para expressar seu descontentamento. Na demonstração na Universidade Tsinghua, em Pequim, no dia 27 de novembro, as equações de Friedmann, expressões cosmológicas que estimam a taxa de expansão do universo, foram usadas para sugerir, segundo alguns observadores, a inevitabilidade do país "abrir" como o cosmos, enquanto outros decodificaram a mensagem como um trocadilho com o sobrenome do físico, que é quase um homófono para "homem livre". Mais tarde naquela noite, manifestantes perto da ponte Liangma começaram a entoar ironicamente: "Quero fazer testes de COVID! Quero escanear meu código de saúde!", estimulando os usuários do Weibo a usar frases semelhantes para evitar a censura. Videoclipes dos próprios discursos de Xi Jinping também foram usados em protesto, com pessoas citando sua declaração "agora o povo chinês está organizado e não se deve brincar" para evitar a censura e expressar descontentamento.

No Twitter, onde as autoridades não tinham a capacidade de censurar imagens de protesto para aqueles que contornaram a Grande Firewall, as hashtags em chinês para cidades com manifestações ativas foram inundadas com pornografia, serviços de acompanhantes e spam de jogos de azar, tanto de contas novas e inativas suspeitas de serem administradas pelo governo chinês. O problema foi exacerbado pela renúncia da maior parte da equipe de confiança e segurança do Twitter após a aquisição da plataforma por Elon Musk.

Simbolismo do papel branco
Folhas de papel A4 em branco se tornaram um símbolo dos protestos, com os manifestantes da Universidade Tsinghua exibindo folhas de papel A4 em branco para representar a censura na China. Os manifestantes também carregavam flores brancas, segurando papéis ou flores nos cruzamentos. Uma manifestante em Pequim disse que ela e o marido estavam entre os primeiros a chegar ao protesto à beira do rio em 27 de novembro e não tinham certeza se alguma das pessoas na área era manifestante no início, mas vendo que ela carregava um folha de papel em branco, eles se aproximaram e se reuniram com ela.

As comunidades da diáspora chinesa promoveram os termos "revolução do papel branco" e "revolução A4" nas redes sociais online para descrever os protestos. Em 28 de novembro, postagens contendo papéis em branco, sentenças inofensivas e equações de Friedmann foram removidas das plataformas de rede social chinesas.

Ver também

 Protestos e dissidência na China

Manifestações e protestos na China
Manifestações e protestos em 2022
2022 na China
Pandemia de COVID-19 na China continental
Quarentenas relacionadas à pandemia de COVID-19
Protestos contra respostas à pandemia de COVID-19

Protestos contra os confinamentos da COVID-19 na China em 2022


Lieutenant Colonel Paavo Susitaival (9 February 1896 – 27 December 1993), born Paavo Sivén, was a Finnish author, soldier and politician. Paavo Sivén and his brother, Bobi Sivén were prominent figures in the Finnish interwar Nationalist movement. Paavo had acquired his reputation smuggling volunteers to Germany to enlist in the 27. Imperial Jaeger Battalion; Bobi gained his by being the last alderman of Porajärvi municipality before the ratification of the Treaty of Tartu who shot himself rather than acknowledge the transfer of Porajärvi and Repola to the Soviet Union.

Early life

Paavo Sivén adopted the name Susitaival ("wolf's path" in English) during the First World War to throw off the Czar's secret service. Later, during the Finnish Civil War he attempted to enlist in the Finnish Army, only to realize that he – or rather, one of his pseudonyms – had already been appointed Captain in the Army, while he under his real name was listed as a draft-dodger. After the war he continued as a career soldier. He changed his name permanently to Susitaival in protest against the Svecoman sentiment in the Finnish Army, after attending an Army Cadet School church services where the Swedish-speaking cadets would not take communion with Finnish-speaking cadets.

Finnish parliament

Susitaival participated in the Rebellion of Mäntsälä in a minor role. Representing the Finnish fascist party IKL, Susitaival was elected as a member of the Finnish parliament in 1939. His career in the parliament was short lived, as at the beginning of the Winter War he chose to apply for active duty, one of only three Finnish MPs to do so.

Winter War

During the Winter War, Susitaival served as a Lieutenant Colonel, commanding Osasto Susi in the Battle of Suomussalmi. He also held various command positions in the Continuation War. Despite his leadership skills and charisma, his abrasive, demanding character and a personal feud with Marshal Mannerheim, among other prominent officers, was the cause of him never advancing beyond that rank.

Later life and death

After the war, Paavo Susitaival retired from the Army and lived as an author in Lappeenranta, where a street is named after him. In later life, his physical condition worsened but he never lost his mental acumen. In spite of being a heavy smoker (reputedly consuming at least one bag of pipe tobacco per day after the age of 14) and an avid coffee-drinker, he died at the age of 97. In his will, he requested that he should be buried with his officer's sword, in order that future archaeologists would know that his grave was that of a soldier.

He summed up his life thus: "Three wars, two rebellions, four prison stints. Unfortunately, once in parliament as well."

Awards
Cross of Freedom 2nd class with Oak Leaves (1941)
Cross of Freedom 2nd class (1940)
Cross of Freedom 3rd class (1919)
Cross of Freedom 4th class with swords (1918)
Knight Cross of the Order of White Rose of Finland
Jäger Activist Medal
Commemorative Medal of the War of Freedom (1918)
Commemorative Medal of Venäjänsaari (1918)
Commemorative Medal of Winter War (1940)
Winter War Lapland Cross (1940)
Commemorative Medal of Continuation War (1940)
Commemorative Medal of the 11th Division
Iron Cross 2nd class (1941)
Prussian Merit Cross for War Aid (1918)
Prussian Red Cross Medal 3rd class (1919)

Sources

 L. J. Niinistö; "Paavo Susitaival 1896–1993. Aktivismi elämänasenteena", 1998.

Notes

References

1896 births
1993 deaths
Writers from Helsinki
Military personnel from Uusimaa Province (Grand Duchy of Finland)
Politicians from Uusimaa Province (Grand Duchy of Finland)
Patriotic People's Movement (Finland) politicians
Members of the Parliament of Finland (1939–1945)
Finnish soldiers
Finnish military personnel of World War II
Finnish writers
Political prisoners in Finland

Paavo Susitaival


Bols may refer to:
 Bol (music), an element of Indian rhythm
 Lucas Bols, a Dutch distilling company
 Bols (brand), a beverage brand name used by Lucas Bols
 Bols (surname), a Dutch surname
 Bell of Lost Souls Interactive, American online publisher and marketing service company

See also
 Bol (disambiguation)
 Bowles (disambiguation)

Bols


Polarmuseet er et museum i Tromsø, som formidler historien om norsk fangst, arktisk videnskap og polarekspeditioner. Museet blev åbnet den 18. juni 1978, nøjagtig 50 år efter at Roald Amundsen drog ud på sin sidste ekspedition. Polarmuseet har en større Roald Amundsen-udstilling og en udstilling om Fridtjof Nansen.

Museet ligger i et af Tromsøs ældste huse fra begyndelsen af 1800-tallet, træbygningen, som tidligere husede toldvæsenets pakhus, og toldboder nær Skansen i Søndre Tollbodgate 11 Tromsø. Bygningerne fra 1840'erne er fredet af Riksantikvaren. Polarmuseet er en del af Tromsø Museum.

Permanente udstillinger
 Nederlandsk fangst, kulturminder og fangsthistorie fra de nederlandske fangstfolkene som blev lokket til at drive hvalfangst på Spitsbergen efter Willem Barentsz sin færd i 1596.
 Arktisk overvintringsfangst viser overvintringsfangst efter isbjørne og polarræve. Museet udstiller en fangsthytte fra Svalbard, oprinnelig opført på Krosspynten i Wijdefjorden i 1910.
 Plukkfangst, Tromsø var i årtier et center for sælfangst i polarområderne.
 Roald Amundsen, fotos og klenodier fra Amundsens ekspeditioner.
 Fridtjof Nansen, ekspedition mod Nordpolen med Fram i 1893 - 1896 er dokumenteret gennem billeder.

Eksterne henvisninger
 www.polarmuseum.no hjemmeside
 Tromsø Museum - Universitetsmuseets hjemmeside

Museer i Tromsø
Museer etableret i 1978

Polarmuseet


O concurso da Polícia Rodoviária Federal de 18 de outubro de 2009 foi um concurso público para a ingressão ao órgão, com 109.793 candidatos com ensino superior para 750 vagas. Ele foi paralisado por suspeita de fraude por parte da Funrio, organizadora do concurso. A tramitação no Judiciário foi concluida apenas em 2012, mas a PRF não conseguiu suprir o número de agentes necessários até pelo menos 2014.

Contexto
O Diretor-Geral da Polícia Rodoviária Federal (PRF), Hélio Cardoso Derenne, assumiu em 2003 após a exoneração do general Álvaro Henrique Vianna de Moraes, que foi acusado de se envolver em uma série de escândalos, incluindo superfaturamento, descumprimento de decisão judicial e destruição de provas. Derenne, porém, tinha cargo mantido por contatos com o PMDB da região Sul do país, e foi quotado para ser candidato a prefeito em Balneário Camboriú.

Em 15 anos, a malha rodoviária do país e o número de veículos aumentaram respectivamente em 77% e 134% até 2011, mas o efetivo da PRF continuou o mesmo, criando um défcit histórico na organização.

Em dezembro de 2007, um concurso da PRF já havia sido paralisado por alegações de fraude. Ele foi retomado em julho do ano seguinte, porém teve 41,1% de abstenção, além de problemas com os excedentes.

Concurso
O concurso contou com 109.793 candidatos para 750 vagas (137,91 concorrentes por vaga), que começariam no dia 18 de outubro de 2009. realizado pela Fundação de Apoio à Pesquisa, Ensino e Assistência à Escola de Medicina e Cirurgia do Rio de Janeiro e ao Hospital Universitário Gaffrée e Guinle, da Universidade Federal do Estado do Rio de Janeiro (Funrio). O candidato deveria ter curso superior em qualquer área e habilitação na categoria B. O trabalho seria em escala de revezamento com 40 horas semanais, com salário de R$ 5.620,12 e vale-alimentação de R$ 161,99, com o contrato de no mínimo dois anos.

A taxa de inscrição do concurso era de R$ 100,00. O candidato seria testado em prova objetiva, redação, exame de capacidade física, avaliação psicológica e avaliação de saúde. As provas foram realizadas em todas as capitais brasileiras e no Distrito Federal.

Problemas prévios
Antes da realização das provas, os concurseiros já experimentaram problemas na hora de pagar a taxa de inscrição, mas a Funrio afirmou que isso ocorria por erros de digitação na hora de inserir o formulário.

A prova também coincidiu com os concursos para o Ministério da Justiça (MJ) e a avaliação da Escola Nacional de Administração Pública (Enap). A Funrio anunciou que em relação com a Enap, não haveria problemas, já que sua prova seria realizada no período da tarde, e a da Enap de manhã. A Universidade também concordou em reembolsar os concurseiros que fariam a prova do MJ.

O Procurador do Ministério Público do Rio de Janeiro (MP/RJ), Edson Abdon, pediu a imediata paralisação do concurso por permitir que o candidato se inscrevesse para vagas em diversos Estados realizando uma única prova, o que faz com que as chances de aprovação sejam aumentadas. A instituição respondeu que de fato o aluno poderia se inscrever várias vezes e escolher o local da prova que o privilegie, mas que não aumentaria suas chances de passar. Abdon se reuniu com a Funrio e foi decidido que a primeira inscrição feita pelo candidato é a que seria válida, as demais seriam canceladas. Abdon também avaliou que o edital não estava de acordo com o princípio da isonomia que rege os procedimentos para realização de concursos públicos no Brasil.

Instituto Celso Lisboa
Uma das provas ocorreria no Instituto Celso Lisboa, no Rio de Janeiro, que ficava no meio da zona de conflito entre a polícia e os traficantes, impossibilitando que os concurseiros chegassem ao local da prova.

Concurso do Ministério do Planejamento
Três dias depois da prova da PRF, a prova do Ministério do Planejamento, Orçamento e Gestão (MPOG) apresentou irregularidades em Boa Vista, o que levou o Ministério Público Federal de Roraima (MPF/RR) a pedir a anulação do concurso, mas a Funrio negou, argumentando que as irregularidades não eram o suficiente para o ato.

Alegação de fraude
A juíza federal Regina Coeli Formisano atendeu ao pedido contido em ação civil pública impetrada pela Defensoria Pública da União, recomendando a paralisação do concurso em 60 dias para apurar as regularidades. Tanto a Funrio quanto a PRF acataram a recomendação.

Foi denunciado que a empresa estaria beneficiando alguns dos candidatos de várias formas, como o vazamento dos gabaritos, com vídeos circulando nas redes sociais dos cartões de respostas com irregularidades. A Funrio realizou investigação preliminar e eliminou 27 candidatos, alegando que o gabarito foi roubado em um ataque hacker, e que grande parte desses candidatos eliminados fizeram prova em salas extras, usadas para pessoas que foram fazer a prova no prédio errado. Além deles, outros 45 candidatos foram eliminados por tentativa de cola com aparelhos eletrônicos.

De acordo com a investigação do Ministério Público Federal (MPF), o ataque afetou apenas a prova realizada na Universidade Gama Filho (UGF), no Rio de Janeiro. porém, o MPF identificou ainda outras irregularidades, como a dispensa indevida de licitação, o favorecimento de candidatos com escolha de vaga da lotação, o não-ressarcimento de taxas de inscrição em duplicidade, a divergência entre o local de realização da prova e o da vaga disputada, e o tumulto na aplicação das provas na UGF. Também havia pressão para que a prova fosse anulada.

No dia 24 de novembro de 2009, o concurso foi cancelado em caráter liminar, pela 6ª Vara Federal do Rio de Janeiro.

Tramitação na Justiça
No dia 5 de janeiro de 2010, a PRF publicou portaria rescindindo o contrato com a Funrio, onde a empresa não poderia ser contratada a não ser que entregasse os dados da arrecadação das taxas de inscrição para análise do setor financeiro do órgão e o pagamento de multa de 5% do valor total arrecadado, que seria usado para a contratação de outra empresa. Então, a Funrio publicou nota dizendo que "está buscando entendimento junto à PRF para encontrarem, em conjunto, a melhor solução para o caso". A universidade disse que pagaria o valor, mas a PRF disse que entraria na Justiça. No dia 4 de fevereiro de 2010, a PRF suspendeu o concurso por mais 60 dias para a finalização das investigações.

No dia 9 de abril de 2010, o Ministério Público Federal no Rio de Janeiro (MPF/RJ) propôs ação civil pública por improbidade administrativa contra José Cortines Linares, o presidente da Funrio, exigindo que o montante de R$ 11 milhões fosse transferido ao Tesouro Nacional. No dia 15, a 17ª Vara Federal da Seção Judiciária do Distrito Federal concluiu que houve quebra de contrato, e a Funrio deveria pagar o montante de R$ 2,3 milhões. Porém, no dia 16 de junho, a 6ª Vara do Distrito Federal reverteu a decisão por entender que o vazamento do gabarito não era o suficiente para que houvesse a rescisão unilateral do contrato com a PRF, mas o desembargador federal Carlos Moreira Alves entrou com um agravo de instrumento para barrar a decisão judicial. O senador Mozarildo Cavalcanti (PTB-RR) pediu a conclusão do concurso.

Exoneração
A PRF de 18 estados demonstraram descontentamento com a gestão de Derenne, e a PRF de Mato Grosso ameaçou entrar em greve geral durante o carnaval se Derenne não fosse exonerado, pelo órgão estar sucateado e desfalcado. Os sindicatos policiais enviaram diversas demandas judiciais e agentes criaram um site paralelo ao oficial (www.novaprf.com.br), afirmando que eram policiais que ainda acreditavam nos valores da instituição. A operação foi realizada, mas o carnaval daquele ano foi o mais violento desde pelo menos 2003, quando foi instalado o sistema nacional informatizado de coleta de dados, e possivelmente o mais violento da história da PRF.

O Ministro da Justiça José Eduardo Cardozo se pronunciou a favor da manutenção de Derenne no cargo, mas no dia 27 de março de 2011, o Fantástico publicou matéria mostrando um suposto esquema de venda de anfetaminas para caminhoneiros no posto de combustíveis do presidente da Câmara Municipal de Campanha, Pedro Messias Alves. A Polícia Civil do município abriu inquérito e foi realizada uma Comissão Parlamentar de Inquérito (CPI), que foi arquivada pela perda do prazo para o pedido de prorrogação para a finalização das investigações. A reportagem também mostrava a falta de fiscalização pela PRF, e Derenne pediu sua demissão. Ele e o coordenador de operações Alvarez de Souza Simões foram exonerados no dia 28 pelo Ministro da Justiça José Eduardo Cardozo, que o substituiu por Maria Alice Nascimento Souza, que se tornou a primeira mulher a chefiar a PRF.

Resolução
Três dias depois da exoneração de Derenne, a Justiça Federal confirmou a recisão do contrato e o bloqueio de bens da Funrio pelo não pagamento da multa. Em maio, a Justiça tomou decisão em favor da PRF, mas a Funrio recorreu, porém um dos recursos foi protocolado fora do prazo e o outro foi negado. Em julho, a Funrio ofereceu transferir a base de dados da organização para a PRF para a finalização do concurso, e ofereceu retirar as demanadas judiciais, exceto a do pagamento da taxa para os concurseiros do MJ. A PRF aceitou os termos. Em julho de 2012, as fraudes da Funrio foram confirmadas.

O Instituto Cetro foi contratado para dar continuidade ao concurso, e em 22 de maio de 2012, os concurseiros foram chamados para fazer matrícula no curso da PRF.

Aumento do efetivo
Maria Alice tentou resolver a questão do efetivo cooperando com o Plano Estratégico de Fronteiras do Governo Federal. Em dezembro de 2012, ela apresentou projeto à Casa Civil para aumentar o efetivo da PRF em mais 4,5 mil policiais até 2014. Ela apoiou o Projeto de lei 2205/2011, que virou a Lei Ordinária 12857/2013, que gerou 260 vagas administrativas na PRF. Em março de 2014, criou a Academia Nacional da Polícia Rodoviária Federal. A previsão era que 1.200 novos cadetes se formassem ainda em maio, mas o efetivo ainda estaria abaixo do necessário em Santa Catarina.

Referências

Concurso público
2009 no Brasil
Fraudes
Ciberataques
Universidade Federal do Rio de Janeiro
Polícia Rodoviária Federal

Concurso da Polícia Rodoviária Federal de 18 de outubro de 2009


Pisit Poodchalat (Thai: ; * 20. Februar 1992) ist ein thailändischer Badmintonspieler.

Karriere
Pisit Poodchalat gewann bei der Junioren-Badmintonasienmeisterschaft 2010 Bronze im Mixed gemeinsam mit Lam Narissapat. Bei den Olympischen Jugend-Sommerspielen 2010 wurde er Erster im Herreneinzel. Bei den Südostasienspielen 2011 belegte er Rang drei mit dem thailändischen Herrenteam. Im gleichen Jahr gewann er im Herreneinzel Bronze bei den nationalen Titelkämpfen. 2012 gewann er den nationalen Einzeltitel.

Referenzen

Badmintonspieler (Thailand)
Thailändischer Meister (Badminton)
Teilnehmer der Olympischen Jugend-Sommerspiele 2010
Universiadeteilnehmer (Thailand)
Thailänder
Geboren 1992
Mann
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2013
Teilnehmer an den Südostasienspielen (Thailand)

Pisit Poodchalat


Julija Olegovna Samojlova (, ; født 7. april 1989 i Ukhta) er en russisk sanger og sangskriver. Hendes navn translittereres også til engelsk Yuliya Samoylova, og skrives også Yulia Samoilova eller Julia Samoylova.

Samojlova sidder i rullestol på grund af en arvelig muskelsygdom og blev nationalt kendt i Rusland da hun blev nummer to i det russiske X Factor i 2013. Hun skulle repræsentere Rusland i Eurovision Song Contest 2017 i Kyiv i Ukraine. Hun kunne imidlertid ikke deltage, da hun havde brudt ukrainsk lov ved at have besøgt Krim efter optagelsen i Rusland i 2014. Striden endte med at Rusland trak sig fra konkurrencen, og Samojlova skal i stedet deltage for Rusland i Eurovision Song Contest 2018.

Referencer

Eksterne henvisninger

Ruslands Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2018
Musikere fra Rusland

Julija Samojlova


was a town located in Higashiuwa District, Ehime Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 4,583 and a density of 36.00 persons per km². The total area was 127.31 km².

On April 1, 2004, Shirokawa, along with the towns of Akehama, Nomura and Uwa (all from Higashiuwa District), and the town of Mikame (from Nishiuwa District), was merged to create the city of Seiyo.

External links
 Official website of Seiyo

Dissolved municipalities of Ehime Prefecture
Seiyo, Ehime

Shirokawa, Ehime


Markus Klaer (* 26. Juni 1968 in Geseke, Nordrhein-Westfalen; † 21. Mai 2020 in Berlin) war ein deutscher Politiker (CDU). Er war von 2011 bis 2016 und erneut seit August 2019 bis zu seinem Tod Mitglied des Abgeordnetenhauses von Berlin.

Leben
Markus Klaer legte im Juni 1987 das Abitur am Gymnasium Antonianum im westfälischen Geseke ab und trat zum Oktober in die Bundeswehr ein, wo er eine Ausbildung zum Offizier begann. Er studierte zwischen 1991 und 1995 Vermessungswesen an der Universität der Bundeswehr München. Daraufhin wurde er von 1996 bis 1997 in der Vermessungsunterstützung Ost der Bundeswehr im Landesvermessungsamt Mecklenburg-Vorpommern in Schwerin eingesetzt.

Von 1998 bis 2000 absolvierte er ein Referendariat in der Senatsverwaltung für Stadtentwicklung in Berlin, das er mit dem Großen Staatsexamen als Vermessungsassessor abschloss.

Seit September 2000 war er Geschäftsführer des Verbandes für Landentwicklung und Flurneuordnung Brandenburg.

Politik
Markus Klaer trat 1999 der CDU Berlin bei und war seit dem ununterbrochen Mitglied im Ortsverband Alt-Tempelhof.

2001 wurde er zum Beisitzer des Vorstands gewählt, seit 2003 war er Vorsitzender der CDU Alt-Tempelhof sowie Mitglied des Kreisvorstandes der CDU Tempelhof-Schöneberg. Dort hatte er auch den Posten des Beauftragten für Internet und Onlinekommunikation inne. Er war zudem Delegierter des Kreis- und Landesparteitags.

Von Februar 2015 bis März 2019 war Klaer Landesvorsitzender des Berliner CDU-Arbeitskreises Lesben und Schwule in der Union.

Abgeordnetenhaus von Berlin
Bei den Wahlen zum Abgeordnetenhaus 2006 trat Klaer erstmals als Direktkandidat im Wahlkreis Tempelhof-Schöneberg 2 an, konnte sich jedoch gegen den SPD-Herausforderer Lars Oberg nicht durchsetzen.

Auch bei den Abgeordnetenhauswahlen 2011 trat Klaer erneut als Direktkandidat an, dieses Mal im Wahlkreis Tempelhof-Schöneberg 4. Er konnte zwar einen Achtungserfolg erringen, dennoch unterlag er dem damaligen SPD-Fraktionsvorsitzenden Michael Müller, der das Mandat erneut direkt gewann.

17. Legislaturperiode (2011–2016)
Nachdem Nicolas Zimmer zum Staatssekretär ernannt worden war und deswegen das Parlamentsmandat abgeben musste, zog Klaer schließlich als Nachrücker in das Abgeordnetenhaus ein. In der 17. Wahlperiode war er Mitglied des Hauptausschusses, des Wissenschaftsausschusses sowie des Ausschusses für Europa- und Bundesangelegenheiten und Medien.

Bei den Wahlen im September 2016 trat Klaer erneut gegen den inzwischen zum Regierenden Bürgermeister gewählten Michael Müller an und unterlag deutlich. Schließlich konnte er sich auch kein Mandat über die Bezirksliste sichern und schied aus dem Abgeordnetenhaus aus.

18. Legislaturperiode (2019–2020)
Nachdem Hildegard Bentele im Mai 2019 in das Europäische Parlament gewählt worden war, verzichtete sie zum 31. Juli 2019 auf das Mandat im Abgeordnetenhaus. Weil die vorplatzierten Nachrücker Monika Thamm und Daniel Dittmar aus persönlichen Gründen ebenfalls ihren Verzicht erklärten, zog Klaer am 1. August 2019 erneut in das Abgeordnetenhaus ein.

Er war ordentliches Mitglied im Hauptausschuss, im Ausschuss für Wissenschaft und Forschung sowie im Unterausschuss Bezirke.

Nach Klaers Tod rückte am 28. Mai 2020 Johannes Werner in das Abgeordnetenhaus nach.

Persönliches
Klaer war römisch-katholischen Glaubens, Mitglied des Deutschen Bundeswehrverbands, des DVW Berlin-Brandenburg e.V. – Gesellschaft für Geodäsie, Geoinformation und Landmanagement sowie des Lesben- und Schwulenverbandes in Deutschland, dessen Landesverband Berlin-Brandenburg er seit Mai 2019 als Vorstandsmitglied angehörte.

Er war ledig und wohnte im Berliner Ortsteil Tempelhof. Markus Klaer starb im Mai 2020 im Alter von 51 Jahren an den Folgen einer Lungenentzündung. Sein Grab befindet sich auf dem Alten St.-Matthäus-Kirchhof in Berlin-Schöneberg.

Weblinks
 Persönliche Webpräsenz von Markus Klaer

Einzelnachweise

Mitglied des Abgeordnetenhauses von Berlin
CDU-Mitglied
Politiker (21. Jahrhundert)
Homosexualität (Berlin)
Deutscher
Geboren 1968
Gestorben 2020
Mann

Markus Klaer


Arti e Mestieri es una banda de rock progresivo italiano y jazz rock formada en 1974 en Turín, por obra de Furio Chirico, Arturo Vitale, Gigi Venegoni, Giovanni Vigliar y Marco Gallesi. Más tarde la alineación se completó con el ingreso de Beppe Crovello.

Discografía

Álbumes

 Tilt (immagini per un orecchio) (1974, Cramps, CRSLP 5501)
 Giro di valzer per domani (1975, Cramps, CRSLP 5205-502)
 Quinto stato (1979, Cramps, CRSLP 5205-505)
 Acquario  (1983, Studio Records, MS 1002)
 Children's blues (1985, Augusta, MS 1009)

Sencillos

 Valzer per domani/Saper sentire (1974, Cramps, CRSNP 1901)
 Managua/Lemon vodka (1984, Studio Records, MS 2011)

CD

 Murales (Arti e Mestieri)|Murales (2001)
 Live1974/2000 (2002)
 Progday special (2003)
 Estrazioni (album)|Estrazioni (2005)
 First Live in Japan (2006)
 33  (2007, box con 2 DVD + CD + LP + Book + artículos varios)
 The Live DC+DVD (2013)

Enlaces externos
 Sitio oficial (en inglés)

Grupos de música de Italia
Grupos de rock de Italia
Grupos de rock progresivo de Italia
Grupos de música de los años 1970
Grupos de música de los años 1980
Grupos de música de los años 1990
Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de los años 2010
Grupos de música formados en 1974
Grupos de música formados en los años 1970

Arti e Mestieri


L`hôtel de ville de Bondy est le principal bâtiment administratif de la ville de Bondy, commune française du département de la Seine-Saint-Denis en région Île-de-France.

Historique
Il se trouvait depuis 1920 rue Roger-Salengro. C'est dans les années 1960 que la municipalité prend la décision de faire construire un nouvel hôtel de ville.

L'édifice actuel a été inauguré en 1969. La salle d'exposition prend le nom dEspace Marcel-Chauzy, en hommage à l'ancien maire de la ville.

L'ancienne mairie est maintenant occupée par l'école de musique.

Description
C'est un bâtiment de style brutaliste, construit en béton.

Références

Bondy
Bondy

Hôtel de ville de Bondy


Willy Funda (født 6. marts 1906 i Zossen, død 1. december 1988 smst.) var en cykelrytter fra Tyskland. Han kørte primært banecykling, og blev blandt andet tyskmester i parløb.

Imellem 1929 og 1936 kørte Funda 31 seksdagesløb, og vandt i 1934 sammen med makker Hans Pützfeld den allerførste udgave af Københavns seksdagesløb.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Tyskland
Vindere af Københavns seksdagesløb

Willy Funda


Cell Test, Prison Break dizisinin üçüncü bölümüdür. İlk gösterimi 5 Eylül, 2005 tarihinde Amerikan Fox kanalında olmuştur. Türkiye'de 16 Mart 2006 tarihinde CNBC-e kanalında ilk olarak gösterilmiştir. Bu bölümü Michael Pavone yazıp, Brad Turner yönetmiştir.

Bölüm Özeti
Michael, revire kesilen iki parmağını pansuman yaptırmaya getirilir. Doktor Tancredi durumdan şüphelenir ve memur Bellick'e olay hakkında soruşturma açılması gerektiğini söyler.Ancak Bellick bunu kabul etmez ve olay kapanır.Lincoln Burrows'u temize çıkartmak için Veronica Donovan ile  konuşmaya gider. Duvarı boyarken, Michael bir cep telefonunu duvardaki küçük enerji kutusunun içine gizler. Sucre bunu görür ve bunu her zaman kullanabileceğini düşünür. Lincoln, Sucre'nin bir cep telefonu olduğunu gardiyana söyler. Gardiyanlar tarafından Sucre'ye cep telefonu sorulduğunda, O, özel görüşme hakkını kaybetmek pahasına onu inkâr eder.Michael hücre arkadaşının sır tutabileceğine inanır.

Sucre Michael ile telefonu kullanmak için pazarlı yapmaya başlar, fakat Michael telefonu kırıp sabundan yapılmış olduğunu gösterince çok şaşırır. Dehşete düşen Sucre'ye yaklaşan Michael ona kaçış planından bahseder. Sucre bu plandan hoşlanmaz çünkü 16 ay sonra serbest kalacaktır ve nişanlısı Maricruz onu beklemektedir.

Veronica Donovan, Leticia ile tanışır. O Lincoln Burrows'un eski bir arkadaşının kız arkadaşıdır ve Lincoln Burrows davası ile ilgili bir şeyler bilmektedir. Leticia, Veronica Donovan acaba karşı tarafamı çalışıyor diye kuşkulanır. Gizli Servisten Ajan Paul Kellerman Veronica'yı ziyaret eder. Veronica'nın finansal problemleri vardır. Sebastian ile yemek randevusu vardı. Sebastian hayal kırıklığına uğrar ve Veronica ile evlenmekten vazgeçer. Philly Falzone, John Abruzzi ile ziyaretçi odasında buluşur ve ona Fibbonaci'yi sorar. Abruzzi onu hayal kırıklığına uğratır ve farklı yöntemler kullanmasını söyler.

Sucre, başka bir hücreye transferini ister çünkü kaçış yüzünden yakalanmak istemez. Abruzzi, T-Bag'i Michael'den uzak durması konusunda uyarır. Lincoln Burrows oğlu L.J. ile konuşup ona telkinde bulunur. O babasının idamın da bulunmayı kabul eder. Michael'in yeni hücre arkadaşı Haywire'dir. Michael'ın planı o uyuduğunda kazıya devam etmektir. Fakat "Haywire" aldığı ilaçlar yüzünde hiç uyumamaktadır.

Notlar
 Robert Knepper ve Paul Adelstein (T-Bag ve Ajan Kellerman) bu bölümden sonra artık dizinin devamlı oyuncusu olmuştur.
 Bu bölüm, Michael'in hücre arkadaşı (cellmate) Sucre'yi cep telefonu (cell phone) ile test etmesinden dolayı " Cell Test" ismini almıştır.

Dış bağlantılar
  Sezon 1 Bölüm 03 - Fox

Büyük Kaçış bölümleri

Cell Test (Büyük Kaçış bölümü)


ජීව විද්‍යාවෙහි, වංශයක් යනු, රාජධානියට පහළින් සහ වර්ගයට ඉහළින් පිහිටන වර්ගීකරණ මට්ටමක් හෝ  වර්ගීකරණාත්මක අනුස්ථාපනයක් වෙයි. ඇල්ගි, දිලීර, සහ ශාක සඳහා ජාත්‍යන්තර නාමකරණ සංග්‍රහය විසින් මෙම පද දෙකම  සමතුල්‍ය ලෙසින් සැලකුවද, උද්භිද විද්‍යාවෙහිදී වංශය යන්න වෙනුවට කාණ්ඩය යන පදය සාම්ප්‍රදායිකව භාවිතා වෙයි.    අර්ථ දැක්වීම් අනුව, ඇනිමේලියා නම් සත්ත්ව රාජධානිය හෝ මෙටසෝවා (බහු සෛලිකයෝ) තුල දළ වශයෙන් 35 පමණද, ප්ලැන්ටේ නම් ශාක රාජධානිය තුල 14 පමණද, ෆන්ජයි නම්  දිලීර රාජධානිය තුල 8 පමණද වංශයන් අඩංගු වෙති.  වංශප්‍රවේණික විද්‍යාවෙහි දැනට සිදුවෙමින් පවතින පර්යේෂණ වෙතින්,  ඇක්ඩිසිසෝවා සහ එම්බ්‍රියෝෆිටා වැනි විශාල ඒක වංශික තුල අඩංගු වංශයන් අතර සම්බන්ධතාවය පිළිබඳ තොරතුරු අනාවරණය වෙමින් පවතියි.

වංශය (ජීව විද්‍යාව)


Miro Višić (Knin, 1919. – planina Ozren, 17. srpnja 1943.), hrvatski sudionik NOB, nositelj naslova narodnog heroja

Životopis
Rođen je 1919. godine u Kninu, u siromašnoj radničkoj obitelji. Njegov otac Štipan rodom iz Miljevaca nedaleko od Drniša selio se od mjesta do mjesta u potrazi za korom kruha za troje djece i Miro je često morao mijenjati životne sredine. Tek kada se Štipan zaposlio kao pekarski radnik u Šibeniku, živio je staloženim životom. Živio je i školovao se u Šibeniku.
Završio gimnaziju. Osmi razred završio je s odličnim uspjehom i bio je oslobođen polaganja ispita zrelosti. Bio je sekretar mjesnog, a zatim Okružnog komiteta SKOJ-a za sjevernu Dalmaciju. U Zagrebu je upisao Filozofski fakultet. 1939. godine zbog revolucionarnog rada bio je protjeran s fakulteta. Bio je glavni organizator omladinskog pokreta u sjevernoj Dalmaciji.

Nakon kapitulacije kraljevine Jugoslavije 1941., s grupom šibenskih omladinaca iz vojnih objekata izvukao je više pušaka, pištolja, bomba, nešto streljiva i dva puškomitraljeza. U borbu je otišao s Prvim šibenskim partizanskim odredom koji je okupio trideset jednog borca i krenuo je s brda Piska 12. kolovoza 1941. prema Bosni. Polovinom 1942. godine, Štab 4. operativne zone postavio ga je za političkog komesara bataljona "Starac Vujadin", a početkom 1943. godine za političkog komesara Treće dalmatinske brigade. Budući da je ova brigada pretrpila velike gubitke tijekom bitke na Sutjesci, rasformirana je, a njeno ljudstvo dijelom je upućeno u Drugu dalmatinsku brigadu. Bio je politički komesar, a zatim zamjenik političkog komesara Prvog bataljona Druge dalmatinske brigade.

Zabilježen je ostao njegov postupak tijekom prenošenja ranjenika preko planine Prenja. Iscrpljeni od gladi, napora i zime, iscrpljeni borci padali su pod nosilima. Kada je sve bilo stalo, Miro je predložio članovima štaba brigade da kao osobni primjer svi skupa preuzmu nosila. Cijeli štab podmetnuo je ramena pod nosila. Borcima više nije trebalo zapovijedati. Pod nosilima mnogi su umrli.

U proboju kroz Zelengoru Miro je mnogo doprinio da bataljun izađe iz teške situacije. Osobno je tražio od zapovjednika da bude na čelu bataljuna, a on na začelju i da ne dopuste da im i jedan borac izostane. Imao je konja, ali ga nije jahao nego ga je prepuštao ranjenim drugovima i drugaricama, bolesnim i iznemoglim.

Dana 17. srpnja 1943. godine, Nijemci su s nadmoćnijim snagama napali u selu Katanićima u istočnoj Bosni, nedaleko od Tuzle Prvi bataljon Druge dalmatinske proleterske brigade i uspjeli ga jakom mitraljeskom i minobacačkom paljbom natjerati u jarugu. Borcima je trebalo brzo, jedan po jedan dohvatiti se uzvisine. Miro je pomagao bolesnima izvući se iz jaruge. Ostao je posljednji s drugaricom Mikom Martić. Kada se njih dvoje počelo izvlačiti, pokosio ih je rafal iz neprijateljskog mitraljeza. Tako je Miro Višić poginuo 17. srpnja 1943. godine na planini Ozrenu kao pomoćnik komesara bataljona u borbi protiv 369. legionarske divizije.

Ukazom predsjednika Federativne Narodne Republike Jugoslavije Josipa Broza Tita, 27. studenoga 1953. godine, proglašen je za narodnog heroja.

Izvori

Literatura

Narodni heroji Jugoslavije Ljubljana - Beograd - Titograd: Partizanska knjiga - Narodna knjiga - Pobjeda. 1982.
 Druga dalmatinska proleterska brigada, Institut za historiju radničkog pokreta Dalmacije, Split 1982. godina

Vanjske poveznice
Hrsvijet Stopama pobijenih IV, 1 (6), 2010. dio, pdf
Stopama pobijenih 7. dio. Glasilo Vicepostulature postupka mučeništva "Fra Leo Petrović i 65 subraće"
Narodni heroji Jugoslavije na znaci.org

Narodni heroji Jugoslavije
Životopisi, Šibenik
Partizani
Hrvatski komunisti do 1945.

Miro Višić


Večernjakova ruža 2019. je bila 26. dodjela medijske nagrada Večernjakova ruža u Hrvatskoj, koja se dodjeljuje za medijski rad u prethodnoj, 2019. godini.

Nagradu Večernjakova ruža dodjeljuju hrvatske dnevne novine Večernji list i prilog Ekran.

Dodjela nagrada trebala se održati u HNK Zagreb uz izravni televizijski prijenos na programu HTV-a 20. ožujka 2020. godine. Zbog svjetske pandemije koronavirusom, planirana dodjela je otkazana te se planirana dodjela nagrada održala u utorak 28. travnja 2020. godine. Nominirani, dobitnici i glazbeni gosti uključivali su se u program iz svojih domova, dok su voditelji jedini bili u HNK Zagreb. Prijenos je bio na prvom programu HTV-a i portalu vecernji.hr.

Voditelji programa bili su Doris Pinčić Rogoznica i Duško Ćurlić. Redatelj prijenosa bio je Zoran Nikolić, a urednica Uršula Tolj.

Žiri

 Miroslav Lilić, voditelj
 Ksenija Urličić, spikerica, voditeljica, scenaristica i urednica
 Ivica Propadalo, glazbenik
 Nikša Bratoš, producent
 Vojo Šiljak, radijski novinar
 Dalibor Matanić, redatelj
 Bojana Radović, predstavnik Večernjeg lista
 Goran Gerovac, predstavnik Večernjeg lista
 Anamarija Kronast, predstavnik Večernjeg lista
 Maja Car, predstavnik Večernjeg lista
 Ivana Carević, predstavnik Večernjeg lista
 Mirjanom Žižić, pomoćna glavna urednica Večernjeg lista i voditeljica projekta Večernjakova ruža

Glasovanje
Glasovanje je bilo moguće od 27. siječnja do 13. ožujka 2020. do 10 sati.

Glasovanje se obavljalo putem SMS poruka, telefonskim pozivima ili kuponima koji su se objavljivali u Večernjem listu i prilogu Ekran. Internetsko glasovanje je bilo isključivo informativnog karaktera.

Nominirani i dobitnici nagrade
Ovogodišnje Večernjakove ruže dijele se u 7 kategorija.

TV osoba godine

Radijska osoba godine

Glumačko ostvarenje godine

Glazbenik godine

TV emisija godine

Radijska emisija godine

Novo lice godine

Izvori

Unutarnje poveznice

 Večernjakova ruža
 Večernjakova ruža 2018.
Večernjakova ruža 2020.
Večernjakova ruža 2021.

Vanjske poveznice

 Službene web stranice Večernjeg lista
 Službene web stranice Večernjeg lista - kategorija Večernjakova ruža 2012.

Hrvatske medijske nagrade

Večernjakova ruža 2019.


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 16. rujna: Albrecht Kossel, njemački liječnik i biokemičar († )

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Kemija u 1853.


Ibran Mustafić je bosanskohercegovački političar i pisac. Rođen je 25. srpnja 1960. u Potočarima (općina Srebrenica), u radničkoj obitelji. Osnovnu školu završio je u Potočarima a gimnaziju u Srebrenici. Nakon toga je završio Mašinski fakultet u Sarajevu i stekao zvanje diplomiranog inženjera mašinstva. Svoje prvo zaposlenje dobio je u UNIS-ovoj tvornici "Feros" u Potočarima. Na prvim višestranačkim izborima 1990. godine izabran je na mjesto poslanika u Skupštini RBiH, a nakon konstituisanja lokalne opštinske skupštine postaje predsjednik Izvršnog odbora Skupštine Općine Srebrenica. Sudionik je raspleta političke krize u SFRJ, kako na nivou Republike Bosne i Hercegovine, tako i na regionalnom i lokalnom nivou. Nakon usložnjavanja političke situacije, postaje jedan od ključnih ljudi u organizaciji obrane Srebrenice. U periodu od ljeta 1991. do početka sukoba, Naser Orić mu je često bio lični pratilac, ali i veoma blizak potčinjeni suradnik. U toku rata preživio je planiranih likvidacija – atentata, od strane srebreničke ratne mafije predvođene Orićem. Nakon napada na Sarajevo, na poziv odgovornih ljudi, uspijeva se probiti do glavnoga grada Bosne i Hercegovine kako bi bile spašene državne institucije, ali zbog blokade ostaje sedam mjeseci u Sarajevu i aktivno se uključuje u redove Armije BiH. Preko aerodromske piste uspijeva izaći iz Sarajeva i bosanskim planinama i vrletima, 12. decembra 1992. godine, doći u Srebrenicu. Dana 12. jula 1995. godine odveden je od strane srpskih snaga iz baze u Potočarima, kada mu se gubi svaki trag, da bi se nakon sedam i po mjeseci doznalo da je živ. Poslije devet mjeseci i 10 dana ropstva u zatvoru u Bijeljini, razmjenjen je za pripadnika Vojske Republike Srpske pukovnika Krsmanovića i još pet srpskih zarobljenika.

Nakon rata i izlaska iz ropstva, napušta SDA, postaje žestoka oporba režimu Alije Izetbegovića i priključuje se radu Parlamenta Bosne i Hercegovine. Zbog očigledne izdaje i svjesnog žrtvovanja Srebrenice od strane Izetbegovićevog ratnog režima u Sarajevu, nastavlja političko-pravnu borbu za istinu o Srebrenici, izdaji, tamnoj strani rata, uzrocima, tajnim ciljevima, konačnim rezultatima, ratnoj i poratnoj mafiji. Angažovan je, takođe, kao predsjednik nevladine organizacije "Majke Srebrenice i Podrinja". Zbog neslaganja s režimom, informacije o njegovom radu su cenzurisane u državnim medijima Bosne i Hercegovine. I poslije rata je izbjegao dva atentata i nekoliko puta je fizički napadnut. Ibran Mustafić je takođe ratni vojni invalid. U ratu je izgubio jedinog brata i mnogobrojne muške članove uže i šire familije.

U proljeće 2008. godine iz štampe je izasla njegova prva knjiga PLANIRANI HAOS (1990-1996) – autobiografski roman koji opisuje predratna i ratna zbivanja u Srebrenici i Podrinju, a posebno kriminalno djelovanje ratnog komandanta 28. divizije Armije BiH Nasera Orića i njemu bliskih ljudi. Knjiga je izazvala mnoge kontroverze (što je za posljedicu imalo fizičke napade na autora). O prijetnjama je suvišno i govoriti. Iako je knjiga u ilegali zabranjivana, bez ijedne promocije doživjela je tri izdanja. Dosta primjeraka je poštanskim putem prodato i na prostoru bivše Jugoslavije, ali i u inostranstvu. Inače, PLANIRANI HAOS bio je najčitanija knjiga u BiH tri mjeseca nakon izlaska. Nije prevedena ni na jedan strani jezik. Nekoliko primjeraka knjige se nalazi u Ruskoj akademiji znanosti i umjetnosti. Autor knjige Ibran Mustafic je i javno svjedočio u procesu protiv Nasera Orića. Ibran Mustafić je jedini bosanskohercegovački političar koji je javno odao počast srpskim žrtvama rata u BiH.

PLANIRANI HAOS (1990-1996) je autobiografski roman koji se temelji na potpuno istinitim događanjima u Srebrenici i njenoj okolini u periodu od 1990-1996. godine. Naziv knjige djelomično pruža jedan začuđujući odgovor na pitanje zašto je Srebrenica postala imenica planetarnog značaja. Kada je u pitanju "slučaj Srebrenica", ne možemo reći ni da su sve žrtve nevine. Sam autor nijednog momenta ne amnestira ni svoj angažman, greške i zablude, ali ne štedi nikoga. Ako ni sve žrtve nisu nevine, onda nije niko nevin. Srebrenica, kao simbol zločina mora biti temeljena na brutalnoj istini, a tu istinu moraju "progutati" svi. Nečiji je zalogaj veći a nečiji manji, ali gorčinu srebreničke zločinačke torte moraju progutati mnogi iz same Srebrenice, Bratunca, Zvornika, Pala, Sarajeva, Tuzle, Beograda, Pariza, Londona, Washingtona, New Yorka i drugih europskih metropola u kojim još uvek sjede kravatirani zločinci. Planirani haos (1990-1996) daje mnoge odgovore. Zbog toga taj bestseler nije izdat nigdje sem u Bosni i Hercegovini, a izdavač u BiH je nevladina organizacija koju vodi autor. Zato bestseler nikad nije imao niti jednu službenu promociju, nikad ga niko nije objavio van BiH, nije preveden niti na jedan strani jezik.

Ibran Mustafić


Voskresenskiy ist ein Einschlagkrater am nordwestlichen Rand der Mondvorderseite.
Er liegt nördlich von Bartels und westlich von Russell.
Der Wall ist erodiert und weist Terrassierung auf. Das Innere ist eben.

Der Krater wurde 1970 von der IAU nach dem russischen Raketeningenieur Leonid Alexandrowitsch Woskressenski offiziell benannt.

Weblinks

 Voskresenskiy auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Voskresenskiy (Mondkrater)


La rafle du Château de Vaux est une action contre un groupe de résistance dans l'Indre-et-Loire en juillet-août 1944.

Déroulement
Le débarquement allié a lieu en juin 1944. Du 30 juillet au 3 août, le groupe des résistants d'Esvres-sur-Indre (37), qui a reçu des armes parachutées, destinées à ralentir la progression de l'armée hitlérienne, est anéanti.

Plus de trente hommes et femmes de la Résistance française sont attirés dans un piège mis en place par la Gestapo et la Milice française avec l'aide active d'un membre du groupe qui a trahi, l'épicier Petitclair, et de Phan Bang, domestique vietnamien du château, assistés de quelques comparses.

Utilisant des prétextes divers, ils attirent un à un les résistants à la ferme de Vaux où une partie des armes est cachée.

Après enquête en 1944 et 1945, ces deux individus seront jugés et condamnés à mort par la Justice le . Phan Bang sera lynché à mort sur les marches du Palais de Justice de Tours. Petitclair ne sera pas exécuté, il mourra en prison à Fontevraud le 26 août 1946.

Les résistants seront, pour la plupart, torturés durant des jours au point de devenir des « loques sanglantes » dira un témoin. Le 9 août, avant de s'enfuir la Gestapo assassine neuf d'entre eux et les abandonne dans un trou d'obus à Parçay-Meslay. Quatorze sont chargés dans le dernier convoi partant vers les camps nazis de travail et d'extermination où ils connaîtront une terrible agonie.

La libération de Tours a lieu à la fin de ce même mois d'août 1944 .

Références

Bibliographie

 Cettour-Baron, Gérard : Trois Esvriens emblématiques d'un village en résistance, Jason Editions, 2014

1944 en France

Rafle du Château de Vaux


Laura Dahlmeier (født 22. august 1993 i Garmisch-Partenkirchen) er en tysk tidligere skiskytte. Hun har vundet 13 VM-medaljer, hvoraf de syv er guld og tre sølv og bronze. Ved Vinter-OL 2018 vandt hun to OL-Guldmedaljer og én af bronze. I sæsonen 2016/2017 vandt hun den samlede World Cup efter 10 sejre.  Dahlmeier er den første kvinde til at vinde både sprinten og jagtstarten ved samme OL. Hun er desuden den første, både blandt mænd og kvinder, til at have vundet 5 guldmedaljer ved et VM, hvilket hun gjorde i 2017. Ved denne anledning vandt hun desuden en sølvmedalje og vandt dermed medaljer i samtlige discipliner.

Dahlmeier blev præsenteret for skiskydning gennem forældrene, der stod for et skiskydningsprogram i en naboby. Hun stod som syvårig for første gang med en skiskydnings riffel i hånden, men først to år senere valgte hun at fokusere på skiskydning fremfor alpint skiløb.

Hendes idoler er franske Martin Fourcade, norske Ole Einar Bjørndalen og tyske Magdalena Neuner.

Ud over skiskydning nyder Dahlmeier bjergbestigning og at køre på mountainbike.

Resultater
Pr. sæsonen 2017/18

OL

VM

World Cup sejre

World Cup samlede stilling

Skudstatistik

Noter

Eksterne henvisninger

Laura Dahlmeiers egen hjemmeside

Personer fra Bayern
Skiskytter fra Tyskland
Skiskytter ved vinter-OL 2014
Skiskytter ved vinter-OL 2018
Deltagere for Tyskland ved vinter-OL 2014
Deltagere for Tyskland ved vinter-OL 2018
Medaljevindere ved vinter-OL 2018
Olympiske mestre fra Tyskland
Olympiske bronzemedaljevindere fra Tyskland

Laura Dahlmeier


O WTA de Chenai – ou Chennai Open, na última edição – foi um torneio de tênis profissional feminino, de categoria WTA 250.

Realizado em Chenai, no sul da Índia, estreou em 2022 e não voltou no ano seguinte. Os jogos eram disputados em quadras duras durante o mês de setembro.

Finais

Simples

Duplas

Ligações externas
 Página oficial

Chenai
Chenai

WTA de Chenai


Gustavo Adolfo Dudamel Ramírez, (Barquisimeto, 26. siječnja 1981.) venezuelanski je dirigent.

Dudamel je još od 1999. umjetnički vođa Simón Bolívar-omladinskog orkestra u Venezueli. Pobijedio je 2004. na dirigentskom natjecanju Simfonijskog orkestra u Bembergu u sjećanje na Gustava Mahlera. Bio je glavni dirigent Göteborgskom simfonijskog orkestra od 2007. do 2012. Glazbeni je vođa Filharmonije u Los Angelesu od 2009.
Dirigirao je Novogodišnjim koncertom Bečkih filharmoničara 2017.godine.

Vanjske poveznice
Službene stranice

Venezuelanski umjetnici
Dirigenti

Gustavo Dudamel


عيناتا هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء بعلبك في محافظة بعلبك الهرمل. وهي تدعى أيضاً 'عيناتا الأرز' بسبب قربها جغرافياً من
غابة الأرز في شمال لبنان.
علماً أنه في فصل الشتاء، يستغرق الوصول من عيناتا إلى
غابة الأرز أكثر من سبع ساعات، حيث يُقطع الطريق لأكثر من ستة أشهر في السنة بسبب تراكم الثلوج.
أما في الصيف فإن المسافة هي ربع ساعة.

ترتفع عيناتا عن سطح البحر حوالي 1620 متراً.
يعتاش أهالي عيناتا من زراعة الـتفاح والـكرز.

تسميتها
تمت تسمية عيناتا بهذا الاسم بسبب كثرة الينابيع وعيون المياه فيها. وأهمها نبع الغاب.

المراجع

قضاء بعلبك
مدن لبنان
أماكن مأهولة في قضاء بعلبك

عيناتا (بعلبك)


هي قرية قديمة في محافظة الوادي الجديد بجمهورية مصر العربية تقع علي رابية مرتفعة وفي العصر التركي والمملوكي كانت عاصمة للواحات وكان بها مجلس الشرع الشريف ,وبنيت مساجدها علي طرز إسلامية جميلة وعليها لوحات خشبية منقوشة بآيات القرآن الكريم.
وتشتهر قرية القلمون بالنخيل والسياحة

وكانت لهذه القرية أهمية كبرى، حيث أنها كانت عاصمة إقليم الواحات ( واحة الخارجة والداخلة والفرافرة والبحرية ) خلال العصر العثماني ،
ولقد صدرت وثائق من قرية القلمون تؤكد أنها كانت مقر حكم الواحات خلال العصر العثماني، حيث يوجد سجل برقم" 392" بدار الوثائق القومية به مجموعة حجج شرعية لموضوعات مختلفة من الواحات من سنة ( 409 هـ إلى سنة 1342 هـ )،
وقرية القلمون من القرى التي ورد ذكرها في العديد من المصادر التاريخية، منها مثلا   ( صورة الأرض ) لابن حوقل ،
وذكرها ابن مماتي في ( قوانين الدواوين ) باسم حيز القلمون ، كما ذكرها ابن دقماق ضمن البلدان التي ذكرها في واحة الداخلة، وقال عنها أنها بلد كبير كلها كروم وبها كنيسة للنصارى، كما ذكرها القلقشندي أيضا .

مراجع

قرى محافظة الوادي الجديد

قرية القلمون


Hans Joachim Alpers () a fost un scriitor și editor german de literatură fantastică și științifico-fantastică. Împreună cu Werner Fuchs și Ulrich Kiesow a fondat Fantasy Productions, care a devenit unul dintre primii producători și distribuitori de jocuri de rol din Germania.

Biografie
În calitate de editor, el a fost unul dintre creatorii jocului de rol german de mare succes The Dark Eye și ai revistei Science-Fiction Times și în calitate de critic a contribuit la revista Science-Fiction Studies. A scris proză științifico-fantastică sub mai multe pseudonime, printre care Jürgen Andreas, Thorn Forrester, Daniel Herbst, Gregory Kern, Mischa Morrison, P. T. Vieton și Jörn de Vries. Hans Joachim Alpers a obținut Premiul Kurd Laßwitz pentru romanele Das zerrissene Teren și Die graue Eminenz.  În colaborare cu Ronald M. Hahn a scris seria de șase volume de literatură SF pentru tineri Das Raumschiff der Kinder (în traducere "Nava spațială a copiilor").

A editat antologii, almanahuri anual și lucrări de referință. Sunt de menționat antologia Science Fictions aus Deutschland: 24 Stories von 20 Autoren (1974), almanahurile Science-fiction-Almanach (1981-1987) și Science-fiction-Jahrbuch (1983-1987) și lucrările de referință Reclams Science-fiction-Führer (1982), Lexikon der Science-fiction-Literatur (1980, 1988), Lexikon der Horrorliteratur (1999) și Lexikon der Fantasy-Literatur (2005).

A locuit la Hamburg.

În 2012 a fost distins postum cu Premiul special Kurd Laßwitz pentru activitatea sa îndelungată în domeniul literaturii științifico-fantastice de limba germană.

Scrieri

Romane cu jocuri de rol

 Deutschland in den Schatten, 2003, ISBN 3-453-86359-3 (colecție)
 Das zerrissene Land, 1994, ISBN 3-453-07756-3.
 Die Augen des Riggers, 1994, ISBN 3-453-07757-1.
 Die graue Eminenz, 1995, ISBN 3-453-07971-X.

Romane de aventuri

Seria Die Piraten des Südmeeres
 Die Piraten des Südmeeres, 2001, ISBN 3-453-20692-4 (colecție)
 Hinter der eisernen Maske, 1996, ISBN 3-453-10958-9.
 Flucht aus Ghurenia, 1997, ISBN 3-453-10975-9.
 Das letzte Duell, 1997, ISBN 3-453-11945-2.

Seria Rhiana die Amazone
 Der Flammenbund, 2003, ISBN 3-453-87537-0.
 Verschwörung in Havena, 2004, ISBN 3-492-29104-X.
 Gefangene der Zyklopeninseln, 2006, ISBN 3-492-29106-6.
 Kampf um Talania, 2006, ISBN 3-492-29107-4.

Romane pentru tineri

Seria Weltraumvagabunden
(împreună cu Ronald M. Hahn)

 Das Raumschiff der Kinder, 1977
 Planet der Raufbolde, 1977
 Wrack aus der Unendlichkeit, 1977
 Weltraumvagabunden, 1986 (colecție)
 Bei den Nomaden des Weltraums, 1977
 Die rätselhafte Schwimminsel, 1978
 Ring der dreißig Welten, 1979
 Raumschiff außer Kontrolle, 1985 (colecție)

Seria Ökobande
 Die Schokoladenverschwörung, 1992
 Aktion 'Dicker Hund', 1992
 Tatort Nordsee, 1992
 Die Müll-Mafia, 1993
 Der Berg rutscht, 1993
 Das Geheimnis der leeren Bücher, 1993
 Mord am Wald, 1993
 Gefährliche Transporte, 1994
 SOS für einen Wal, 1995
 Auf heißer Spur, 1996
 Gift auf Bestellung, 1996
 Die Piratenhöhle, 1997
 Geheimsache Bohrinsel, 1997
 Der importierte Wahnsinn, 1998

Cărți pentru copii
vezi Daniel Herbst

Ca editor

Science Fiction Almanach
 Science Fiction Almanach 1981, 1980, ISBN 3-8118-3506-8.
 Science Fiction Almanach 1982, 1981, ISBN 3-8118-3555-6.
 Science Fiction Almanach 1983, 1982, ISBN 3-8118-3603-X.
 Science Fiction Almanach 1984, 1983, ISBN 3-8118-3628-5.
 Science Fiction Almanach 1985, 1984, ISBN 3-8118-3656-0.
 Science Fiction Almanach 1986, 1985, ISBN 3-8118-3690-0.
 Science Fiction Almanach 1987, 1986, ISBN 3-8118-3724-9.

Kopernikus
 Kopernikus 1, 1980, ISBN 3-8118-3501-7.
 Kopernikus 2, 1981, ISBN 3-8118-3514-9.
 Kopernikus 3, 1981, ISBN 3-8118-3523-8.
 Kopernikus 4, 1981, ISBN 3-8118-3539-4.
 Kopernikus 5, 1982, ISBN 3-8118-3563-7.
 Kopernikus 6, 1982, ISBN 3-8118-3575-0.
 Kopernikus 7, 1982, ISBN 3-8118-3587-4.
 Kopernikus 8, 1982, ISBN 3-8118-3599-8.
 Kopernikus 9, 1983, ISBN 3-8118-3618-8.
 Kopernikus 10, 1984, ISBN 3-8118-3632-3.
 Kopernikus 11, 1984, ISBN 3-8118-3637-4.
 Kopernikus 12, 1985, ISBN 3-8118-3660-9.
 Kopernikus 13, 1985, ISBN 3-8118-3684-6.
 Kopernikus 14, 1986, ISBN 3-8118-3694-3.
 Kopernikus 15, 1986, ISBN 3-8118-3790-7.

Analog
 Analog 1, 1981, ISBN 3-8118-3547-5.
 Analog 2, 1982, ISBN 3-8118-3559-9.
 Analog 3, 1982, ISBN 3-8118-3571-8.
 Analog 4, 1982, ISBN 3-8118-3583-1.
 Analog 5, 1982, ISBN 3-8118-3595-5.
 Analog 6, 1982, ISBN 3-8118-3607-2.
 Analog 7, 1983, ISBN 3-8118-3626-9.
 Analog 8, 1984, ISBN 3-8118-3639-0.

Science Fiction Jahrbuch
 Science Fiction Jahrbuch 1983, 1982, ISBN 3-8118-3600-5.
 Science Fiction Jahrbuch 1984, 1983, ISBN 3-8118-3624-2 (cu Walter A. Fuchs și Hansjürgen Kaiser)
 Science Fiction Jahrbuch 1985, 1984, ISBN 3-8118-3654-4.
 Science Fiction Jahrbuch 1986, 1985, ISBN 3-8118-3687-0.
 Science Fiction Jahrbuch 1987, 1986, ISBN 3-8118-3703-6.

Highlights
 Highlights 2, 1986, ISBN 3-8118-3708-7.
 Highlights 4, 1986, ISBN 3-8118-3710-9.
 Highlights 5, 1986, ISBN 3-8118-3711-7.
 Highlights 6, 1986, ISBN 3-8118-3712-5.
 Highlights 8, 1986, ISBN 3-8118-3714-1.
 Highlights 9, 1986, ISBN 3-8118-3715-X.
 Highlights 10, 1986, ISBN 3-8118-3716-8.

Science Fiction Anthologie
(împreună cu Werner Fuchs)

 Die fünfziger Jahre 1, 1981, ISBN 3-404-24061-8.
 Die fünfziger Jahre 2, 1982, ISBN 3-404-24074-X.
 Die vierziger Jahre 1, 1982, ISBN 3-8147-0027-9.
 Die vierziger Jahre 2, 1983, ISBN 3-8147-0033-3.
 Die sechziger Jahre 1, 1984, ISBN 3-8147-0034-1.
 Die sechziger Jahre 2, 1984, ISBN 3-8147-0037-6.

Fără serie
 Science Fiction aus Deutschland, 1974, ISBN 3-436-01987-9 (cu Ronald M. Hahn)
 Countdown, 1979, ISBN 3-426-05711-5.
 Bestien für Norn, 1980, ISBN 3-426-05722-0.
 Das Kristallschiff, 1980, ISBN 3-426-05726-3.
 Planet ohne Hoffnung, 1981, ISBN 3-426-05735-2.
 Der große Ölkrieg, 1981, ISBN 3-8118-3531-9.
 Metropolis brennt!, 1982, ISBN 3-8118-3591-2.
 Neue SF-Geschichten, 1982, ISBN 3-85001-097-X (cu Werner Fuchs)
 Marion Zimmer Bradleys Darkover, 1983, ISBN 3-89048-203-1.
 Lesebuch der deutschen Science Fiction, 1984, ISBN 3-89048-204-X (cu Thomas M. Loock)
 13 Science Fiction Stories, 1985, ISBN 3-15-008079-7.
 Gefährten der Nacht, 1985, ISBN 3-8118-1821-X.
 13 phantastische Rock-Stories, 1988, ISBN 3-89064-507-0 (cu Werner Fuchs)
 Die Sterne sind weiblich, 1989, ISBN 3-8118-3874-1.
 Parsek 2, 1990 (cu Gerd Maximovic)

Non-ficțiune

  Dokumentation der Science Fiction ab 1926 in Wort und Bild (1978, cu Werner Fuchs și Ronald M. Hahn)
  Lexikon der Science Fiction-Literatur (1980 și 1987, cu Werner Fuchs, R.M. Hahn și Wolfgang Jeschke)
  Reclams Science Fiction Führer (1982, cu Werner Fuchs și R.M. Hahn)
 H. P. Lovecraft – der Poet des Grauens, 1983
 Isaac Asimov – der Tausendjahresplaner, 1983 (cu Harald Pusch)
  Lexikon der Horrorliteratur (1999, cu Werner Fuchs și R.M. Hahn)
 Lexikon der Fantasy-Literatur, (2005, cu Werner Fuchs, Ronald M. Hahn, Jörg Martin Munsonius și Hermann Urbanek)

Note

Legături externe
 Interview with Hans Joachim Alpers (in German)
 Obituary (in German)
 Brief biography of Alpers from the publisher Pabel-Moewig
 Entry for Alpers in the Katalog der Deutschen Nationalbibliothek (catalog of the German National Library)

Nașteri în 1943
Decese în 2011
Scriitori germani
Scriitori germani de literatură științifico-fantastică

Hans Joachim Alpers


The MTV Video Music Award for Video of the Year is the most prestigious competitive award and the final award presented at the annual MTV Video Music Awards. The award was created by the U.S. network MTV to honor artists with the best music videos. At the first MTV Video Music Awards ceremony in , the Video of the Year honor was presented to The Cars for the video "You Might Think". Originally, all winners were determined by a special panel of music video directors, producers, and record company executives. Since the  awards, winners of major categories are determined by viewers' votes through MTV's website, while the jury decides in the technical categories.

History
Taylor Swift holds the record for the most wins, with a total of four for "Bad Blood" (), "You Need to Calm Down" (), All Too Well: The Short Film () and Anti-Hero" (). Eminem holds the record for the most nominations, with seven as lead artist. David Lee Roth (), U2 (), and Lady Gaga () are the only acts to have had two Video of the Year nominations in a single ceremony. Two acts have won both the Video of the Year and the honorary Michael Jackson Video Vanguard Award in the same night—Peter Gabriel in  with "Sledgehammer" and Justin Timberlake in  with "Mirrors". Swift is the first artist to win Video of the Year for a self-directed video, with All Too Well: The Short Film. Kendrick Lamar, Swift, and Lil Nas X have further won the award for a video they co-directed: Lamar for "Humble" in , Swift for "You Need to Calm Down" in 2019, and Lil Nas X for "Montero (Call Me By Your Name)" in .

Recipients

1980s

1990s

2000s

2010s

2020s

Statistics

Artists with multiple wins
 4 wins
 Taylor Swift

 2 wins
 Beyoncé
 Eminem
 Kendrick Lamar
 Missy Elliott
 Rihanna

Artists with multiple nominations

 8 nominations
 Eminem

 7 nominations
 Beyoncé

 6 nominations
 Drake
 Taylor Swift

 5 nominations
 Bruno Mars
 Justin Timberlake

 4 nominations
 Jay-Z
 Kanye West
 Lady Gaga
 Madonna
 Rihanna
 U2

 3 nominations
 Aerosmith
 Ariana Grande
 Britney Spears
 Doja Cat
 Ed Sheeran
 Kendrick Lamar
 Lil Nas X
 Michael Jackson
 Missy Elliott
 Pharrell Williams
 R.E.M.
 Red Hot Chili Peppers
 The Weeknd

 2 nominations
 Adele
 Beastie Boys
 Billie Eilish
 Christina Aguilera
 David Lee Roth
 DJ Khaled
 Don Henley
 Future
 Green Day
 Gwen Stefani
 Janet Jackson
 Jonas Brothers
 Justin Bieber
 Katy Perry
 Lil' Kim
 Miley Cyrus
 Nirvana
 NSYNC
 Olivia Rodrigo
 Peter Gabriel
 Steve Winwood
 SZA
 Will Smith
 Young Thug

See also
 Grammy Award for Best Music Video
 MTV Europe Music Award for Best Video

Notes

References

External links

MTV Video Music Awards
Awards established in 1984


La rue Céline est une voie de la commune française d'Antony dans les Hauts-de-Seine.

Situation et accès
Orientée du nord au sud, cette rue relie l'avenue Gabriel-Péri à la place des Anciens-Combattants d'Afrique du Nord.

Dans son parcours, elle marque l'extrémité orientale du « passage de la Bièvre », passage piéton sous le RER B, recouvrant la rivière désormais enterrée.

Origine du nom
Le lotissement du « Nouvel Antony » a été établi sur un terrain dont le propriétaire avait trois filles ; les rues créées dans ce lotissement furent désignées d'après les prénoms des trois filles : Céline, Madeleine et Suzanne. Ce lotissement avait été conçu en 1895 par l'architecte Anatole de Baudot.

Historique
Elle croisait le cours de la Bièvre, désormais enterrée à cet endroit.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
 Espace Vasarely, salle de spectacle et complexe de création artistique, ouvert en 2014.
 À l'angle de l'avenue Gabriel-Péri, bâtiment d'un bureau de poste, installé à la fin du  dans le lotissement dit « Nouvel Antony ».

Articles connexes
 Dictionnaire des rues d'Antony

Notes et références

Céline

Rue Céline (Antony)


Il existe plusieurs routes ayant comme numéro 559 dans le monde.

 Route régionale 559 en Finlande
 Route nationale 559 en France

Route 559


Mănăstirea minorită din Aiud, cu hramul Sf. Elisabeta de Turingia, este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul municipiului Aiud.

Ansamblul este format din două monumente:
 Biserică ()
 Claustru ()

Interiorul
Altarele laterale, realizate în stil rococo, provin de la Biserica Minoriților din Cluj, devenită în 1924 catedrală greco-catolică și adaptată cu ocazia respectivă cerințelor ritului bizantin.

Note

Monumente istorice din județul Alba
Biserici romano-catolice din România
Mănăstirea franciscană minorită
Biserici din secolul al XVIII-lea din România
Biserici din județul Alba
Biserici cu hramul Sfânta Elisabeta de Turingia

Mănăstirea minorită din Aiud


Olaylar

 1453 - İstanbul Üniversitesi (Darülfünun) kuruldu. Darülfünun, 1933'te üniversiteye dönüştürüldü.
 1574 - Padişah III. Murat tahta çıktı.
 1829 - Yolcu taşıyan ilk Demiryolu hattı olan Baltimore-Ohio Demiryolu açıldı.
 1849 - Dostoyevski son anda idamdan döndü.
 1885 - Japonya'da modernleşmenin başladığı Meiji döneminde, kabine sistemine geçilmesiyle Itō Hirobumi, ilk Japonya Başbakanı olarak atandı.
 1894 - Yüzbaşı Alfred Dreyfus'un haksız yere casusluk suçuyla yargılandığı Dreyfus davası, Fransa'da başladı.
 1895 - Halka açık ilk sinema gösterimi, Paris'te Rennes Sokağı'nda yapıldı. 28 Aralık'tan itibaren de Capucines Bulvarı'ndaki Grand Cafe'nin bodrum katında düzenli gösterimler başladı. Sinemaya adını verenler, kaydında ve gösteriminde kullanılan makineyi icat edip ilk filmleri çekenler, Lyonlu Lumière kardeşlerdi.
 1914 - Harbiye Nazırı ve Erkân-ı Harbiye-i Umûmiye Reisi Enver Paşa'nın, Rus işgali altındaki toprakları kurtarmak ve Rusya içlerine ilerlemek amacıyla planladığı Sarıkamış Harekatı başladı.

 1930 - Yerli Malı Haftası münasebetiyle İstanbul'da Vitrin Müsabakası yapıldı. Jüri, Beyoğlu'ndaki Oliyon mağazasını en iyi vitrin düzenlemesine sahip dükkân olarak seçti.
 1932 - Hindistan'daki İngiliz yönetimi, 28 bin mahkûmu serbest bıraktı. Mahkûmlar arasında Mahatma Gandhi de vardı.
 1933 - Almanya'da Reichstag (parlamento binası) yangınını çıkaran Van der Lubbe, idama mahkûm oldu.
 1938 - Alman kimyacı Otto Hahn tarafından ilk atom çekirdeği patlatıldı.
 1944 - Vietnam Halk Ordusu kuruldu.
 1956 - İlk kez bir goril doğal ortamı dışında, bir hayvanat bahçesinde doğum yaptı. Esaret altında doğan gorile 'Colo' adı verildi.
 1962 - Hâkimler ve Savcılar Kurulu kuruldu.
 1963 - Lakonia adlı yolcu gemisi, Madeira Adaları'nın (Portekiz) 270 km kuzeyinde yandı: 128 kişi öldü.
 1964 - Casus uçak Lockheed SR-71 Blackbird (kara kuş) ilk uçuşunu yaptı.
 1965 - Birleşik Krallık'ta tüm kara yollarında azami hız sınırı saatte 70 mil (112 km) olarak saptandı. Daha önce bu ülkede bir hız sınırı yoktu.
 1974 - Erzurum'da çığ altında kalan 6 kayakçı öldü.
 1979 - Paris'teki Türk Turizm ve Tanıtma Bürosu Müdürü Yılmaz Çolpan, uğradığı silahlı saldırıda öldürüldü. Suikastı ASALA üstlendi.
 1979 - Adana ve Gaziantep'te bazı komünistler tarafından Josef Stalin'in doğum günü kutlandı, engel olmak isteyen askerlere açılan ateş sonucu birkaç er yaralandı.
 1983 - Cumhurbaşkanı Kenan Evren, İstanbul Üniversitesinde konuştu: "Bu memleketin başına ne gelmişse bilgisizlikten, bağnazlıktan kaynaklanmıştır. Bilgisizlikle, bağnazlıkla ve bunların sonucu olan gericilikle savaşı kesintisiz sürdürmek zorundayız."
 1984 - New York metrosunda, Bernhard Hugo Goetz adlı bir beyazın, kendisini gasp edeceklerini iddia ettiği 4 zenciyi öldürdüğü New York metrosu silahlı saldırısı gerçekleşti.
 1989 - Romanya Devlet Başkanı Nicolae Ceauşescu, halk ayaklanması sonucu yönetimden alındı.
 1989 - Brandenburg Kapısı yeniden açıldı.
 1990 - Lech Walesa, Polonya'nın ilk seçilmiş Başkanı sıfatıyla, parlamentoda yemin ederek görevine başladı.
 1992 - Futbolcu Tanju Çolak, 9 yıl hapse mahkûm edildi. Çolak, yurda kaçak Mercedes sokmaktan yargılanmaktaydı.
 1994 - Yeni Demokrasi Hareketi aynı adla partileşti; Genel Başkanlığa Cem Boyner seçildi.
 1999 - Hükûmet Egebank, Yaşarbank, Yurtbank, Sümerbank ve Esbank'a el koydu.
 2000 - Madonna, film yönetmeni Guy Ritchie ile İskoçya'da evlendi.
 2000 - Türkiye'de Rahşan Affı çıkarıldı.
 2002 - Afganistan'da Hamid Karzai'nin Başkanlığında kurulan "Geçici Yönetim" görevine başladı.
 2016 - Irak ve Şam İslam Devleti tarafından Sefter Taş ve Fethi Şahin adlı iki Türkün yakılma videosu dünyaya servis edildi.

Doğumlar
 245 - Diocletianus, Roma imparatorluğunu Doğu Roma ve Batı Roma olarak paylaştıran Roma imparatoru (ö. 312)
 1095 - II. Rugerro, Sicilya Kralı (ö. 1154)
 1178 - Antoku, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 81. imparatoru (ö. 1185)
 1183 - Çağatay Han, Moğol prensi ve Cengiz Han'ın ikinci oğlu (ö. 1242)
 1459 - Cem Sultan, Osmanlı şehzade (Fatih Sultan Mehmet'in oğullarından) (ö. 1495)
 1597 - III. Frederick, 1616-1659 yılları arasında hüküm süren Holstein-Gottorp dükü (ö. 1659)
 1639 - Jean Racine, Fransız şair (ö. 1699)
 1856 - Frank B. Kellogg, Amerikalı avukat, siyasetçi ve Nobel Barış Ödülü sahibi (ö. 1937)
 1858 - Giacomo Puccini, İtalyan opera bestecisi (ö. 1924)
 1869 - Dimitri Egorov, Rus matematikçi (ö. 1931)
 1872 - Camille Guérin, Fransız veteriner hekim, bakteriyolog ve immünolog (ö. 1961)
 1887 - Srinivasa Aiyangar Ramanujan, Hint matematikçi (ö. 1920)
 1888 - Joseph Arthur Rank, İngiliz sanayici ve film yapımcısı (ö. 1972)
 1898 - Vladimir Fock, Sovyet fizikçi (ö. 1974)
 1899 - Ekrem Hakkı Ayverdi, Türk yazar ve mühendis (ö. 1984)
 1900 - Marc Allégret, Fransız senarist ve yönetmen (ö. 1973)
 1903 - Haldan Keffer Hartline, Amerikalı fizyolog (ö. 1983)
 1905 - Thomas Flowers, İngiliz mühendis ve Colossus bilgisayarı'nın tasarımcısı (ö. 1998)
 1907 - Peggy Ashcroft, İngiliz aktris (ö. 1991)
 1908 - Giacomo Manzù, İtalyan heykeltıraş (ö. 1991)
 1915 - Barbara Billingsley, Amerikalı oyuncu ve seslendirme sanatçısı (ö. 2010)
 1924 - Sevim Tekeli, Türk bilim tarihi profesörü
 1925 - Lefter Küçükandonyadis, Türk futbolcu ve teknik direktör (ö. 2012)
 1926 - Alcides Ghiggia, Uruguaylı eski millî futbolcu (ö. 2015)
 1928 - Fredrik Barth, Norveçli sosyal antropolog (ö. 2016)
 1930 - Arturo Rojas de la Cámara, İspanyol çizgi roman sanatçısı ve karikatürist (ö. 2019)
 1932 - Phil Woosnam, Galli eski futbolcu ve teknik direktör (ö. 2013)
 1934 - David Pearson, Amerikalı eski otomobil yarışçısı (ö. 2018)
 1935 - Paulo Rocha, Portekizli senarist ve film yapımcısı (ö. 2012)
 1936 - James Burke, İngiliz yayıncı, bilim tarihçisi ve yazar
 1937 - Eduard Uspenski, Rus çocuk kitabı yazarı (ö. 2018)
 1943 - Paul Wolfowitz, Amerikalı eski Dünya Bankası başkanı ve diplomat
 1945 - Diane Sawyer, Amerikalı gazeteci
 1948 - Lynne Thigpen, Amerikalı oyuncu (ö. 2003)
 1949 - Maurice Gibb, İngiliz müzisyen ve Bee Gees grubu üyesi (ö. 2003)
 1949 - Robin Gibb, Birleşik Krallık doğumlu şarkıcı ve söz yazarı (ö. 2012)
 1955 - Serdar Özgüldür, Türk hukukçu
 1955 - Thomas C. Südhof, Alman-Amerikalı biyokimyacı
 1958 - Marijam Agischewa, Alman oyuncu
 1959 - Bernd Schuster, Alman futbolcu ve teknik direktör
 1962 - Ralph Fiennes, İngiliz oyuncu
 1963 - Giuseppe Bergomi, İtalyan eski futbolcu
 1965 - David S. Goyer, Amerikalı film yönetmeni, senaryo ve çizgi roman yazarı
 1966 - Yasemin Çongar, Türk gazeteci ve yazar
 1967 - Richey James Edwards, İngiliz müzisyen
 1967 - Dan Petrescu, Rumen futbolcu ve teknik direktör
 1968 - Emre Aracı, Türk müzikolog, orkestra şefi ve besteci
 1968 - Luis Hernández, Meksikalı eski futbolcu
 1968 - Dina Meyer, Amerikalı aktris
 1969 - Myriam Bédard, Kanadalı biatlet
 1970 - Ted Cruz, Amerikalı politikacı
 1970 - Adam Guziński, Polonyalı yönetmen ve senarist
 1970 - Ömür Gedik, Türk gazete yazarı, sanatçı ve aktivist
 1972 - Vanessa Chantal Paradis, Fransız oyuncu, müzisyen ve manken
 1978 - Danny Ahn, Güney Koreli sanatçı
 1978 - Joy Ali, Fijili hafif siklet boksör (ö. 2015)
 1978 - Emmanuel Olisadebe, eski Nijerya doğumlu Polonyalı millî futbolcu
 1979 - Eleonora Lo Bianco, İtalyan voleybolcu
 1979 - Timur Acar, Türk oyuncu
 1982 - Britta Heidemann, Alman eskrimci
 1983 - Andrew William Hankinson, Amerikalı profesyonel güreşçi
 1983 - José Fonte, Portekizli millî futbolcu
 1984 - Basshunter, İsveçli şarkıcı, yapımcı ve DJ
 1986 - Fatih Öztürk, Türk futbolcu
 1987 - Éder, Portekizli millî futbolcu
 1989 - Jordin Sparks, Amerikalı şarkıcı, söz yazarı ve model
 1992 - Moonbyul, Güney Koreli rapçi, şarkıcı, söz yazarı, dansçı ve aktris
 1993 - Raphaël Guerreiro, Portekizli millî futbolcu
 1993 - Hedvig Rasmussen, Danimarkalı kürekçi
 1993 - Meghan Traino, Amerikalı pop şarkıcısı, söz yazarı ve müzisyen
 1994 - İlayda Çevik, Türk oyuncu
 1995 - Hande Mehan, Türk müzisyen ve söz yazarı
 1996 - Aleyna Solaker, Türk oyuncu

Ölümler
 69 - Vitellius, Roma İmparatoru (d. 15)
 1666 - Guercino, İtalyan ressam (d. 1591)
 1693 - Elisabeth Hevelius, ilk kadın astronomlardan biri (d. 1647)
 1828 - William Hyde Wollaston, bir İngiliz kimyager ve fizikçidir (d. 1766)
 1867 - Jean-Victor Poncelet, Fransız mühendis ve matematikçi (d. 1788)
 1870 - Gustavo Adolfo Bécquer, İspanyol post-romantik, şiir ve kısa öyküler yazarı (d. 1836)
 1880 - George Eliot, İngiliz yazar (d. 1819)
 1915 - Arthur Hughes, İngiliz ressam ve resimleyici (d. 1832)
 1925 - Amelie Beese, Alman kadın havacı (d. 1886)
 1936 - Nikolay Ostrovski, Sovyet yazar (d. 1904)
 1940 - Nathanael West, Amerikalı yazar (d. 1903)
 1942 - Franz Boas, Alman kökenli Amerikan vatandaşı dilbilimci ve etnolog (d. 1858)
 1943 - Beatrix Potter, İngiliz yazar, İllüstratör, doğa bilimci ve çevrecidir (d. 1866)
 1951 - Karl Koller, Nazi Almanyası'nın Luftwaffe Genelkurmay Başkanı (d. 1898)
 1959 - Ziya Şakir, Türk yazar (d. 1883)
 1961 - Mükrimin Halil Yinanç, Türk tarihçi ve akademisyen (d. 1900)
 1979 - Darryl F. Zanuck, Akademi ödüllü Amerikalı film yapımcısı (d. 1902)
 1981 - Hikmet Dizdaroğlu, Türk yazar (d. 1917)
 1985 - Lawrence Hauben, Amerikalı senarist ve En İyi Uyarlama Senaryo Akademi Ödülü sahibi (d. 1931)
 1989 - Samuel Beckett, İrlandalı yazar ve Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (d. 1906)
 2002 - Hugh Desmond Hoyte, Guyanalı siyasetçi (d. 1929)
 2002 - Joe Strummer, Britanyalı müzisyen, besteci ve söz yazarı (d. 1952)
 2004 - Nezihe Viranyalı, Türkiye'nin ilk kadın pilotlarından (d. 1925)
 2006 - Yelena Muhina, Sovyet Rus jimnastikçi (d. 1960)
 2009 - Albert Scanlon, İngiliz futbolcudur (d. 1935)
 2014 - Christine Cavanaugh, Amerikalı seslendirme sanatçısı ve oyuncu (d. 1963)
 2014 - Joe Cocker, İngiliz rock ve blues sanatçısı (d. 1944)
 2014 - Vera Gebuhr, Danimarkalı tiyatro sinema ve dizi oyuncusu (d. 1916)
 2015 - Freda Meissner-Blau, Avusturyalı siyâsetçi (d. 1927)
 2017 - Jason Lowndes, Avustralyalı bisiklet sporcusu (d. 1994)
 2017 - Gonzalo Morales Sáurez, Kosta Rikalı ressam (d. 1945)
 2017 - Miruts Yifter, Etiyopyalı uzun mesafe koşucusu eski atlet (d. 1944)
 2018 - Paddy Ashdown, İngilliz siyasetçi ve diplomat (d. 1941)
 2018 - Roberto Suazo Córdova, Honduraslı siyasetçi ve eski devlet başkanı (d. 1927)
 2018 - Aa Jimmy, Endonezyalı oyuncu ve komedyen (d. 1983)
 2018 - Talal bin Abdülaziz el-Suud, Suudi Arabistan kraliyet ailesi üyesi (d. 1931)
 2019 - Thor Bjarne Bore, Norveçli gazeteci, editör, iş insanı ve siyasetçi (d. 1938)
 2019 - Tony Britton, İngiliz oyuncu (d. 1924)
 2019 - Ram Dass, Amerikalı yazar (d. 1931)
 2019 - Fritz Künzli, İsviçreli millî futbolcu (d. 1946)
 2020 - Wojciech Borowik, Polonyalı siyasetçi ve aktivist (d. 1956)
 2020 - Claude Brasseur, Fransız oyuncu (d. 1936)
 2020 - Norma Cappagli, Arjantinli model ve güzellik kraliçesi (d. 1939)
 2020 - Edmund M. Clarke, Amerikalı bilgisayar bilimcisi (d. 1945)
 2020 - Rubén Tierrablanca González, Türkiye'de hizmet eden Meksikalı Fransisken piskoposu (d. 1952)
 2020 - Özkan Sümer, Türk eski futbolcu ve teknik direktör (d. 1940)
 2021 - Thomas Kinsella, İrlandalı şair, tercüman, editör ve yayımcıdır (d. 1928)
 2021 - Frédéric Manns, Fransız ilahiyatçı ve yazar (d. 1942)
 2022 - Alikram Humbatov, Azeri siyasetçi (d. 1948)
 2022 - Maria Nowak, Polonyalı ekonomist (d. 1935)

Tatiller ve özel günler
 Dünya Orgazm Günü
 Paramedikler günü (Türkiye)

1222
22

22 Aralık


Die Spartan South Midlands Football League ist eine englische Fußballliga für das Gebiet von Hertfordshire, dem nordwestlichen Greater London, Teilen von Buckinghamshire und dem südlichen Bedfordshire.

Geschichte

Die heutige Liga stellt einen Zusammenschluss aus mehreren Fußballligen dar, deren älteste, die Bedfordshire County League, ihren Ursprung im Jahre 1922 hatte. Nach der Ausweitung des Einzugsgebiets im Jahre 1929 auch auf umliegende Counties änderte die Liga erstmals ihren Namen in South Midlands League. Im Jahre 1997 schloss sich die Liga mit der London Spartan League zusammen, wodurch sich das Einzugsgebiet nochmals erheblich ausweitete und änderte den Namen abermals in die heutige Bezeichnung Spartan South Midlands Football League.

Spielklassenstruktur
Die Liga organisiert derzeit drei in das National League System eingegliederte Spielklassen. Die höchste dieser drei Spielklassen, die Premier Division, befindet sich auf der neunten Ebene des Ligasystems. Nach dem aktuellen Hauptsponsor wird die Liga derzeit auch als Molten Spartan South Midlands Football League Premier Division bezeichnet. Auf der zehnten bzw. elften Ebene des Ligasystems befinden sich die Division One und die Division Two.

Der Meister der Premier Division steigt in die Isthmian League auf. Die schlechtesten Vereine der Division Two steigen in den Spielbetrieb diverser sub-regionaler Fußballligen ab. Die Liga organisiert zudem zwei weitere Spielklassen für die Reservemannschaften der teilnehmenden Vereine, die Reserve Division One und die Reserve Division Two, die jedoch wie in England üblich, nicht in das Ligasystem integriert sind.

Meister
Seit der letzten Ligenreform im Jahre 1997 gewannen folgende Mannschaften die Meisterschaft der Spartan South Midlands Football League Premier Division:
1997/98: Brache Sparta (Nord), Brook House (Süd)
1998/99: Barkingside
1999/00: Arlesey Town
2000/01: Beaconsfield SYCOB
2001/02: London Colney
2002/03: Dunstable Town
2003/04: Beaconsfield SYCOB
2004/05: Potters Bar Town
2005/06: Oxford City
2006/07: Edgware Town
2007/08: Beaconsfield SYCOB
2008/09: Biggleswade Town
2009/10: Aylesbury
2010/11: Chalfont St. Peter
2011/12: Royston Town
2012/13: Dunstable Town
2013/14: Hanwell Town
2014/15: Kings Langley
2015/16: AFC Dunstable
2016/17: London Colney
2017/18: Welwyn Garden City
2018/19: Biggleswade
2019/20: Abbruch der Meisterschaft aufgrund der COVID-19-Pandemie
2020/21: Abbruch der Meisterschaft aufgrund der COVID-19-Pandemie
2021/22: New Salamis

Weblinks
 Eintrag der Liga bei der FA

Einzelnachweise

Fußballwettbewerb in England
Gegründet 1997

Spartan South Midlands Football League


Trenuri cu prioritate (în ) este un roman al scriitorului Bohumil Hrabal. A fost publicat prima dată în 1965. Este un roman scurt (120 de pagini, ediția originală) care are loc în timpul ocupației naziste a Cehoslovaciei, într-o mică stație provincială. În limba română, romanul a fost tradus de Corneliu Barborică și publicat de Editura Art în februarie 2013.

Ecranizare
Romanul a fost ecranizat în 1966 ca Trenuri bine păzite sau Trenuri strict supravegheate de către regizorul ceh Jiří Menzel. Distribuit în afara Cehoslovaciei în cursul anului 1967, a obținut Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin la cea de-a 40-a ediție a Premiilor Academiei Americane de Film din 1968.

Note

Romane din 1965
Romane despre Al Doilea Război Mondial
Cărți după care s-au făcut filme

Trenuri cu prioritate


Delfina Acosta (Assunção, Paraguai, 24 de dezembro de 1956) é escritora, poeta e colunista. Ganhadora dos prêmios Amigos da Arte pelo trabalho Todas las voces, Mujer o qual figura entre as mil obras mais consultadas da Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes e o prêmio Roque Gaona pelo seu livro de poemas  Querido mío.

Profissional
Seus contos e poemas estão incluidos em diversas antologias paraguaias e internacionais.

Colunista do  Diário ABC Color na seção cultural.

Obras
 Poesía itinerante, publicação coletiva (1984).
 Todas las voces, mujer (1986).
 Cruz del colibrí (1993).
 Pilares de Asunción (1987).
 Versos esenciales, como homenagem ao poeta chileno Pablo Neruda (2001).
 Romancero de mi pueblo (2003).
 Reuniu seus contos premiados e menções em concursos literários no livro El viaje.
 Querido mío. Último libro, superventas en Asunción (2004).

Prêmios
 Prêmio ''Amigos del arte'', pela publicação ''Todas las voces, mujer'' (1986).
 Prêmio ''Mburucuyá de Plata'' en los ''Juegos Florales'' (concurso organizado por la municipalidad de Asunción en ocasión del aniversario número 450 de su fundación) (1987).
 Prêmio del PEN club del Paraguay por el poemario ''Versos esenciales'', hecho como homenaje al poeta chileno Pablo Neruda (2001).
 Segundo prêmio ''Federico García Lorca'' por ''Romancero de mi pueblo (2003)''.
 Prêmio ''Roque Gaona'', por ''Querido mío (2004)''.
 Segundo prêmio ''Poesía Joven (1983)''
 Prêmio "Primera mención" no Concurso da Municipalidade de Assunção (1991)

Poetas do Paraguai
Farmacêuticas

Delfina Acosta


An Eleocharis ovata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Albrecht Wilhelm Roth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Jakob Roemer och Schult.. An Eleocharis ovata in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eleocharis

Eleocharis ovata


Magdalena Piekarska () este o scrimeră poloneză specializată pe spadă, vicecampioană europeană în 2009. Cu echipa Poloniei, a fost vicecampioană mondială în 2009 și campioană europeană în 2010. A urcat pe cel mai bun loc al carierei în sezonul 2009-2010, ajugând pe locul 3 în clasamentul mondial.

A participat la proba de spadă individuală la Jocurile Olimpice de vară din 2012, fiind învinsă în tabloul de 32 de elvețianca Tiffany Géroudet.

Legături externe
 Profile  la Confederația Europeană de Scrimă

Scrimeri olimpici polonezi
Sportivi polonezi în viață
Spadasini
Oameni din Varșovia
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 2012
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 2020

Magdalena Piekarska