Guillermo Martín Campra Elizalde (Barcelona, 11 de marzo de 1997) es un actor español que se hizo conocido por su participación en la serie de TVE Águila Roja (2009-2016) como Alonso.

Biografía
Guillermo Martín Campra Elizalde nació el 11 de marzo de 1997 en Barcelona (España). Es hermano de la también actriz Carla Campra.

Carrera profesional
Comenzó su carrera desde muy pequeño haciendo anuncios para televisión. En 2007 obtuvo el papel protagonista de su primera película, Carlitos y el campo de los sueños, donde interpretó a Carlitos, un niño huérfano que vive en un orfanato y cuyo sueño es ser jugador de fútbol profesional. La película recibió varios galardones, entre ellos, el premio a la 'Mejor película' y el 'Premio del público' en el Festival de Cine de Giffoni. Un año después, intervino en varios episodios de la serie El Internado, metiéndose en la piel de Samuel Espí para los flashbacks ocasionales sobre su infancia. Posteriormente grabó su primer corto, Divina justicia.

En 2009 llegaría el papel que lo haría más popular como actor, en serie de televisión Águila Roja, donde encarnó a Alonso de Montalvo, el hijo de Águila Roja durante las nueve temporadas de la serie, hasta su finalización en 2016. Aparte de la serie, en 2009 apareció en el que sería su segundo corto Sin cobertura. En 2010 fue pregonero del Carnaval de El Tiemblo (Ávila), localidad donde se ruedan muchas de las escenas exteriores de Águila Roja. En 2011, dio el salto a la pantalla grande con Águila Roja: la película.

Después de su paso por Águila Roja, el actor ha tenido papeles secundarios en series de plataformas como Playz, Flooxer y Atresplayer Premium como Bajo la red (2018-2019), Boca Norte (2019), Neverfilms (2019), Terror.app (2019) y Circular (2019). Más adelante, volvió a una cadena generalista para interpretar a Eloy Carrión en la primera temporada de Madres. Amor y vida, emitida en Telecinco y Prime Video, además de participar en la serie italiana Los relojes del diablo, también emitida en Telecinco.

Filmografía

Televisión

Cine

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

Actores de cine de España
Actores de televisión de España
Actores infantiles de España
Nacidos en Barcelona

Guillermo Campra


Eski Kırım (Kırım Tatarcası: Eski Qırım, Ukrayna dili: Старий Крим, Rusça: Старый Крым). Ukrayna'nın Kırım Özerk Cumhuriyeti'nin doğusunda yer alan tarihi bir küçük şehir. 2001 yılı nüfus istatistiklerine göre nüfusu 9,960'dır.

Kırım'daki şehirler

Eski Kırım


රේවති යනු සිංහල නකත් ශාස්ත්‍රයේ එන නැකතකි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 සිංහල අලුත් අවුරුද්ද
 අස්විද

රේවති නැකත


Aterinidele (Atherinidae) sunt o familie de pești osoși teleosteeni pelagici de talia mică sau mijlocie, sociali, carnivori, care trăiesc pe lângă coastele tuturor mărilor tropicale și temperate, intrând uneori și în apele dulci, iar unele genuri sunt complet dulcicole. Se hrănesc cu zooplancton și nevertebrate bentonice mici. Corpul lor este fusiform alungit; puțin comprimat lateral; cu linia laterală indistinctă. Au o bandă argintie lată în lungul corpului. Sistemul de filtrare, format din dinți branhiali lipsește. În Marea Neagră un singur gen, Atherina, cu 2 specii: aterina (Atherina boyeri) și aterina mare (Atherina hepsetus) care trăiesc și în apele litorale românești ale Mării Negre.

Note

Bibliografie
 Petru Bănărescu, Fauna Republicii Populare Române. Vol. XIII : Pisces - Osteichtyes (Pești ganoizi și osoși). București, Editura Academiei Republicii Populare România, 1964.
 S. Cărăușu, Tratat de ihtiologie, București, 1952.
 Z. Feider, Al.V. Grossu, Șt Gyurko, V. Pop. Zoologia vertebratelor. Autor coordonator: Al.V. Grossu. București, Editura Didactică și pedagogică, 1967, 768 p.
 Z. Feider, Al.V. Grossu, Șt Gyurko, V. Pop. Zoologia vertebratelor. Ediția a 3-a. București, Editura Didactică și pedagogică, 1976, 420 p.
 Victor Pop. Curs de zoologia vertebratelor. Volumul 1. Universitatea "Victor Babes"  Cluj. Litografia Învățămîntului Cluj 1957.
 S. P. Naumov. Zoologia Vertebratelor. Editura Agro-Silvică de Stat , București, 1954, 476 p.
 Joseph S. Nelson. Fishes of the World. Fourth Edition. John Wiley & Sons, Inc., Hoboken, New Jersey, 2006.
  Atherinidae in "FAO Species Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific.Volume 4 Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). Food and Agriculture Organization of the United Nations, Rome, 1999"

Legături externe

 Family Atherinidae - Silversides. FishBase
 Gli Aterinidi, Atherinidae. Associazione Ichthyos Italia

Aterinide


Résistance féministe anti-guerre (FAS, ) est un groupe de féministes russes fondé en février 2022 pour protester contre l'invasion russe de l'Ukraine en 2022. Au cours de son premier mois, les FAR ont conduit , attirant plus de  abonnés sur Telegram.

Manifeste
Dans un manifeste publié sur sa chaîne Telegram, Résistance féministe anti-guerre appelle les féministes du monde entier à s'unir pour s'opposer à la guerre lancée par le gouvernement de Vladimir Poutine :

Une traduction anglaise du manifeste a été publiée dans Jacobin, et le manifeste a été traduit dans près de 30 langues, dont le tatar, le tchouvache et l'oudmourte.

Activités
Le 8 mars 2022, Journée internationale de la femme, Résistance féministe anti-guerre a organisé le dépôt de fleurs, chrysanthèmes et tulipes ornées de rubans bleus et jaunes, sur des monuments consacrés aux guerres :

Des manifestations ont eu lieu dans 94 villes russes et étrangères dont Saint-Pétersbourg, Moscou, Vladivostok, Iekaterinbourg, Novossibirsk, Krasnoïarsk, Kanach, Iaroslavl, Syktyvkar, Smolensk, Louga, Lytkarino, Ijevsk, Volgograd, Irkoutsk, Nijni Novgorod, Oufa, Omsk, Mytichtchi, Guelendjik, Perm, Kazan, Zelenograd, Balachov, Saratov, Biïsk, Khimki, Tcheliabinsk, Krasnodar, Novovoronej, Vologda, Korolev, Troïtsk, Serpoukhov, Vladimir, Revda, Togliatti, Kaliningrad, Naberejnye Tchelny, Ramenskoïe, Volgodonsk, Samara, Leninavan, Stavropol, Arkhangelsk, Iochkar-Ola, Krasnogorsk, Novokouïbychevsk, Jeleznovodsk, Mourom, Snegiri, Nakhabino, Rostov-sur-le-Don, Tcheboksary, Saransk, Dzerjinski, Novgorod, Tioumen, Tobolsk, Podolsk, Toula, Grebnevo, Dolgoproudny, Murino, Vladikavkaz et Alaguir.

Les militantes ont écrit des slogans anti-guerre sur les billets de banque, installé des objets d'art dans les parcs, se sont habillées tout en noir en public en signe de deuil, distribué des fleurs ou simplement pleuré dans le métro de Moscou.

Article connexe
Réfractaire à l'armée

Opposants russes, biélorusses et ukrainiens à la guerre russo-ukrainienne à partir de 2022

Notes et références

Liens externes

Invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022
Parti politique fondé en 2022
Opposition à Vladimir Poutine
Organisation antimilitariste

Résistance féministe anti-guerre


Yuzhni  es un posiólok del raión de Dinskaya del krai de Krasnodar del sur de Rusia. Está situado en las llanuras de Kubán-Priazov, 18 km al este de Dinskaya y 11 km al norte de Krasnodar, la capital del krai.  Tenía 5 121 habitantes en 2010. Tenía 4 447 habitantes en 2002.

Es cabeza del municipio Yuzhnokubanskoye.

Historia

En 1929 se estableció el sovjós Kubanski n.º 19. Originalmente se encontraba entre la línea de ferrocarril de Krasnodar a Rostov del Don y la carretera a Yeisk.

Composición étnica

De los 4 447 habitantes que tenía en 2002, el 88.8 % era de etnia rusa, el 6.6 % era de etnia armenia, el 1.9 % era de etnia ucraniana, el 0.6 % era de etnia tártara, el 0.3 % era de etnia adigué, el 0.3 % era de etnia alemana, el 0.2 % era de etnia kurda, el 0.2 % era de etnia bielorrusa, el 0.1 % era de etnia georgiana y el 0.1 % era de etnia azerí

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Южный (Динской район).
 Sitio web del municipio
 El municipio en el sitio web del raión .
  en Panoramio
 Mapa topográfico soviético en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Dinskaya del krai de Krasnodar

Yuzhni (Dinskaya, Krasnodar)


Örencik, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 125, Vezirköprü ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 YerelNet

Vezirköprü'nün mahalleleri

Örencik, Vezirköprü


Das Hohelied Der Herkunft je album njemačkog RAC sastava Stahlgewitter, realiziran 2013. godine.

Popis pjesama

Vanjske poveznice
 Stahlgewitter - Das Hohelied Der Herkunft (2013) FULL ALBUM na YouTube
 Stahlgewitter - Das Hohelied Der Herkunft na Discogs
 Stahlgewitter - Das Hohelied Der Herkunft na Last.fm

Albumi sastava Stahlgewitter
Albumi iz 2013.

Das Hohelied Der Herkunft


Potito (Mesia o Cerdeña, ca. 145 - Sardica o Roma, ca. 160) fue un mártir cristiano, venerado como santo por la Iglesia católica y la Iglesia ortodoxa. Su fiesta se celebra el 14 de enero.

Leyenda

Potito fue un mártir del que no se conservan datos contemporáneos, sino unas actas de martirio tardías, la Passio Sancti Potiti del , poco fiable. Tan sólo se sabe que fue martirizado en Sardica, ciudad de la Dacia, cerca de la actual Sofía (Bulgaria), y que fue muerto a espada.

Posteriormente, por la similitud del topónimo, las actas dicen que era originario de Cerdeña, hijo único de una rica familia pagana, y convertido al cristianismo a escondidas, a los trece años. Cuando su padre lo supo le hizo encarcelar, pero el hijo, con la oración y el ejemplo, hizo que su padre se convirtiera también. Liberado, marchó a vivir a otra ciudad, que podría haber sido Valeria o Gárgara.

Curó la lepra a la esposa del senador Agatón, y convirtió a la familia; la fama de esta conversión llegó a Roma, donde fue llamado Potito. Ya en Roma, el joven exorcizó a la hija del mismo emperador Antonio Pío, que atribuyó la curación a la magia. Al negarse Potito a ofrecer sacrificios a los dioses paganos, fue torturado y asesinado. Según unas fuentes, en Roma, según en otras, en un lugar del sur de Italia.

Veneración

La constancia más antigua de su culto se encuentra en el Liber Pontificalis de Nápoles, en el , y en el calendario grabado en mármol entre 847 y 877, hoy en el palacio arzobispal de Nápoles, que ya habla del día 13 de enero. Leon Battista Alberti escribió una Vida di San Potito, reescribiendo la leyenda.

El santo es especialmente venerado en Nápoles y la Apulia, donde tiene una iglesia en el pueblecito de Ascoli Satriano. Los benedictinos que vivían obtuvieron un oficio del santo del papa Clemente XII. No obstante, la fiesta del santo sólo aparece en los martirologios relativamente modernos.

Según algunas fuentes, sus reliquias fueron llevadas de Asculum a Cerdeña, con las de los santos Efisio de Cerdeña. Hasta 2003, la fiesta era el 13 de enero; a partir de entonces, es el 14. Es patrón de la diócesis de Tricarico.

Enlaces externos

 San Potito en Catholic.net
 San Potito en oocities.org
 Documenti sulla vita di San Potito, da anspiascolisatriano.it

Santos de la Comunión anglicana
Santos de Bulgaria
Mártires cristianos de la Antigua Roma del siglo II
Santos cristianos de la Antigua Roma del siglo II
Cristianos de Bulgaria
Nacidos en Sofía
Fallecidos en la provincia de Matera
Santos católicos y ortodoxos

Potito


Le Championnat de Tchéquie de rugby à XV 2021 appelé , oppose les huit meilleures équipes tchèques de rugby à XV.

Format
Après une annulation en 2020 à cause de la pandémie de Covid-19, le championnat revient sous une forme automnale et adopte un nouveau nom, l'Extraliga. La compétition se déroule sur une seule phase, afin de laisser du temps libre à la sélection nationale. En raison du format, il n'y aura pas de relégation sportive en fin de saison.

Les clubs de l'édition 2021
Les huit équipes d'Extraliga sont :

Classement

|}

Notes et références

Liens externes
  Fédération tchèque de rugby à XV
  Classement du championnat
  Résultats par journées

2021
Tchéquie
Sport en Tchéquie en 2021


The Visual Memory Unit (VMU), also referred to as the  (VMS) in Japan and Europe, is the primary memory card produced by Sega for the Dreamcast home video game console. The device features a monochrome liquid crystal display (LCD), multiplayer gaming capability (via connectors at the top), second screen functionality, a real-time clock, file manager, built-in flash memory, and sound capability. Prior to the launch of the Dreamcast, a special Godzilla edition VMU, preloaded with a virtual pet game, was released on July 30, 1998, in Japan.

While its most basic function is as a removable storage device, the VMU may also serve as an auxiliary display during normal gameplay and, through the use of additional software (distributed as extras on Dreamcast GD-ROMs), acts as a handheld game console. Console-like features of the VMU include a screen, speaker, proper directional pad, four action buttons, the ability to connect and interact with other VMUs, and the ability to download additional games.

Hardware

For use as a memory card and second screen, the VMU is plugged directly into one of two slots on a Dreamcast controller (up to two VMUs may be plugged in each controller, and eight VMUs per Dreamcast console).

Upon initial use, the player is prompted to set the date and time, and then select from a group of bitmap images to serve as the default background for the VMU (various Dreamcast titles may offer players additional background images for the unit). This image is displayed while the Dreamcast console is in the operating system menu.

When operated independently of the Dreamcast console, the VMU acts as a file manager, clock/calendar (with selectable clock animations), and handheld game console. VMUs may also connect to each other directly to facilitate file transfer or multiplayer gaming.

The VMU runs on two CR-2032 lithium batteries which are inserted into the rear of the VMU under a screw-secured lid. Without battery power, the VMU still functions as a memory card and auxiliary display, but cannot play downloaded mini-games. Additionally, a VMU without battery power will beep when the Dreamcast is powered on (if the VMU is inserted into a connected Dreamcast controller)

The VMU has 128KB of flash memory, but by default 28KB is reserved for system use leaving 100KB for data storage, which is divided into 200 'blocks' – 1 block equaling 512 bytes. In recent years homebrew programs like Dream Explorer (aka VMU Tool) have allowed users to unlock an extra 44 blocks (22KB) of this reserved space increasing the overall VMU capacity to 244 blocks. However, a handful of games might be unable to detect the memory card if this is done, although none have been reported apart from DreamKey/DreamPassport and Metropolis Street Racer.

Minigames and in-game features

Several titles for the Dreamcast include mini-games that can be downloaded onto a VMU. The Sonic Adventure series, for instance, include the Chao Adventure mini-games (Chao Adventure and Chao Adventure 2 which features more activities and items). In the games, players can transfer Chao eggs to the VMU and partake in various activities to increase the stats of their hatched Chao, whereupon they can upload their improved Chao back into the Dreamcast game. Sega GT includes Pocket GT, a top-down racer in the style of the 8-bit SpyHunter games.

In other video games, statistics such as the current health condition are displayed on the VMU for convenience (as in Resident Evil: Code Veronica) or to enhance multi-player gaming (for example, NFL 2K2 allowed the VMU to display secret plays not viewable to other players).

There are also numerous homebrew games, original creations and ports of famous games that are freely available on the internet and can be installed and played on a VMU. These games include: Metroid, VMU Mini Pacman, Breakout, Space Invaders, Tetris, VMU Fighter (a side-scrolling shoot 'em up), VMU Football (an American football game), VMU-a-Sketch (a digital Etch-a-sketch pad), and 3D FPS (a first-person-shooter).

Variants
Multiple Dreamcast memory cards with no VMU features have been released.  The cards therefore omit a display screen, input buttons, speaker and built-in clock.  Some have the same 128 KB storage as the VMU, equivalent to 200 blocks, while others have multiple "pages" with each acting as a 128 KB memory card.  In the latter case, a button or switch allows the gamer to select the desired memory card.  This is due to the Dreamcast having a limit of 128 KB per individual memory card.

4x Memory Card

Sega released an official 4x Memory Card which offered four times the data storage of a standard VMU, with 800 blocks. It was released in Japan on December 14, 2000, as "Memory Card 4X", and in the US as "4x Memory Card".  A button is used to select one of four "pages", and a series of four orange LED on the card indicates which of these is currently in use.  Not all games are compatible, so Sega released a list of incompatible games.

A limited edition Phantasy Star Online 4x Memory Card was also released in Japan to coincide with the game's release. It was coloured blue and featured the Phantasy Star Online logo printed onto the casing.

The 4x Memory Card did not make it to retail in Europe, despite a planned release (along with the Dreamcast Broadband Adapter which was also unreleased in Europe) due to the Dreamcast's unforeseeably short lifespan – although unofficial third party 4x Memory Cards were released in Europe.

Third-party memory cards
The Nexus Memory Card is a third party version of the Visual Memory Unit that features four times the memory of a stock VMU with 800 blocks (4 megabit / 512 kilobytes) but lacks an LCD screen. The card is divided into 4 pages each with 200 blocks, each page can be selected using a button on the top left of the card. The Nexus Memory Card is slightly larger than the normal VMU and can be connected to a personal computer by USB, Parallel or Serial cable. A 3200 block (16 megabit / 2 megabytes) version of the Nexus is also available, but this model has been known to be unstable.

Nyko released two memory cards for the Dreamcast: the Jumbo Memory Pak X2 with twice the storage as a VMU, and the Hyperpak with four times the storage. The Hyperpak could also act as a Jump Pak by setting its switch to rumble mode.

The Performance Memory Card was a third-party basic memory card with the same 200 blocks of storage as a VMU.  The Performance Mega Memory Card acted like a 4X Memory Card.  It used a switch on its back to select the desired memory card "page".  Unlike other memory cards however, the Performance model had to be removed from the controller before the "page" could be switched.

In September 2023, following a successful crowdfunding campaign, Dreamware Enterprises released an aftermarket VMU update called the VM2. The VM2 features a backlit screen, a rechargeable battery with USB-C support, and MicroSD storage.

Reception

In a 10-year retrospective, GamesRadar called the VMU "one of our favorite storage devices". They offered praise for the originality of the device, as well its flexibility and commented that newer systems should have revisited the concept. However, they lamented that most games didn't find a useful purpose for it and that the device drained batteries quickly.

See also
 PocketStation, a similar device by Sony for the PlayStation, released six months later.

References

External links

 The (Unofficial) VMU FAQ (Wayback Machine)

Sega hardware
Dreamcast
Discontinued handheld game consoles
Handheld game consoles
Monochrome video game consoles
Video game storage media
Sixth-generation video game consoles

sv:Sega Dreamcast#VMU

VMU


Dota: Dragon's Blood é uma série de televisão de streaming de fantasia épica animada. É baseado no Dota 2, um jogo eletrônico do gênero MOBA desenvolvido em 2013 e lançado pela Valve. A série é produzida pelo Studio Mir em associação com a empresa de Ashley Edward Miller, Kaiju Boulevard. A primeira temporada estreou na Netflix em 25 de março de 2021. A segunda temporada da série estreou em 18 de janeiro de 2022, com boa recepção dos fãs e da crítica. A terceira temporada estrou em 11 de agosto de 2022.

Enredo
Ambientado em um mundo de fantasia, magia e misticismo, a história segue um Cavaleiro do Dragão, Davion, que caça e mata dragões para tornar o mundo um lugar mais seguro. Em uma batalha entre demônios e dragões, um dragão ancião funde sua alma com Davion. Junto com a princesa da lua Mirana, Davion persegue uma jornada para parar o demônio Terrorblade que quer matar todos os dragões e coletar suas almas.

Lista de episódios

Visão geral da série

Livro 1 (2021)

Livro 2 (2022)

Livro 3 (2022)

Produção
A série foi anunciada pela Netflix em 17 de fevereiro de 2021. É uma colaboração conjunta entre o estúdio sul-coreano Mir e a empresa americana Kaiju Boulevard. O estúdio sul-coreano Production Reve forneceu os serviços de animação do Livro Um, enquanto o Studio Mir assumiu a animação do Livro Dois. O estilo de animação é uma mistura de anime e animação ocidental.

Recepção
A primeira temporada da série obteve 75% de aprovação da crítica especializada, com uma classificação média de 7,60/10, e 85% de aprovação do público, segundo o site especializado agregador de críticas Rotten Tomatoes. O consenso dos críticos do site diz: "Embora o conhecimento do jogo não seja necessário, poderia ter sido bom se Dota: Dragon's Blood tivesse traduzido mais de sua proeza narrativa para a telinha".

A segunda temporada obteve uma taxa de aprovação do público de 82%, com base na classificação de 89 usuários.

Ligações externas

Programas de televisão da Coreia do Sul que estrearam em 2021
Programas de televisão dos Estados Unidos que estrearam em 2021
Séries de televisão de ação da Coreia do Sul
Séries de animação baseadas em jogos eletrônicos
Dota 2
Dragões na cultura popular
Programas de televisão em língua inglesa
Netflix

Dota: Dragon's Blood


Vahlia somalensis, jednogodišnja ili višegodišnja biljna vrsta u rodu vahlia, porodica Vahliaceae.

Naraste najviše do 50 cm visine, stabljika gola ili dlakava. Postoje dvije podvrste koje rastu u Somaliji, Etiopiji i Keniji.

Podvrste
 Vahlia somalensis subsp. goddingii (Bruce) Bridson
 Vahlia somalensis subsp. somalensis

Izvori

Vahlia
Flora Etiopije
Flora Kenije
Flora Somalije

Vahlia somalensis


فاييا (Βάγια) هي مدينة في فويوتيا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 4305 نسمة.

مراجع

مدن اليونان
أماكن مأهولة في بيوتيا

فاغيا


Parc national du Mercantour eller Nationalpark Mercantour er en af Frankrigs ti nationalparker, der ligger i den sydøstlige del af landet i regionen Provence-Alpes-Côte d'Azur. Den blev oprettet i 1979, og har omkring 800.000 besøgende om året, og har 600 km opmærkede vandreruter.

Beskrivelse
Det beskyttede område omfatter 685 km², og består af et centralt ubeboet område omfattende
syv dale - Roya, Bévéra, Vésubie, Tinée, Haut Var/Cians (i Alpes-Maritimes) plus Verdon og Ubaye (i Alpes-de-Haute-Provence) - og en perifer zone omfattende 28 landsbyer. Mange af dem, f.eks. Belvédère ved indgangen til den spektakulære Gordolasquedal, skjuler store arkirektoniske rigdomme, f.eks adskillige kirker der er dekoreret med kalkmalerier og altre af primitive Niçois malere. Omkring Mont Bégo er der helleristninger fra slutningen af yngre stenalder og bronzealderen, hugget ud i skifer og granitklipper.

Geografi
I hjertet af denne samling af bjergtoppe, som indbefatter det 3.143 meter høje Cime du Gélas der er det næsthøjeste i De maritime Alper, ligger den berømte Vallée des Merveilles, (den vidunderlige dal), der er registreret som historisk monument. Ved foden af Mont Bégo, kan klatrere besøge 37.000 helleristninger fra bronzealderen, med våben, bygninger, kvæg, og menneskefigurer der i nogle tilfælde kan virke mystiske. En mindre udfordrende destination er Musée des Merveilles i Tende.

Flora
Ud over stenege, oliventræer, rhododendronner, ædel-, og andre graner, cembrafyr og lærkeetræer, findes i Mercantour mere end 2.000 arter af blomstrende planter, hvoraf 200 er meget sjældne: edelweiss og kranslilje er de mest kendte, men der er også stenbræk, husløg,  og ensian viser en mangefarvet palet om foråret. Mercantour er omfattet af et omfattende registrerings og monitoreringsprogram der skal identificere alle levende arter i området, organiseret af European Distributed Institute of Taxonomy (EDIT).

Fauna
Vandrere har stor chance for at se gemser, som der lever flere tusinde af i parken, og kan ofte høre fløjt fra murmeldyr. Lækatten er sjældnere og lever mere skjult, ligesom stenbuk og muflon.
Der ud over er der en bred vifte af dyreliv i Mercantour: Kronhjort og rådyr i underskoven, harer og vildsvin, kongeørne og musvåger, adskillige arter af sommerfugle og endda 50 italienske ulve (Canis lupus italicus) som indvandrede her i begyndelsen af 1990'erne.

Eksterne kilder og henvisninger

 Officiel website

Nationalparker i Frankrig
Provence-Alpes-Côte d'Azur

Parc national du Mercantour


Sivas ( ) ist ein Ort und Sitz der gleichnamigen Kinotita im Süden der griechischen Insel Kreta am westlichen Ausläufer des Asterousia-Gebirges und gehört zum Gemeindebezirk Tymbaki (Provinz Pirgiotissa) in der Gemeinde Festos.

Benennung

Zur türkischen Zeit wurde der Ort Cevahir (türk. Cevahir = Diamant, griechische Form: Τζοβαέρη) genannt. Später setzte sich der Name Siva durch. Um die Herkunft dieses Namens gab es viele Spekulationen, so soll er sich von der ägyptischen Oase Siwa, wo sich das berühmte Orakel des Ammon befand, oder von Silva, dem lateinischen Wort für Wald, ableiten. Sogar der indische Gott Shiva wird als Namensgeber angeführt. Die wahrscheinlichste Erklärung leitet das Wort aus dem Arabischen Siva her, was Quelle bedeutet.

In neuerer Zeit wurde der ursprünglich weibliche Ortsnamen in das männliche Sivas umgewandelt, um einer Verwechselung mit dem gleichnamigen Ort Siva, der ebenfalls in dem Regionalbezirk Iraklio liegt, zu vermeiden.

Sehenswertes
Am Dorfplatz befindet sich die Kirche des Hl. Johannes dem Täufer, es gibt außerdem Kapellen, die dem heiligen Nikolaus, der heiligen Marina, dem heiligen Spyridon, dem Propheten Elias und dem heiligen George geweiht sind. Südlich von Sivas kann man das Kloster Odigitrias und einen minoischen Friedhof besichtigen. In der Nähe befinden sich auch die Schlucht von Martsalos und die Agiofarango-Schlucht.

Söhne und Töchter des Ortes
 Antonios Messaritakis tu Nikolau
 Heiliger Johannes der Fremde (Ai Kir-Giannis o Xenos)
 Ioannis Skoutis (Stefanakis)
 Themos Kornaros

Weblinks

 Sivas bei messara.com
 Sivas bei interkriti.org

Einzelnachweise

Ort in der Region Kreta
Geographie (Festos, Gemeinde)
Geographie (Kreta)

Sivas (Tymbaki)


Tabasco is a state in Southeast Mexico that is divided into 17 municipalities. According to the 2020 Mexican Census, it has the 20th largest population with  inhabitants and is the 24th largest by land area spanning .

Municipalities in Tabasco are administratively autonomous of the state according to the 115th article of the 1917 Constitution of Mexico. Every three years, citizens elect a municipal president (Spanish: presidente municipal) by a plurality voting system who heads a concurrently elected municipal council (ayuntamiento) responsible for providing all the public services for their constituents. The municipal council consists of a variable number of trustees and councillors (regidores y síndicos). Municipalities are responsible for public services (such as water and sewerage), street lighting, public safety, traffic, and the maintenance of public parks, gardens and cemeteries. They may also assist the state and federal governments in education, emergency fire and medical services, environmental protection and maintenance of monuments and historical landmarks. Since 1984, they have had the power to collect property taxes and user fees, although more funds are obtained from the state and federal governments than from their own income.

The largest municipality by population is Centro, with 683,607 residents while the smallest is Jonuta with 30,798 residents. The largest municipality by land area is Huimanguillo which spans , and the smallest is Jalpa de Méndez with . Tabasco has kept the same number of municipalities since 1883, one of the few Mexican states without recent changes.

Municipalities

Notes

References

Tabasco

Municipalities of Tabasco


Alegerile prezidențiale din România au avut loc în două tururi de scrutin, pe 10 și 24 noiembrie 2019. 27 de persoane și-au anunțat intenția de a candida la alegerile din 2019. Dintre acestea, 17 și-au depus dosarul la Biroul Electoral Central, fiind admise în final 14 candidaturi, un număr similar cu cel de la scrutinul precedent. Eligibil pentru un al doilea mandat, președintele în funcție, liberalul Klaus Iohannis, a ieșit pe primul loc în primul tur, înaintea fostului premier social-democrat Viorica Dăncilă. Scrutinul, marcat printr-o prezență scăzută în țară, s-a desfășurat la mai puțin de o săptămână după înlocuirea Vioricăi Dăncilă cu liberalul Ludovic Orban pentru rolul de premier. Al doilea tur a fost câștigat de Iohannis, cu puțin peste 200.000 de voturi mai multe decât în 2014. Acesta a obținut 66% din sufragii, în timp ce candidatul social-democraților a obținut 34%, cel mai slab scor din istoria PSD la alegerile prezidențiale.

Context
Klaus Iohannis a câștigat ultimele alegeri prezidențiale în 2014, cu 54,43% din voturi, fiind învestit în funcție odată cu depunerea jurământului pe 21 decembrie 2014. Potrivit articolului 81 din Constituția României, "nicio persoană nu poate îndeplini funcția de Președinte al României decât pentru cel mult două mandate", astfel că Klaus Iohannis este eligibil pentru realegere.

Sistem electoral

Dispoziții generale
Votul este reglementat de Legea nr. 370/2004 și prevederi ale articolului 81 din Constituția României. Alegerea președintelui are loc în două tururi. Al doilea tur de scrutin are loc numai în cazul în care, în primul tur, niciunul dintre candidați nu a întrunit 50% + 1 din voturile alegătorilor înscriși pe listele electorale permanente. Pentru a putea candida este necesară depunerea la Biroul Electoral Central a listelor cu semnăturile ale cel puțin 200.000 de susținători.

Modificările la legea electorală din 2019
Deoarece la ultimele alegeri prezidențiale, precum și la alegerile europarlamentare din 2019, au fost probleme cu votul românilor aflați în diaspora, Autoritatea Electorală Permanentă a propus abrogarea Legii nr. 370/2004 privind alegerea președintelui și înlocuirea acesteia cu un nou act normativ, care să preia votul anticipat, votul prin corespondență și simplificarea procedurilor la secțiile de votare din străinătate.

Pe 3 iulie 2019, Camera Deputaților a adoptat, în calitate de for decizional, cu 228 de voturi "pentru", unul "împotrivă" și 19 abțineri, proiectul pentru modificarea unor acte normative privind votul în străinătate la alegerile prezidențiale. Proiectul prevede prelungirea duratei de vot la trei zile – vineri, sâmbătă și duminică – pentru românii din diaspora. Vineri se votează între orele locale 12–21, iar sâmbătă și duminică între orele 7–21. De asemenea, românii din străinătate care se află la rând sau în secția de votare la ora 21, când se închid secțiile, pot să voteze până la maximum ora 23:59. Procedura privind prelungirea timpului de vot până la maximum ora 23:59 se aplică și în secțiile de vot din țară. Totodată, a fost introdus votul prin corespondență și pentru alegerile prezidențiale și a fost simplificat procesul de vot prin automatizarea listelor suplimentare. Potrivit președintelui AEP, Florin Mitulețu-Buică, votul prin corespondență se aplică numai pentru diaspora.

Pe 28 iulie a fost lansat portalul www.votstrainatate.ro, unde românii care vor să voteze în străinătate pot să se preînregistreze. Din cauza numărului mic de persoane care s-au înscris până la termenul inițial de 11 septembrie, Guvernul a prelungit, prin ordonanță de urgență, termenul până pe 15 septembrie. Cu toate acestea, doar 41.003 români din străinătate (aproximativ 1% din totalul celor cu drept de vot) s-au înscris pentru votul prin corespondență. De asemenea, 38.944 de români s-au înscris ca alegători la secțiile din străinătate. Guvernul nu a anunțat nicio campanie de publicitate pentru votul prin corespondență, iar promovarea a fost realizată de câteva instituții (AEP, MAE, MRP și ambasade) pe site-urile proprii și canalele de social media. În lipsa unor bugete consistente de promovare, AEP și CNA au făcut apel la posturile de televiziune și radio din România să difuzeze gratuit clipurile de promovare realizate de AEP și de o coaliție de asociații civice.

Calendar electoral
Calendarul alegerilor prezidențiale a fost aprobat de Guvern în cadrul ședinței din 27 august 2019:
 2 septembrie: depunerea la BEC a protocolului de constituire a unei alianțe electorale;
 11 septembrie (prelungit până pe 15 septembrie): înregistrarea în registrul electoral ca alegător în străinătate sau ca alegător prin corespondență;
 22 septembrie, ora 24: depunerea candidaturilor și comunicarea către BEC a semnelor electorale;
 29 septembrie: stabilirea ordinii de înscriere în buletinul de vot a candidaților;
 12 octombrie: începe campania electorală;
 8 noiembrie, orele 12–21 (–23:59): prima zi de votare în străinătate;
 9 noiembrie, ora 7: se încheie campania electorală în țară;
 9 noiembrie, orele 7–21 (–23:59): a doua zi de votare în străinătate;
 10 noiembrie, orele 7–21 (–23:59): a treia zi de votare în străinătate și începerea votării în țară.

Nominalizarea candidaților

Partidul Social Democrat
Fostul președinte PSD, Liviu Dragnea și primarul Bucureștiului, Gabriela Firea, au fost două nume vehiculate de colegii de partid ca potențiali candidați ai PSD. În timp ce Firea a declarat că dorește să își finalizeze mandatul la Primăria Capitalei, Dragnea nu a respins ideea unei candidaturi la prezidențiale. Totodată, Firea opina că "președintele partidului este persoana cea mai indicată, potrivită și care trebuie să-și preia acest rol cât se poate de serios". Pe 1 septembrie 2018, Liviu Dragnea și Gabriela Firea au anunțat că nu intenționează să candideze la alegerile prezidențiale. După alegerile europarlamentare din 26 mai 2019, Dragnea a afirmat că Gabriela Firea sau Călin Popescu-Tăriceanu ar trebui să fie candidatul PSD–ALDE la prezidențiale. Totuși, Firea a reiterat că nu dorește să candideze la Președinție. În urma condamnării din 27 mai 2019, Liviu Dragnea a devenit neeligibil pentru această funcție și nu poate candida la alegeri.

Pe 23 iulie 2017, deputatul PSD Liviu Pleșoianu a anunțat pe contul său de Facebook că a luat decizia de a candida la alegerile prezidențiale. A reconfirmat această intenție pe 11 ianuarie 2018, declarând că va candida indiferent de propunerea oficială a partidului. În iunie 2019, noul președinte al partidului, Viorica Dăncilă, a anunțat că au fost demarate sondaje interne pentru desemnarea prezidențiabilului PSD. PSD a luat în calcul și eventualitatea unei candidaturi comune cu ALDE, dar și sprijinirea unui candidat independent. Printre cei care și-au făcut publică intenția de a se înscrie în cursa internă s-au numărat senatorul Șerban Nicolae, ministrul Finanțelor Eugen Teodorovici și senatorul Mihai Fifor. Potrivit sondajului intern comandat de PSD, Șerban Nicolae, Liviu Pleșoianu și Mihai Fifor au obținut procente cât marja de eroare (3%). Eugen Teodorovici abia a atins 5%, în timp ce Viorica Dăncilă se situează între 9–11%. Deși nu s-a înscris în cursa internă, Viorica Dăncilă a admis că ar putea candida la prezidențiale, dar numai în cazul în care partidul o cere. În măsurătorile sociologice au fost incluși și Ecaterina Andronescu și Călin Popescu-Tăriceanu, dar și opțiunea "candidat independent", fără un nume asociat. Teodorovici și Fifor s-au retras ulterior din cursa pentru alegerea prezidențiabilului PSD. Cu toate că a negat în trecut intenția de a candida, Gabriela Firea a anunțat pe 20 iulie că intră în competiție.

În ședința Comitetului Executiv Național din 15 iulie, PSD a respins prin vot propunerea ca liderul ALDE, Călin Popescu-Tăriceanu, să fie susținut la alegerile prezidențiale și a decis că va avea propriul candidat, urmând ca o eventuală susținere reciprocă să se facă în turul doi. Pe 23 iulie, Viorica Dăncilă a fost votată în Biroul Permanent Național pentru a fi candidat la Președinție. Candidatura acesteia a fost oficializată în cadrul Congresului din 24 august.

UNPR și PNȚCD au decis să susțină, de asemenea, candidatul PSD.

Nominalizat

Candidați

Partidul Național Liberal
Președintele Klaus Iohannis este eligibil pentru un al doilea mandat. Deși articolul 84 din Constituție îi interzice să facă parte dintr-un partid pe durata mandatului, candidatura sa la alegerile din 2014 a fost susținută de Partidul Național Liberal, al cărui președinte a și fost la acel moment. Președintele PNL, Ludovic Orban, a reconfirmat sprijinul partidului pentru Iohannis după alegeri. Pe 11 martie 2018, Consiliul Național al PNL a validat susținerea candidaturii lui Klaus Iohannis pentru un nou mandat de președinte. Anunțul oficial al candidaturii a venit pe 23 iunie 2018. În septembrie 2019, Consiliul Director al Forumului Democrat al Germanilor din România a decis, de asemenea, să susțină candidatura lui Iohannis. Acesta a condus FDGR în perioada 2002–2013.

Nominalizat

Alianța 2020 USR+PLUS
În februarie 2019, Uniunea Salvați România și Partidul Libertate, Unitate și Solidaritate au format o alianță politică pentru a candida împreună la alegerile europarlamentare din 26 mai 2019. Pe fondul rezultatului bun obținut la aceste alegeri, co-președinții alianței au anunțat că vor avea un candidat comun la prezidențiale. Președintele USR, Dan Barna, a propus un tandem președinte–premier, propunere susținută și de președintele PLUS, Dacian Cioloș. Anterior unei decizii în cadrul alianței, USR și PLUS și-au validat candidații proprii.

În perioada 1–12 iulie 2019 s-a desfășurat campania internă pentru alegerea candidatului USR. În competiție s-au înscris președintele partidului Dan Barna, senatorul Mihai Goțiu și alți doi membri USR – Dumitru Stanca și Dragoș Dinulescu. Pe 13 iulie, Dan Barna a fost desemnat prin votul direct al tuturor membrilor de partid drept candidat al USR în vederea negocierilor ulterioare pentru alegerea unui candidat comun. Consiliul Național al PLUS a decis în aceeași zi ca prezidențiabilul partidului să fie ales prin vot electronic de către toți membrii formațiunii, în perioada 22–27 iulie.

Pe 21 iulie, USR+PLUS a stabilit ca Dan Barna să fie candidatul alianței la prezidențiale, iar pentru funcția de premier l-a validat pe Dacian Cioloș.

Nominalizat

Partidul Alianța Liberalilor și Democraților
Mai mulți membri ai ALDE au făcut referire la Călin Popescu-Tăriceanu ca posibil candidat la alegerile prezidențiale din 2019. Anterior alegerilor europarlamentare din 2019, Tăriceanu considera că varianta optimă pentru prezidențiale este o candidatură comună PSD–ALDE. În aprilie 2019 a declarat că este pregătit să își asume candidatura la alegerile prezidențiale, adăugând că o decizie în coaliția de guvernare va fi luată după alegerile pentru Parlamentul European și după o analiză a sondajelor de opinie. Totuși, pe fondul rezultatului slab obținut de ALDE la europarlamentare și în contextul acuzațiilor de corupție din partea DNA, Tăriceanu a anunțat în iunie 2019 că pentru el candidatura la prezidențiale nu mai este o opțiune. În iulie 2019 s-a răzgândit și a declarat pentru Antena 3 că este decis să candideze la alegerile prezidențiale, cu sau fără sprijinul coaliției de guvernare, un potențial partener fiind PRO România.

Negocierile dintre PSD și ALDE pentru susținerea unui candidat comun au eșuat în condițiile în care și Tăriceanu, și Dăncilă își doreau să candideze. Tăriceanu a cerut public susținerea PSD pentru un candidat unic al coaliției de guvernare, dar social-democrații au decis să își susțină propriul candidat, pe Viorica Dăncilă. Astfel, pe 24 iulie, Delegația Permanentă a ALDE l-a confirmat pe Tăriceanu candidat al partidului la alegerile prezidențiale.

Pe 26 august, Călin Popescu-Tăriceanu a anunțat că se retrage din cursa prezidențială și că partidul pe care îl conduce va susține candidatura independentă a lui Mircea Diaconu. De asemenea, ALDE a votat crearea unei alianțe electorale cu PRO România, partid care și-a anunțat la rândul său susținerea pentru Diaconu. De altfel, Diaconu a confirmat într-un interviu pentru RFI că a fost chemat la discuții cu ALDE și PRO România în vederea susținerii candidaturii sale. Protocolul de colaborare a fost înregistrat, pe 1 septembrie, la BEC de către co-președinții alianței, Sorin Cîmpeanu (PRO România) și Norica Nicolai (ALDE). Alianța a fost primită cu critici din partea unor lideri ai ALDE. Aceștia s-au declarat nemulțumiți de decizia lui Tăriceanu de a renunța la candidatură și au susținut că nu se vor implica în campania lui Mircea Diaconu.

PRO România
Victor Ponta, fost prim-ministru și competitorul de pe locul doi la alegerile din 2014, a declarat că formațiunea politică PRO România, înființată împreună cu fostul președinte PC, Daniel Constantin, va avea un candidat la alegerile prezidențiale, dar a negat că va candida din nou pentru funcție în 2019. Cu toate că a avut adesea un discurs critic la adresa coaliției de guvernare, în iunie 2019, Ponta a purtat discuții cu PSD și ALDE privind desemnarea unui candidat unic pe centru-stânga. În aceeași perioadă a anunțat că PRO România îl susține pe Sorin Cîmpeanu, președintele Consiliului Național al Rectorilor. La rândul lor, președintele ALDE, Călin Popescu-Tăriceanu, președintele PSD București, Gabriela Firea și președintele PSD Olt, Paul Stănescu s-au poziționat în favoarea unui candidat unic PSD–ALDE–PRO România.

Senatorul Adrian Țuțuianu de la PRO România a declarat că partidul ar putea susține candidatura lui Călin Popescu-Tăriceanu, cu condiția ca liderul ALDE să plece de la guvernare și să nu mai susțină majoritatea guvernamentală. Totodată, acesta a lansat ideea unei candidaturi independente a Gabrielei Firea, care ar putea fi susținută de PRO România. Ulterior, după ce PSD și ALDE au anunțat că vor avea candidați separați, Țuțuianu a declarat că PRO România trebuie să desemneze un candidat propriu, variantele fiind Sorin Cîmpeanu și Corina Crețu. De asemenea, vicepreședintele PRO România, Mihai Tudose, a declarat pentru G4Media că partidul nu are de ce să susțină un candidat al PSD sau al ALDE la prezidențiale.

În contextul în care Mihai Tudose și Daniel Constantin au cerut vehement ca partidul să nu se alieze cu Tăriceanu, întrucât ar avea de pierdut electoral, Ponta a renunțat să mai susțină candidatura acestuia. După ședința Delegației Naționale a PRO România din 26 august, Victor Ponta a declarat că formațiunea îl va susține pe independentul Mircea Diaconu, care și-a anunțat intenția de a candida cu o zi înainte.

Partidul Mișcarea Populară
Pe 19 iulie 2019, președintele PMP, Eugen Tomac, a anunțat că PMP va comanda un sondaj de opinie pentru a vedea care este cea mai potrivită persoană care să candideze la prezidențiale din partea formațiunii. Pe lângă președintele partidului, în sondaj au fost testați Robert Turcescu, Theodor Paleologu, Mihail Neamțu și George Mioc. Dintre aceștia, doar Tomac și Turcescu sunt membri PMP. Neamțu este susținut și de Alternativa Dreaptă într-o posibilă candidatură.

După ce președintele de onoare al PMP, Traian Băsescu, și-a anunțat public susținerea pentru Theodor Paleologu, pe 25 august 2019, conducerea PMP a adoptat prin vot propunerea acestuia ca Paleologu să fie candidatul partidului la alegerile prezidențiale. Cu o zi înainte, Mihail Neamțu s-a retras din cursa internă în favoarea lui Paleologu. De altfel, în sondajele interne, Theodor Paleologu era favorit pentru a candida la alegerile din noiembrie.

Nominalizat

Uniunea Democrată Maghiară din România
Pe 22 februarie 2019, președintele UDMR, Hunor Kelemen, a anunțat că formațiunea sa va avea propriul candidat la alegerile prezidențiale. Attila Korodi, liderul grupului parlamentar al UDMR din Camera Deputaților, a reconfirmat participarea UDMR în iulie. Într-un interviu pentru Maszol, Kelemen a declarat că este pregătit să își asume o candidatură la alegerile prezidențiale, în cazul în care Consiliul Reprezentanților Uniunii decide în acest sens. Pe 30 august, CRU l-a desemnat pe Hunor Kelemen candidat al UDMR la alegerile prezidențiale. Kelemen a fost singura propunere pentru candidatură supusă votului. Acesta a mai fost candidatul UDMR la prezidențiale în 2009 și 2014. Anterior, PPMT, alt partid al comunității maghiare, a propus numirea unui candidat comun din afara partidelor. Președintele executiv al PPMT, Tibor T. Toró, a înaintat numele episcopului Béla Kató, al călugărului franciscan Csaba Böjte și al fostului fotbalist László Bölöni.

Nominalizat

Depunerea candidaturilor
Până în septembrie 2019, 27 de persoane și-au anunțat intenția de a candida la alegerile prezidențiale. Întrucât candidatura este condiționată de depunerea la BEC a 200.000 de semnături, o mare parte dintre acestea au abandonat. Dintre candidaturile depuse, BEC le-a invalidat pe cea a lui Miron Cozma, a Mariei Minea, a lui Bobby Păunescu, a lui Nicolae Epurescu, a lui Radu Moraru, a lui Marin Duță și a lui Bogdan Zamfir. BEC a respins inițial și candidatura omului de afaceri Viorel Cataramă. Curtea Constituțională a întors decizia BEC și a validat candidatura acestuia, motivând că BEC nu are competența să stabilească dacă o semnătură este falsă sau adevărată. CCR a admis, de asemenea, contestațiile împotriva neînregistrării candidaturilor lui Radu Moraru, Bogdan Zamfir și Marin Duță. Totuși, hotărârea Curții nu implică și înscrierea celor trei în cursa prezidențială. Pe 24 septembrie, BEC a depus o plângere penală la Parchetul General împotriva candidaților Viorel Cataramă, Miron Cozma, Maria Minea, Cătălin Ivan, Sebastian Popescu, Alexandru Cumpănașu, Ninel Peia și Bobby Păunescu, precizând că "un număr semnificativ de semnături, prezentate ca aparținând unor persoane diferite, prezintă elemente de similitudine evidentă".

Campanie
Campania electorală aferentă primului tur de scrutin a început pe 12 octombrie și s-a încheiat pe 9 noiembrie, la ora 7.

Finanțare

Primul tur
În primul tur, candidații au strâns 70,2 milioane de lei, 34,9 milioane din finanțări private și 35,3 milioane din subvenții publice. Potrivit legii, au dreptul la rambursarea cheltuielilor electorale doar competitorii electorali care au obținut minim 3% din totalul voturilor valabil exprimate. Astfel, Autoritatea Electorală Permanentă a decontat cheltuielile de campanie doar pentru primii șase clasați. Restul candidaților (evidențiați cu roșu în tabel) nu și-au recuperat sumele cheltuite, întrucât au obținut sub 3% din voturi. Un caz neobișnuit a fost candidatul Sebastian Popescu. Conform situației contribuțiilor electorale, acesta nu a cheltuit niciun leu în campanie, susținând că s-a bazat pe mediul online pentru promovare.

Al doilea tur
Candidații calificați pentru al doilea tur de scrutin au strâns suma de 1,6 milioane de lei.

Dezbateri

Program

Participare

Sondaje

Primul tur

După termenul-limită pentru depunerea candidaturilor la BEC (22 septembrie 2019)

Înaintea termenului-limită pentru depunerea candidaturilor la BEC (22 septembrie 2019)

Al doilea tur

Iohannis vs. Dăncilă

Iohannis vs. Barna

Iohannis vs. Diaconu

Iohannis vs. Tăriceanu

Iohannis vs. Cioloș

Iohannis vs. Dragnea

Iohannis vs. Firea

Prezență la vot
Potrivit Autorității Electorale Permanente, numărul total al alegătorilor înscriși în listele electorale permanente este 18.217.156, iar numărul total al românilor cu domiciliul în străinătate, care figurează cu drept de vot la scrutinul din 10 noiembrie, este 715.752.

În primul tur, prezența la vot la nivel național a fost de 47,66%, cu 4,65% mai scăzută față de primul tur al alegerilor prezidențiale din 2014, când a fost de 52,31%, și cu 1,28% mai scăzută față de alegerile europarlamentare din mai, când a fost de 48,94%. A fost cea mai scăzută prezență de la introducerea alegerilor prezidențiale în 1990. Cei mai mulți votanți s-au înregistrat în mediul urban – 5.057.364, în timp ce în mediul rural au votat 3.626.324 de alegători. Județele în care s-a votat cel mai mult au fost Ilfov (63,13%), Cluj (59,2%) și Sibiu (53,76%). Cea mai mică prezență a fost în județele Vaslui (35,47%), Covasna (37,02%) și Satu Mare (37,68%). În ceea ce privește votul în străinătate, dimpotrivă, s-a înregistrat cea mai mare prezență din istorie. În cele 838 de secții de vot deschise în străinătate, au votat un număr de 650.159 de alegători, la care s-au adăugat 25.189 de alegători prin corespondență. Cea mai mare prezență la vot în diaspora s-a înregistrat în Italia (aproape 130.000 de alegători) și Marea Britanie (peste 119.000). Prezență ridicată s-a înregistrat și în Spania și Germania.

Puțin peste 9 milioane de români au votat la secțiile din țară în al doilea tur al alegerilor prezidențiale. Prezența finală la vot a fost de 49,87%, un scor mai bun decât în primul tur, dar mai slab decât în 2014, când a fost de 62,04%. Este, de altfel, cea mai slabă prezență la vot de după 1989. Cea mai bună prezență la vot a fost în județele Ilfov (68,58%), Cluj (62,06%) și Sibiu (58,13%). Cea mai slabă prezență s-a înregistrat în județele Harghita (22,86%), Covasna (25,86%) și Vaslui (37,53%). Diferența dintre mediul urban și rural a fost de 1,4 milioane de alegători: 5.255.864 în mediul urban și 3.830.610 în mediul rural. La polul opus, în diaspora a fost doborât recordul de prezență din primul tur. Pentru al doilea tur, în străinătate au fost amenajate 835 de secții de votare, unde au votat 926.574 de alegători. Acestora li s-au adăugat 17.503 de alegători prin corespondență. Astfel, în afara țării au votat în total 944.077 de alegători. Numărul de voturi înregistrate în diaspora a fost de 2,5 ori mai mare decât în 2014, când au votat 379.000 de români. Cea mai ridicată rată a prezenței la urne în diaspora s-a înregistrat în Italia (peste 190.000), Marea Britanie (peste 170.000), Germania (peste 154.000), Spania (peste 131.500), Republica Moldova (peste 52.000) și Franța (peste 45.000).

Rezultate

Primul tur

Al doilea tur

Note

b.Umatoarele alegeri prezidentiale vor avea loc in 2024

Referințe

2019 în România
România, Prezidențiale
Alegeri prezidențiale în România

Alegeri prezidențiale în România, 2019


The flag of Trinidad and Tobago was adopted upon independence from the United Kingdom on 31 August 1962. Designed by Carlisle Chang (1921–2001), the flag of Trinidad and Tobago was chosen by the independence committee of 1962. Red, black and white symbolise fire (the sun, representing courage), earth (representing dedication) and water (representing purity and equality).

It is one of the few national flags incorporating a diagonal line, with other examples including the DR Congo, Tanzania, Namibia, and Brunei.

Design

The flag of Trinidad and Tobago is a red field with a white-edged black diagonal band from the upper hoist side to the lower fly-side. In blazon, Gules, a bend Sable fimbriated Argent. It was designed by Carlisle Chang.

Construction

The width of the white stripes is  of the flag length and the width of the black stripe is . The total width of the three stripes together is, therefore,  of the length.

Other flags
The civil ensign is the national flag in a 1:2 ratio.  The naval ensign (used by Coast Guard vessels) is a British white ensign with the national flag in the canton.

British colonial flag
Prior to independence from the United Kingdom in August 1962, Trinidad and Tobago used a British blue ensign defaced with a badge depicting a ship arriving in front of a mountain.

See also
Flag of the West Indies Federation (January 1958 – May 1962)
Coat of arms of Trinidad and Tobago

References

Flags introduced in 1962
Flag
National flags

Flag of Trinidad and Tobago


منصور النقيدان كاتب وصحفي إماراتي، عضو مؤسس في صحيفة الوطن السعودية ، ذو اتجاهات علمانية وليبرالية. تسرب من التعليم قبل حصوله على الشهادة المتوسطة. تبنى مواقف إسلامية متطرفة أدت إلى دخوله للسجن، قام بمراجعات ذاتية ونقدية داخل السجن أنتجت تحولات وانعطافات فكرية مختلفة مع سابقتها. نشرت مقالاته في عدد من الجرائد الخليجية والعالمية.

العائلة
متزوج وأب لطفلين.

العمل
مدير مركز المسبار المتخصص في دراسة الحركات الإسلامية والظاهرة الثقافية عموماً.

التطرف
في سنوات مراهقته التحق بمجموعة إسلامية متشددة تدعى إخوان بريدة، وهي جماعة تنادي بالتقشف والزهد والالتزام بتعاليم محمد بن عبد الوهاب. وعلى أثرها تسرب من التعليم الحكومي في المرحلة الدراسية المتوسطة لصالح التعليم الإسلامي الشرعي. انضم منصور إلى حلقات العلم والكتاتيب لدراسة الفقه وعلوم الشريعة بتوجيه من العلماء في مدينته بريدة 1985 حتي 1991.اتم حفظ القرآن في سن الثامنة عشر، في عام 1990 كان منصور متأثرا من التحول الحاصل في المملكة العربية السعودية بعد احتلال العراق للكويت ووجود قوات التحالف الدولي على الأراضي السعودية، في ذلك لوقت نادى دعاة الإسلام السياسي بمعارضة الحكومة، وفي منتصف عام 1991 مع مجموعة من الناشطين قام باحراق محلات الفيديو في بريدة، ولذلك حكم عليه بالسجن لمدة سنتين وثمانية أشهر.

مرحلة التحول في أفكار منصور النقيدان
بدأ تحوله الأيديولوجي في منتصف التسعينات عندما بدأ باعادة قراءة التراث الإسلامي المكتوب باقلام المفكرين المسلمين من المغرب والأردن. (1) في عام 1999 نشر مقالته الأولى التي سلطت الضوء على الخلاف بين المدرسة العقلية والمدرسة النقلية في الفترة المبكرة من الحضارة الإسلامية، وأدي ذلك إلى نبذه من قبل العلماء ومن قبل زملائه ورفاقه في دربه. (1)، (3)، (4) في ديسمبر عام 2002 ونشرت له مقابلة في منتدى إسلامي على شبكة الإنترنت صرح فيها بجرأة عن أفكاره الدينية والمذهبية نال على اثرها انتقادات قاسية من قبل العلماء المسلمين. حججه المزعجة لرجال الدين من بوؤته حكما 75بـ جلدة (2) وفتوى تكفير وإهدار الدم أو اعلان الاستتابة العلنية (5). مقالات تدور حول الأفكار والقضايا الدينية الإسلامية السنية، كما أنه يكتب عن التاريخ الديني في المملكة العربية السعودية، وقضايا الإيمان والتناقض حول مفهومها عند الأجداد في الإسلام. بالإضافة إلى ذلك، فهو يكتب عن تاريخ الشخصيات الدينية السعودية في العصر الحديث. (4),(7),(8) منصور النقيدان وصفه المؤرخ البريطاني روبرت ليسي بأنه أحد الشخصيات المؤثرة في الجيل الجديد من الشباب السعودي (4). نجح منصور النقيدان في تغيير تفكيره وحياته وتحول من الإمام الإسلامي إلى العلماني. وهو يناظر ويساجل ضد الإرهاب والعنف في العالم الإسلامي معرضاً حياته للخطر من أجل ذلك (6)، في عين الليبراليين السعوديين يعد منصور النقيدان بارقة الامل فمن خلال تحوله من عالم اسلامي إلى ليبرالي نشط يمثل صورة لما يأمل الليبرالين به من في المجتمع السعودي.

وقد عرضت قناة العربية عام 2005م فيلماً وثائقياً اسمه (منصور النقيدان بين تيارين) عن حياة النقيدان وأفكاره وتحولاته الفكرية.

الكتابة الصحفية والدراسات
كرس منصور نفسه للكتابة، ونشر مقالاته في جريدة الحياة ومجلة المجلة. وبالإضافة إلى ذلك شارك في تأسيس صحيفة الوطن في المملكة العربية السعودية عن طريق الإشراف على صفحة دينية من أيلول / سبتمبر 2000 حتى سبتمبر 2002. من نيسان / أبريل 2003.

نشر منصور مقالاته في المطبوعات العربية والدولية مثل صحيفة الوقت البحرينية وصحيفة الرياض وصحيفة نيويورك تايمز والواشنطن بوست ومجلة النيوزويك العربية، وصحيفة الاتحاد الإماراتية.

من أهم أعماله:
 خارطة الإسلاميين في المملكة العربية السعودية
 دراسة عن هيئة الأمر بالمعروف والنهي عن المنكر في المملكة العربية السعودية.

المؤلفات

 (قصة وفكر المحتلين للمسجد الحرام) [بالاشتراك مع آخرين]. صدر عن مركز المسبار للدراسات والبحوث عام 2011م.
 (التصوف في السعودية وفي الخليج) [بالاشتراك مع آخرين]. صدر عن مركز المسبار للدراسات والأبحاث عام 2011م.
 (الملوك المحتسبون: الأمر بالمعروف والنهي عن المنكر في السعودية 1927-2007). صدر عن مركز المسبار للدراسات والبحوث عام 2012م.
 (إخوان بريدة وهابيون متصوفون).

وصلات خارجية
 صفحة مقالات منصور النقيدان في صحيفة عاجل الإلكترونية
 صفحة منصور النقيدان على جودريدز

المصادر

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بريدة
صحفيون سعوديون
كتاب سعوديون
ليبراليون سعوديون
مواليد 1391 هـ
مواليد 1970
نجديون

منصور النقيدان


Pravi oman (oman veliki, veliko zelje, lat. Inula helenium) je biljka iz porodice Asteraceae. Od davnine se koristi kao ljekovita i začinska biljka. Raste u istočnoj i jugoistočnoj Europi, u Turskoj, na Kavkazu, na Bliskom istoku, u srednoj Aziji, Kini, Mongoliji.

Opis
Veliki oman je do 2 metra visoka trajnica. Obično iz lisne rozete izbija jedna ili više dlakavih stabljika. Cvjetovi su žute boje. Korijen je gomoljast i debeo. Listovi su ovalni, veliki, naizmjenično raspoređeni.

Oman kao začin
Kao začin korišten je već u starom vijeku. Spominju ga Plinije i Apicije.

Oman kao ljekovita biljka
Također se kao lijek koristi još od antike. Spominju ga Teofrast i Dioskurid te Plinije i Avicena.

Pripravci od svježeg korijena koriste se u homeopatiji. U domaćoj i stranoj narodnoj medicini uzima se tinktura i ekstrakt korijena kod malarije, edema, urolitijaze, migrene; dekokt kao ekspektorans za krvavi kašalj, bronhijalnu astmu, epilepsiju, kao hemostatik, diuretik, protuupalno sredstvo za kožne bolesti, kod tahikardije; sjemenke - za neke ženske bolesti. Vinska iscrpina svježeg korijena koristila se za hipo kiselinski gastritis.

Sastav
Коrijen sadrži inulin (do 44 %) i druge polisaharide, gorke tvari, eterično ulje(do 4,5 %), saponine, smolu, sluz, malu količinu alkaloida, helenin.

Korijen od makroelemenata sadrži (mg/g): kalij 14,50, kalcij 7,40, magnezij 1,90, željezo 0,50. Mikroelementi (mkg/g): mangan i kobalt po 0,11, bakar 0,38, cink 0,27, krom 0,04, aluminij 0,40, vanadij 0,15, selen 10,00, nikl 0,14, stroncij 0,15, olovo 0,05, jod 9,13, bor 44,40.

Dodatna literatura
 Wifort, R., Ljekovito bilje i njegova upotreba, Zagreb 1974.

Vanjske poveznice
https://pfaf.org/user/Plant.aspx?LatinName=Inula+helenium

Izvori

Inuleae
Ljekovito bilje
Flora Europe
Flora zapadnog Sibira
Flora Turske
Flora Iraka
Flora Irana
Flora Sjevernog Kavkaza
Flora Zakavkazja
Flora Uzbekistana
Flora Kazahstana
Flora Xinjianga
Sveto i magijsko bilje

Pravi oman


الهيدروليكا أو علم حركة السّوائل أو حركيات السوائل هو علم من علوم الهندسة التي تدرس الخواص الميكانيكية للسوائل، وهو العلم الأكثر انتشارا من بين العلوم التي تدرس القوى المطبقة على السوائل، ويعتبر الميكانيك الذي يركز على خواص السوائل القاعدة الأساسية لنظريات علم السوائل المتحركة.

و تغطي علوم السوائل المتحركة الكثير من المجالات والمفاهيم الهندسية مثل : التدفق في الانابيب - تصميم السدود -المضخات - العنفات (التوربينات)- القوى المائية - حسابات ديناميكا السوائل - قياس التدفق - سلوك وتأكل المجاري النهرية.

و تستخدم الآلات التي تعمل بالسوائل المتحركة في كثير من مجالات الحياة مثل وسائل النقل كالسيارات، المصانع، القطارات، الطائرات، الجسور المتحركة، الروافع والمعدات الثقيلة.
والألات التي تعمل بالسوائل المتحركة قد تكون خطيرة جدا فيما إذا استعملت بشكل خاطئ لأنها غالباً ما تعمل تحت ضغط عال للسوائل التي تؤثر عليها.

انظر أيضًا
 هندسة هيدروليكية
 المضخة الهيدرولكية

مراجع

اختراعات إنجليزية
اختراعات قديمة
ميكانيكا الموائع
هندسة بيئية
هندسة الميكانيك
هندسة هيدروليكية

علم حركة السوائل


Robert King Brayton (né le  à Des Moines (Iowa)) est un informaticien américain. Il est connu pour des recherches et développements en synthèse logique.

Carrière
Brayton a obtenu un baccalauréat (BSEE) en génie électrique à l'université d'État de l'Iowa en 1956. Il est ensuite ingénieur chez Remington Rand en 1956/57. De 1952 à 1961, il est assistant de recherche en intelligence artificielle au Massachusetts Institute of Technology, où il obtient un doctorat en mathématiques Ph. D. sous la direction de Norman Levinson en 1961 (On the Asymptotic Behaviour of the Number of Trials Necessary to Complete a Set with Random Selection). Il travaille ensuite comme mathématicien au Thomas J. Watson Research Center d'IBM, où dirige à partir de 1963 le groupe Équations différentielles et analyse numérique;  il est directeur adjoint du département de mathématiques en 1971/72. De 1981 à 1985, il dirige le groupe Logic design. À partir de 1985, il est professeur invité et, à partir de 1987, professeur de génie électrique à l'université de Californie à Berkeley.

Il a publié en synthèse logique, sur les méthodes de vérification formelle, la simulation et l'optimisation des circuits électriques et l'analyse des réseaux non linéaires.

Distinctions
Il est fellow de l'IEEE, membre de l'Académie nationale d'ingénierie des États-Unis et de l'Association américaine pour l'avancement des sciences.

En 2006, il a reçu le prix Paris-Kanellakis, en 2007 le  et en 2006 le . En 1992, il a reçu le  IEEE Charles A. Desoer Technical Achievement Award  et en 2000 la CASS médaille du millénaire de l'IEEE et la CASS Golden Jubilee Medal.

Publications (sélection)

 .
 .
 .
 .
 .

Notes et références

Liens externes
 Page personnelle

Informaticien américain du XXe siècle
Membre de l'Association américaine pour l'avancement des sciences
Professeur à l'université de Californie à Berkeley
Universitaire américain du XXe siècle
Naissance en  octobre 1933

Robert Brayton


Hommage à J'ai tué ma mère de Xavier Dolan este un film românesc din 2015 regizat de Alex Mironescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Anca Similar, Danni Ionescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2015 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015


9648 Gotouhideo este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9648 Gotouhideo este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kashihara de Fumiaki Uto. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,27 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 4,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

9648 Gotouhideo


Campionatul Mondial de Fotbal 2018 a fost un turneu internațional de fotbal care a avut loc în Rusia între 14 iunie și 15 iulie 2018. Cele 32 de echipe naționale implicate în turneu trebuie să înregistreze o echipă de 23 de jucători, inclusiv trei portari. Doar jucătorii din aceste echipe sunt eligibili să participe la turneu.

Fiecare echipă prezintă cîte o echipă provizorie de 35 de jucători pînă pe 14 mai, cu o lună înainte de meciul de deschidere al turneului. Lista finală de 23 de jucători pentru fiecare echipă națională va fi prezentată la FIFA până la data de 4 iunie 2018, cu 10 zile înainte de meciul de deschidere al turneului. Echipele sunt autorizate să facă înlocuiri târzii în caz de vătămări grave, în orice moment până la 24 de ore înainte de primul lor joc.

Vârsta listată pentru fiecare jucător este la 14 iunie 2018, în prima zi a turneului. Numărul de meciuri listate pentru fiecare jucător nu include meciurile jucate după începerea Cupei Mondiale a FIFA 2018. Clubul menționat este clubul pentru care ultimul a jucat un meci competitiv înainte de turneu. Naționalitatea pentru fiecare club reflectă asociația națională (nu liga) la care este afiliat clubul.

Grupa A

Egipt
Antrenor:  Héctor Cúper

Echipa preliminară de 29 de persoane a fost anunțată la 13 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Rusia
Antrenor: Stanislav Cherchesov

Echipa preliminară de 28 de persoane a fost anunțată la 11 mai 2018. Accidentatul Ruslan Kambolov a fost înlocuit cu Sergei Ignashevich la 14 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 3 iunie.

Arabia Saudită
Antrenor:  Juan Antonio Pizzi

Echipa preliminară de 28 de persoane a fost anunțată la 17 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Uruguay
Antrenor: Óscar Tabárez

Următorii 26 de jucători au fost numiți în echipa preliminară pentru Campionatul Mondial de Fotbal 2018 pe 15 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 2 iunie.

Grupa B

Iran
Antrenor:  Carlos Queiroz

Grupul preliminar de 35 de persoane a fost anunțat la 13 mai 2018. Echipa preliminară de 24 de persoane a fost anunțată la 20 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Maroc
Coach:  Hervé Renard

Echipa preliminară de 26 de persoane a fost anunțată la 17 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Portugalia
Antrenor: Fernando Santos

Echipa preliminară de 35 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată la 17 mai 2018.

Spania
Antrenor: Julen Lopetegui

Echipa finală a fost anunțată la 21 mai 2018.

Grupa C

Australia
Antrenor:  Bert van Marwijk

O echipă preliminară de 32 de persoane a fost anunțată la 6 mai 2018. Echipa a fost redusă la 26 de jucători pe 14 mai, apoi extins la 27 de jucători pe 28 mai. Echipa finală a fost anunțată pe 3 iunie.

Danemarca
Antrenor:  Åge Hareide

O echipă preliminară de 35 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa a fost redusă la 27 de jucători pe 27 mai. Echipa finală a fost anunțată pe 3 iunie.

Franța
Antrenor: Didier Deschamps

Echipa finală a fost anunțată la 17 mai 2018.

Peru
Antrenor:  Ricardo Gareca

O echipă preliminară de 24 de persoane a fost anunțată la 16 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată inițial pe 30 mai, dar a fost extins la 24 de jucători pe 31 mai după suspendarea suspendării lui José Paolo Guerrero. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Grupa D

Argentina
Antrenor: Jorge Sampaoli

Echipa preliminară de 35 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată la 21 mai 2018. Accidentatul Sergio Romero a fost înlocuit cu Nahuel Guzmán pe 23 mai 2018. Accidentatul Manuel Lanzini a fost schimbat cu Enzo Pérez pe 9 iunie.

Croația
Antrenor: Zlatko Dalić

Echipa preliminară de 32 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa a fost redusă la 24 de jucători la 21 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Islanda
Antrenor: Heimir Hallgrímsson

Echipa finală a fost anunțată la 11 mai 2018.

Nigeria
Coach:  Gernot Rohr

Echipa preliminară de 30 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa a fost redusă la 29 de jucători pe 27 mai, cu Moses Simon accidentat, apoi la 25 de jucători pe 30 mai. Echipa finală a fost anunțată pe 3 iunie.

Grupa E

Brazilia
Antrenor: Tite

Echipa finală a fost anunțată la 14 mai 2018.

Costa Rica
Antrenor: Óscar Ramírez

Echipa finală a fost anunțată la 14 mai 2018.

Serbia
Antrenor: Mladen Krstajić

O echipă preliminară de 27 de persoane a fost anunțată la 24 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată la 1 iunie.

Elveția
Antrenor:  Vladimir Petković

O echipă preliminară de 26 de persoane a fost anunțată la 25 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Grupa F

Germania
Antrenor: Joachim Löw

O echipă preliminară de 27 de persoane a fost anunțată la 15 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Mexic
Antrenor:  Juan Carlos Osorio

O echipă preliminară de 28 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa a fost redusă la 27 de jucători pe 23 mai, cu Néstor Araujo accidentat, apoi la 24 de jucători pe 2 iunie. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Coreea de Sud
Antrenor: Shin Tae-yong

O echipă preliminară de 28 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa a fost redusă la 26 de jucători pe 22 mai cu Kwon Chang-hoon și Lee Keun-ho accidentați. Echipa finală a fost anunțată pe 2 iunie.

Suedia
Antrenor: Janne Andersson

Echipa finală a fost anunțată la 15 mai 2018.

Grupa G

Belgia
Antrenor:  Roberto Martínez

O echipă preliminară de 28 de persoane a fost anunțată la 21 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Anglia
Antrenor: Gareth Southgate

Echipa finală va fi anunțată la 16 mai 2018.

Panama
Antrenor:  Hernán Darío Gómez

O echipă preliminară de 35 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 30 mai. Accidentatul Alberto Quintero a fost schimbat cu Ricardo Ávila pe 6 iunie.

Tunisia
Coach: Nabil Maâloul

O echipă preliminară de 29 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 2 iunie.

Grupa H

Columbia
Antrenor:  José Pékerman

Echipa preliminară de 35 de persoane a fost anunțată la 14 mai 2018. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie. Accidentatul Frank Fabra a fost schimbat cu Farid Díaz pe 9 iunie.

Japonia
Antrenor: Akira Nishino

Echipa preliminară formată din 27 de persoane a fost anunțată la 18 mai 2018. Echipa finală va fi anunțată la 31 mai 2018.

Polonia
Antrenor: Adam Nawałka

O echipă preliminară de 35 de persoane a fost anunțată la 11 mai 2018. Echipa a fost redusă la 32 de jucători pe 18 mai. Echipa finală a fost anunțată pe 4 iunie.

Senegal
Antrenor: Aliou Cissé

Echipa finală a fost anunțată la 17 mai 2018.

Statistici

Vârstele
Dintre cei șapte adolescenți din competiție, jucătorul Australiei Daniel Arzani este cel mai tanar la 19 ani, 5 luni, și 10 zile de la prima zi a turneului, și jucătorul Nigeriei Francis Uzoho este cel mai tânăr portar. Jucătorul Egiptului Essam El-Hadary este cel mai vechi dintre toți jucătorii și căpitanul la 45 de ani. Jucătorul Mexicului Rafael Márquez este cel mai vechi jucător de la 39 de ani. Cel mai tânăr căpitan este jucătorul Angliei Harry Kane la 24 de ani.

Reprezentarea jucătorilor după sistemul de ligă
Sunt listate sistemele ligii cu 20 sau mai mulți jucători reprezentați. Sistemul de ligă a Angliei include două cluburi cu sediul în Țara Galilor, Swansea City și Cardiff City (șase membri ai echipelor Cupei Mondiale joacă pentru aceste cluburi), Franța include o echipă din Ligue 1 club cu sediul în Monaco, AS Monaco (opt membri ai echipei de Cupa Mondială joacă pentru acest club) și Statele Unite include o echipă din MLS club cu sediul în Canada, Vancouver Whitecaps FC (un membru al echipei de Cupa Mondială joacă pentru acest club). In total, membrilor echipelor joacă pentru cluburi în 56 de țări diferite, și joacă în 53 de sisteme naționale diferite de ligă.

 Echipa Angliei este alcătuită în totalitate din jucători din liga internă a țării.
 Echipa Belgiei are cei mai mulți jucători dintr-o singură federație străină, cu unsprezece jucători angajați în Anglia.
 Din țările care nu sunt reprezentate de o echipă națională la Cupa Mondială, liga Italiei oferă cei mai mulți membri ai echipelor.
 Două echipe (Senegal și Suedia) sunt alcătuite în întregime din jucători angajați de cluburile de peste mări.
 Patru echipe au doar un singur jucator intern (Belgia, Islanda, Nigeria, și Elveția).

Reprezentarea jucătorilor de către club
Sunt listate cluburi cu 10 sau mai mulți jucători reprezentați.

Reprezentarea jucătorilor de către confederația clubului

Reprezentarea antrenorilor după țară
Antrenorii din  'bold'  reprezintă țara lor.

Referințe

Legături externe

Echipele
Echipele Campionatului Mondial de Fotbal

Echipele Campionatului Mondial de Fotbal 2018


Kevin McCarthy (ator)
Kevin McCarthy (político)
Kevin McCarthy (beisebolista)

Desambiguação

Kevin McCarthy


Danbury Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Danbury Township (North Carolina)
 Danbury Township (Ohio)

Danbury Township


El Faro de Punta del Este está ubicado sobre la costa del Océano Atlántico, en Punta del Este, Maldonado, Uruguay. Fue construido en 1860. Es una torre cilíndrica de mampostería, cúpula a franjas radiales blancas y rojas e edificaciones blancas de 25 metros de altura al pie. Para su construcción se utilizaron materiales provenientes de Europa.

Tiene una altura de 25 metros, con un alcance luminoso de 8,8 millas náuticas.

El 14 de marzo de 2000, y con el código 2000-04-S, el Correo Uruguayo imprimió unos sellos valor 5 pesos uruguayos en su homenaje.
No esta permitido al acceso al público.

Referencias

Faros de Maldonado
Punta del Este

Faro de Punta del Este


Revolutionære Socialister kan henvise til flere organisationer:

 Revolutionære Socialister – aktiv 1939-45
 Revolutionære Socialister (1959-71) – trotskistisk gruppering tilknyttet Fjerde Internationale.
 Revolutionære Socialisters Forbund – aktiv 1972-80, fortsættelse af Socialistisk Ungdoms Forum
 Revolutionære Socialister (2014) – nyt navn for gruppen Socialistisk Standpunkt

Desuden har navnet i perioder været benyttet om den danske sektion af 4. Internationale

Revolutionære Socialister (flertydig)


تفاحتا هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء صيدا في محافظة الجنوب.

جغرافيتها
ترتفع تفاحتا عن سطح البحر 296 مترا، وتبعد عن العاصمة بيروت 62 كلم.

أما مساحتها فتبلغ 678 هكتارا تقريبًا.

وصلات خارجية
الموقع الرسمي للبلدة

المراجع

قرى جبل عامل

تفاحتا


فيليب كيندرد ديك  (16 ديسمبر 1928 -2 مارس 1982) هو روائي أمريكي وكاتب قصص قصيرة، أغلب أعمالة كانت من نوع الخيال العلمي، استكشف ديك عدة مواضيع مثل السوسولوجية والسياسية والميتافيزيقية في رواياته التي أظهرت هيمنة الشركات الاحتكارية والحكومات الاستبدادية وتغيير حالة وعي الإنسان، وفي أعماله الأخيرة ركز ديك اهتمامه على ماوراء الطبيعة وعلم اللاهوت.

نشأته
وُلد فيليب في شيكاغو، في السادس عشر من ديسمبر من عام ألف وتسعمائة وثمان وعشرين ميلادية. باع أولى قصصه في نوفمبر من عام ألف وتسعمائة واحد وخمسين، ومنذ هذا التاريخ صار لا مهنة له سوى كتابة الروايات خ.ع. سقام بكتابة سبع وعشرين كتابا منهم ست وعشرين رواية. قام بإصدار أولى رواياته عام ألف وتسعمائة أربع وخمسين، وفي عام ألف تسعمائة ثلاث وخمسين وتحديدا في شهر يونيو كانت قصصه موجودة في سبع مجلات متخصصة في وقت واحد. فاز بجائزة هوجو عن أفضل رواية عام ألف وتسعمائة اثنين وستين، الرجل في القلعة العالية (The Man in the High Castle).
فيليب متزوج من سيدة جميلة وعصبية تخاف من التليفون ولديه فتاتين. في عامين متتابعين (تحديدا ألف تسعمائة وثلاث وستين وأربع وستين) قام بكتابة ونشر اثني عشر رواية بالإضافة للعديد من القصص الطويلة التي تُنشر في المجلات المتخصصة.
معروف عنه عشقه للبط والخراف، وهو يسكن في منطقة تُعتبر منطقة مؤقتة في رحلات الهجرة للبط البري، يحب القطط كذلك، ولديه قطة باسم (حورس)..
معروف عنه أنه لا يخرج كثيرا، كذلك لديه الكثير من الفوبيا، لكنه على الرغم من ذلك اجتماعي ويحب أن يزوره الناس.

مسيرته المهنية
باع ديك أول قصصه بعنوان «رووغ» في عام 1951، وهي تحكي عن «كلب يتخيل أن رجال القمامة الذين يأتون في صباح كل جمعة لجمع القمامة يحاولون سرقة الطعام الثمين الذي خبأته العائلة بحذر داخل حاوية معدنية آمنة»، ومنذ ذلك الحين صار ديك يعمل بالكتابة بدوام كامل. ظهرت أول منشوراته التي تنتمي لمجال الخيال التأملي في عام 1952 على أعداد شهري يوليو وسبتمبر من مجلة بلانيت ستوريز (حررها جاك أوسوليفان)، ومجلة إف، ومجلة الفانتازيا والخيال العلمي. نُشرت أولى رواياته بعنوان «قٌرعة شمسية» عام 1955 كجزء من إحدى ثنائيات شركة إيس بوكس جنبًا إلى جنب مع رواية «القفزة الكبيرة» بقلم الكاتبة لي براكيت. مثلت الخمسينيات فترة عصيبة على ديك الذي عانى حينها من الفقر الشديد، حتى أنه شكى من حياته في تلك الفترة قائلًا: «لم نكن نقدر حتى على دفع رسوم التأخير عن تسليم كتاب المكتبة العامة». نشر ديك حينها كتبًا عن الخيال العلمي حصرًا، ولكنه كان يحلم ببدء مسيرة ناجحة في مجال الخيال الأدبي السائد. كتب ديك في فترة الخمسينيات سلسلة من الروايات التقليدية لا تنتمي لأي نوع أدبي. وفي عام 1960 قال أنه مستعد لإنفاق عشرين إلى ثلاثين عامًا من حياته حتى ينجح في مسيرته الأدبية. تحطم حلمه بمسيرة أدبية ناجحة في الخيال السائد بصفة رسمية في يناير عام 1963 عندما أعادت له وكالة سكوت ميريديث الأدبية جميع النسخ غير المُباعة من كتبه. نُشرت إحدى تلك الأعمال («اعترافات فنان فاشل») قبل وفاته.

في عام 1963، فاز ديك بجائزة هيوجو عن رواية «الرجل في القلعة العالية». على الرغم من إشادة مجتمع الخيال العلمي بعبقريته، إلا أنه لم يحظ بأي تقدير يُذكر من مجال الأدب السائد، ولم يتمكن حينها من نشر كتبه إلا من خلال دور نشر الخيال العلمي ذات الأجور المنخفضة مثل إيس بوكس. وظلت الضوائق المالية تطارده حتى في أواخر حياته. كتب ديك في مقدمة مجموعة القصص الصغيرة «الرجل الذهبي» التي نُشرت عام 1980:«عندما كنت مريضًا قبل عدة أعوام، عرض عليّ هاينلاين أن يساعدني بقدر استطاعته، رغم أننا لم نتقابل مسبقًا. كان يتصل بي حينها كي يسعدني ويطمئن على حالي. كان يريد مني أن اشتري آلة كاتبة كهربية، حفظه الرب – فهو رجل محترم بحق، ولم يبق من أمثاله الكثير في هذا العالم. صحيح أنني لا أتفق مع الأفكار التي يبثها في كتاباته، ولكن هذا لا يعنينا الآن. في أحد الأيام كنت مدينًا لدائرة الإيرادات الداخلية بمبلغ طائل ولم أقدر على جمعه، ولكن هاينلاين أعارني إياه. هذا الرجل يشغل بالي كثيرًا هو وزوجته، ولذا فأنا أهدي هذا الكتاب له تقديرًا لمكارمه. روبرت هاينلاين رجل حسن المظهر، ومثير للإعجاب، ويغلب عليه الطابع العسكري في كل ملامحه بما في ذلك قصة شعره. هو يعلم أنني شخص غريب الأطوار خارج عن صوابه، ورغم ذلك فقد ساعدني أنا وزوجتي عندما كنا في محنة. ذلك أنقى ما أخرجته البشرية؛ ذلك هو ما أكون وما أحب».

وفاته
في 17 فبراير 1982، بعد إتمامه إحدى المقابلات، شكا ديك إلى طبيبه النفسي من ضعف نظره، ونصحه الطبيب بالذهاب إلى المستشفى في الحال، ولكنه لم ينصت لذلك. وفي اليوم المقبل عُثر عليه فاقد الوعي مستلقيًا على أرضية منزله في سانتا آنا، كاليفورنيا عقب إصابته بسكتة دماغية. وفي 25 فبراير عانى ديك من سكتة أخرى في المستشفى، ما أدى به إلى الموت الدماغي. وبعدها بخمسة أيام، في 2 مارس، نُزع عنه نظام حفظ الحياة وتُوفي في الحال. وبعدها حمل والده جوزيف بقايا رماده إلى مدفنة ريفرسايد في فورت مورغان بولاية كولورادو بجانب مدفن أخته التوأم جان التي توفيت في مهدها، ونُقش على شاهدها اسمها واسم شقيقها ووقت وفاتهما. توفي ديك قبل أربعة أشهر من صدور فيلم بليد رانر، وهو فيلم مستوحى من روايته «هل تحلم الروبوتات بخرفان آلية؟».

يقول عن نفسه
ذات مرة حين كنت صغيرا، لمحت مجلة تقبع مباشرة أسفل كتب الكوميكس تُدعى stiring science stories اشتريتها وعدت بها للمنزل، وأقرؤها طوال الطريق. وجدت هناك أفكارا.. مهمة وحيوية ومبتكرة. أشخاص يتحركون عبر الكون بأسره حتى إلى داخل عوالم أصغر من الذرة وحتى عبر الزمن، لم يكن هناك حدود. هناك عثرت على هذا العالم الواحد لأول مرة. عالم الخيال العلمي الذي يحمل الإنسان لأبعاد لا حدود لها على الإطلاق.
كنت في الثانية عشر من عمري وقتها، لكني كنت أرى خ.ع. الخيال العلمي كما أراه الآن : مكان يمكن أن تلتقي فيه كافة أشكال الخيال البشري، مرتبة بصورة منطقية وبتسلسل تطويري قوي. على مدار السنين تطور خ.ع. ليصبح أكثر نضجا تجاه الوعي المجتمعي والمسئولية الاجتماعية.
أصبحت من يومها مولعا بكتابة روايات خ.ع. بدءا من الآشعة التي تخرج من الأسلحة الفضائية نهاية بالدراسات العميقة لأنماط البشر داخل المجتمع باختلاف صوره وتعقيداته.
أنا أستمتع بكتابة خ.ع.، فهو حلقة الوصل بيني وبين من يحبون قرائته كذلك. مثلي مثل أي قارئ نهم لل خ.ع.، لدي ملفات وأماكن مخزنة بمجلات وصناديق من الملاحظات والبيانات، أجزاء من أعمال غير منتهية، ومكتب ضخم مليئ عن آخره بالمواد المتعلقة بالخ.ع..
يقول الجيران عني أنني أكتب وأقرأ كثيرا. أعتقد أن تكريس من هم أمقالي سيأتي بثماره، فسيأتي اليوم الذي نشاهد فيه وجود مجلات الخ.ع. داخل المكتبات العامة الكبرى، وربما يصل الحال إلى مكتبات المدارس كذلك.. من يدري..
فيليب ك. ديك.

اعمال مختارة
روايات و مجموعات قصص قصيرة

 الرجل في القلعة العالية ( 1962 ) ( رواية )
 هل تحلم الروبوتات بخرفان آلية ( 1968 ) ( قصة قصيرة )

اعمال تم اقتباسها و تحويلها الى افلام

 بليد رنر ( 1982 )
 توتال ريكول (فيلم 1990)
 ماينورتي ريبورت ( 2002 )
 شيك الدفع (فيلم) ( 2003 )
 مسحة ضوئية داكنة (فيلم) ( 2006 )
 التالي (فيلم 2007)
 توتال ريكول (فيلم 2012)

انظر أيضًا
 ديفيد هانسون (مهندس روبوتات)
 جائزة هوغو
 الرجل في القلعة العالية

وصلات خارجية

مراجع

 فيليب ك. ديك من مجلة: تحت الكوبري بقلم أحمد خشبة.

أسقفيون أمريكيون
أشخاص من سانتا آنا (كاليفورنيا)
أشخاص من فوليرتون (كاليفورنيا)
أشخاص من مقاطعة مارين (كاليفورنيا)
أشخاص من منطقة خليج سان فرانسيسكو
أعضاء قاعة مشاهير الخيال العلمي
أفلاطونيون
أفلاطونيون جدد
أمريكيون مقاطعون للضرائب
أمريكيون من أصل أيرلندي
أنطولوجيون
باحثو الإدراك وطارحو النظريات
توائم أمريكيون
خريجو جامعة كاليفورنيا (بركلي)
خيال علمي
روائيون أمريكيون
روائيون أمريكيون في القرن 20
روائيون من إلينوي
روائيون من كاليفورنيا
فلاسفة الأدب
فلاسفة الأديان
فلاسفة التاريخ
فلاسفة الثقافة
فلاسفة الجنسانية
فلاسفة الحب
فلاسفة العدمية
فلاسفة العقل
فلاسفة القرن 20
فلاسفة أخلاق
فلاسفة أمريكيون
فلاسفة أمريكيون في القرن 20
فلاسفة تعليم
فلاسفة تقنية (تكنولوجيا)
فلاسفة سياسيون
فلاسفة علم الاجتماع
فلاسفة علوم
فلاسفة من الفن
فلاسفة من إلينوي
فلاسفة من كاليفورنيا
فلاسفة نظرية المعرفة
كتاب الخيال الشعبي
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب باللغة الإنجليزية
كتاب تاريخ بديل أمريكيون
كتاب خيال علمي أمريكيون
كتاب خيال نفسي أمريكيون
كتاب سايبربانك
كتاب غير روائيين أمريكيون
كتاب غير روائيين أمريكيون في القرن 20
كتاب غير روائيين ذكور أمريكيون
كتاب فائزون بجائزة هوغو
كتاب قصة قصيرة أمريكيون
كتاب قصة قصيرة أمريكيون في القرن 20
كتاب قصة قصيرة ذكور أمريكيون
كتاب قصة قصيرة في القرن 20
كتاب ما بعد الحداثة
كتاب مقالات أمريكيون
كتاب مقالات أمريكيون في القرن 20
كتاب مقالات في القرن 20
كتاب من شيكاغو
كتاب من منطقة خليج سان فرانسيسكو
كتاب وكاتبات مقالات أمريكيون
متصوفون
متصوفون في القرن 20
مواليد 1928
مواليد في شيكاغو
ميتافيزيقيون
نقاد اجتماعيون
نقاد ثقافيون
نقاد خيال علمي
وفيات 1982
وفيات بسبب مرض دماغي وعائي
وفيات في سانتا آنا (كاليفورنيا)

فيليب ك. ديك


Joseph-Patrice Fouchard, dit Hugues Frédéric Robert Dubourg ou Frédéric Butler Dubourg ou plus simplement le général Dubourg, né le  à La Rochelle et mort le  à Paris, est un officier français.

Biographie

Fils de Patrice-Jean-Pascal Fouchard, bourgeois et de Marie-Madeleine Dionneau, Joseph-Patrice Fouchard entre dans la Marine à 10 ans sur un bâtiment de commerce, Le Sensible et devient aspirant à 15 ans sur une canonnière avant de servir à 17 ans comme officier sur un corsaire.

Il prend part dès 1793 aux guerres de Vendée avec les Royalistes. Il s'auto-proclame général, se bat dans l'Argonne et est capturé en 1796. Libéré, il rallie les Républicains. En 1810, il signe Fouchard-Dubourg puis Hugues-Frédéric-Robert Dubourg, en 1814, comte Dubourg et en 1815, comte Du Bourg de Butler avant de ne conserver que le nom Dubourg.

Enseigne de vaisseau sous l'Empire ( avril 1803) à Toulon sur Le Vulcain, diverses rixes le font dégrader (18 mars 1805) mais il est rétabli dans ses rangs et grade le 11 juillet 1805. Lieutenant de vaisseau (23 août 1808) sur le Charlemagne, vaisseau de l'escadre de l'Escaut, il est promu adjudant de l'escadre de l'Escaut mais, le 3 octobre 1810, est de nouveau dégradé pour avoir introduit des denrées coloniales d'une valeur de 7 à  francs sur L'Eugénie et pour avoir refusé de les rendre ou de les rembourser. Il accompagne Bernadotte en Suède et en 1812, essaie en vain de se faire reconnaître comme capitaine d'un vaisseau corsaire à Copenhague.

Napoléon rappelant tous les officiers qui ont accompagné Bernadotte en Suède, il devient en mai 1812 chef d'état-major de Berthier, prince de Wagram puis de juillet à novembre 1812, est affecté au service du général Claparède. Il participe à la campagne de Russie et est prisonnier de guerre à Saint-Pétersbourg. Il arbore alors le titre de colonel que Claparède lui aurait donné ainsi qu'une Légion d'honneur.

Autorisé à rentrer en France à la chute de Napoléon, il mêle habilement mensonges et exactitudes pour obtenir à la Première Restauration, le poste de Chef d'état-major au ministère de la Guerre (1812-1814). Adjudant-commandant ( juillet 1812), il suit Louis XVIII en exil à Gand lors des Cent-Jours et se montre royaliste assidu. Chateaubriand qui le mentionne dans Mémoires d'outre-tombe est impressionné par le personnage.

Dubourg s'empare de Cambrai, Bapaume, Le Quesnoy et Arras. Commandant en Artois, ses opinions ultras le font disgracier. Diverses enquêtes démontrent ses nombreuses supercheries. Il s'invente alors une nouvelle identité attestée par des officiers d'état-major (natif du Cap Français (île de Saint-Domingue) le 7 février 1780 du mariage de Jean-Patrice-Robert, comte du Bourg, et de Marie-Magdeleine de Butler de Dionneau). Pour que ses dires soient acceptées, il en arrive même à menacer de se tuer (novembre 1816) mais les enquêtes concluent : . Néanmoins promu commandant de la légion de la Loire (11 novembre 1818), une nouvelle enquête, bien que démontrant qu'il a bien pris part à de nombreux combats, met en doute la véracité de sa Croix de la Légion d'honneur. Réformé en 1820, ses usurpations sont démontrées. Dubourg n'insiste pas et devient journaliste.

Dans son ouvrage Questions de politique européenne, et sommaires de plans de campagne contre les Turcs, Dubourd s'invente une amitié avec Ypsilantis qui lui aurait demandé d'être le chef du mouvement d'indépendance grecque en 1821.

Lors de la Révolution de juillet, Dubourg se fait connaître en dirigeant la prise d'assaut de l'hôtel de ville de Paris. Il se proclame général de la Garde nationale élu par « universelle acclamation »<ref>Louis Blanc, Histoire de dix ans, 1830-1840', tome 1, Paris, Germer Baillière, 1877, </ref>. Improvisé chef de la partie militaire du gouvernement provisoire, le 31 juillet, son apostrophe au duc d'Orléans fait sensation. Il l'exhorte de respecter ses engagements. Soutenu par La Fayette, il s'excuse malgré tout auprès du duc pour obtenir un poste et est nommé maréchal de camp le 2 octobre 1831.

Placé en disponibilité (22 mars 1831), il est un personnage embarrassant et réclame, entre autres, d'être nommé Pair, de recevoir le grade de commandant de la Légion d'honneur et en 1833, une indemnité de  francs pour ses dépenses lors des Trois Glorieuses. Il obtient une pension annuelle de  francs.

Candidat aux élections à la Constituante dans le département de Seine-et-Oise lors de la Révolution de 1848, il tente sa chance auprès de Lamartine pour la création d'une garde mobile mais finalement son indemnité de  francs est supprimée par le nouveau gouvernement. Il tente divers recours mais ses requêtes sont rejetées. Il est définitivement mis à la retraite.

Adepte de Victor Considérant et de Charles Fourier, il fonde en 1848 Le Journal des intérêts agricoles, manufacturiers, commerciaux et maritimes dont l'objectif est la création d'un Crédit agricole mais le journal ne connaît qu'un numéro.

Il se donne la mort deux ans plus tard à Paris.

Jules Verne le mentionne au chapitre XX de son roman Le Chemin de France.

 Publications

 1812 : De la nécessité de n'employer dans l'épuration de l'armée que des mesures légales 1814 : Lettre d'un Anglais, à son retour en Angleterre d'un voyage en Italie, au mois d'août 1814, sur le roi Joachim Murat, trad. de l'anglais, augmenté de Notes pour servir à l'histoire du général Murat, Londres, impr. de J. Ridgway (attribué)
 1816 : De la nécessité d'adopter un système stable d'économie, et quelques moyens de l'établir, Paris, Michaud
 1827 : Mémoire sur les moyens de fonder la prospérité des fabriques françaises, en leur assurant des débouchés au dehors 1828 : Questions de politique européenne, et sommaires de plans de campagne contre les Turcs 1831 : La Révolution de Pologne et de ses effets probables, Paris, imp. d'Everat
 1836 : Plan de colonisation du royaume d'Alger, indiquant les moyens de rendre la possession de cette belle conquête avantageuse à la France 1848 : Les Principes de l'organisation de la marine de la guerre, suivis de vues nouvelles sur la restauration du commerce maritime de la France, Paris, Corréard
 1849 : La Fin des révolutions. Appel au jugement de la France, Paris, Banget

 Notes et références

 Bibliographie
 Louis-Gabriel Michaud, Biographie des hommes vivants ou histoire par ordre alphabétique de la vie publique de tous les hommes qui se sont fait remarquer par leurs actions ou leurs écrits, tome second, Paris, octobre 1816 – février 1817,
 Jean-Chrétien-Ferdinand Hœfer (dir.), Nouvelle biographie générale : depuis les temps les plus reculés jusqu'à nos jours..., tome quatorzième, Dexbach-Duchesnois, Paris, Firmin-Didot, 1855, col. 894-896
 Pierre Larousse, Grand Dictionnaire universel du  siècle : français, historique, géographique, mythologique, bibliographique…'', tome sixième, Paris, Administration du Grand Dictionnaire universel, 1870,

Liens externes

Officier royaliste de la guerre de Vendée
Général français de la monarchie de Juillet
Usurpateur
Naissance en février 1780
Naissance à La Rochelle
Décès en février 1851
Décès dans l'ancien 8e arrondissement de Paris
Décès à 71 ans
Suicide en France
Militaire suicidé

Hugues Frédéric Robert Dubourg


El vuelo 585 de United Airlines fue un vuelo de cabotaje entre el Aeropuerto Internacional Stapleton de Denver, Colorado y el Aeropuerto Municipal de Colorado Springs, que se estrelló en su aproximación final al aeropuerto de Colorado Springs el 3 de marzo de 1991. Sus 20 pasajeros y 5 miembros de la tripulación murieron en este accidente cuando el Boeing 737 que realizaba el vuelo giró sin control alguno hacia la derecha hasta estrellarse.

La causa fue atribuida a la falla de la válvula servodual del timón de cola, la cual se bloqueó sin explicación alguna. En 1994 el vuelo 427 de UsAir tuvo el mismo destino trágico. Finalmente en 1996 el vuelo 517 de Eastwind Airlines presentó otra vez la misma falla; todos sus ocupantes resultaron ilesos y el avión que realizaba ese vuelo aterrizó sin mayores incidentes. Como ese avión se conservó intacto se pudo realizar una investigación exhaustiva que demostró la causa de la caída del vuelo 585 y el vuelo 427 los años anteriores y se propusieron medidas para evitar nuevos accidentes similares.

Como consecuencia Boeing reemplazó la válvula servodual de todos los Boeing 737 operativos en el mundo, costándole mucho dinero, a fin de evitar más tragedias causadas por el bloqueo de la válvula servodual.

Aeronave
El vuelo 585 fue operado por un Boeing 737-291 de 8 años y 10 meses, registrado N999UA. El 737 se fabricó originalmente para la "antigua" Frontier Airlines en 1982 y fue adquirido por United Airlines en 1986 cuando la primera cerró (ocho años después se formó una nueva compañía aérea con el mismo nombre). A la fecha del accidente, la aeronave acumulaba aproximadamente 26.000 horas de vuelo.

Tripulación de vuelo
El vuelo 585 de United Airlines era comandado por el capitán Harold Green, de 52 años, que para entonces tenía 20 años de experiencia como piloto en United Airlines y la primera oficial Patricia Eidson, de 42 años, una de las primeras mujeres pilotos en la historia de la aerolínea. La primera oficial Eidson fue la primera mujer piloto de aviación comercial que murió en un accidente aéreo.

Pérdida de control
Al iniciar su aproximación final al Aeropuerto Municipal de Colorado Springs, el vuelo 585 giró sin control a la derecha, ocasionando la pérdida de control por parte de la tripulación. La copiloto Eidson retrajo los alerones del Boeing 737 a 15º, para evitar que el avión cayera más rápido a tierra. Pese a sus intentos por controlar el avión, finalmente se estrelló en el Parque Widefield, cerca de la pista de aterrizaje del aeropuerto. El avión se desintegró por el impacto y se incendió el combustible que llevaba para el vuelo. No hubo supervivientes.

Investigación de la NTSB
Los investigadores de la NTSB manejaron como posibles causa del accidente el error del piloto, falla mecánica de los motores y los fuertes vientos registrados en la zona el día del accidente. Todas estas hipótesis se descartaron. La grabadora de datos fue sacada del lugar del accidente junto con la grabadora de voz y la válvula servodual del timón de cola para su análisis. La válvula servodual del timón de cola fue revisada varias veces, pero no se halló nada que indicara que fuera la causante del accidente.

El primer informe de la NTSB, que se emitió el 8 de diciembre de 1992, no concluyó con la causa probable del accidente. En este informe no se pudo hallar ninguna prueba definitiva que explique la caída a tierra del vuelo 585.

3 años después, el 8 de septiembre de 1994, otro Boeing 737 presentó la misma falla, el vuelo 427 de UsAir, que se estrelló cerca de Pittsburgh. Al igual que el vuelo 585, no hubo sobrevivientes en este hecho. Años después, en 1996, la válvula servodual del timón de cola del Boeing 737 que realizaba este vuelo fue sometida a una prueba, que consistía en congelar el dispositivo con nitrógeno e inyectarle líquido hidráulico caliente. Esta prueba puso en evidencia el bloqueo de la válvula servodual del timón de cola como causa del incidente del vuelo 517 de Eastwind Airlines y los accidentes de los vuelos 585 de United Airlines y 427 de UsAir.

Similitud con otros incidentes
 El 8 de septiembre de 1994 el vuelo 427 de USAir, un Boeing 737-300, se estrelló cerca de Pittsburgh al girar sin control hacia la izquierda durante su aproximación final al Aeropuerto Internacional de Pittsburgh. Los 127 pasajeros y 5 miembros de la tripulación murieron.

 El 9 de junio de 1996 el vuelo 517 de Eastwind Airlines, un Boeing 737-200, giró sin control hacia la derecha en su aproximación final al Aeropuerto Internacional de Richmond, en Richmond, Virginia. Solo hubo un lesionado con heridas menores y el avión aterrizó sin mayores incidentes en el aeropuerto.

 El 19 de diciembre de 1997 el Vuelo 185 de Silk Air, un Boeing 737-36N, giró sin control a la derecha en pleno vuelo, aunque otra investigación señala que fue un acto deliberado de uno de los pilotos (suicidio). Fallecieron todos sus ocupantes.

Mayday: Catástrofes aéreas
Este accidente fue reseñado en la cuarta temporada de la serie Mayday: Catástrofes aéreas del canal National Geographic Channel, en el episodio Peligro oculto y en el especial Piezas fatales junto con los vuelos 427 de USAir y 517 de Eastwind.

Véase también
 Accidente de aviación
 Anexo:Accidentes más graves de aviación (1943-presente)
 Anexo:Accidentes e incidentes notables en la aviación civil

Enlaces externos

 https://web.archive.org/web/20080706132117/http://www.airdisaster.com/special/special-ua585.shtml

United Airlines
Estados Unidos en 1991
United Airlines
United Airlines
United Airlines
585
Accidentes e incidentes de Mayday: catástrofes aéreas

Vuelo 585 de United Airlines


Bruno Coutinho (født 21. juni 1986) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Bruno Coutinho


Die Estherville Township ist eine von 12 Townships im Emmet County im Nordwesten des US-amerikanischen Bundesstaates Iowa.

Geografie
Die Estherville Township liegt im Nordwesten von Iowa rund 15 km südlich der Grenze zu Minnesota und wird in Nord-Süd-Richtung vom Oberlauf des Des Moines River durchflossen. Die Estherville Township liegt auf 43°23′03″ nördlicher Breite und 94°50′56″ westlicher Länge. Die Township erstreckt sich über 92,75 km².

Im Westen der Estherville Township befinden sich eine Reihe von Natur-, Erholungs- und Freizeiteinrichtungen:
 Fort Defiance State Park
 Four Mile Lake Wildlife Management Area
 Cheever Lake State Game Management Area

Die Estherville Township grenzt innerhalb des Emmet County im Norden an die Emmet Township, im Nordosten an die Ellsworth Township, im Osten an die Center Township, im Südosten an die High Lake Township und im Süden an die Twelve Mile Lake Township. Im Westen grenzt die Estherville Township an das Dickinson County.

Verkehr
In der Estherville Township kreuzt der in Nord-Süd-Richtung verlaufende Iowa Highway 4 den Iowa Highway 9.

Innerhalb der Estherville Township treffen mehrere Bahnlinien verschiedener Bahngesellschaften zusammen.

Der knapp außerhalb der Estherville Township gelegene Estherville Municipal Airport befindet sich in der östlich benachbarten Center Township.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung im Jahr 2010 hatte die Township 6730 Einwohner.

Die Bevölkerung der Estherville Township konzentriert sich zum überwiegenden Teil in der Kleinstadt Estherville, die den Status "City" hat.

Einzelnachweise

Weblinks
 www.city-data.com

Estherville Township (Iowa)


A Diocese Mysore (Latim:Dioecesis Mysuriensis) é uma diocese localizada no município de Maiçor, no estado de Carnataca, pertencente a Arquidiocese de Bangalore na Índia. Foi fundada em 16 de março de 1845 pelo Papa Gregório XVI como Pró-Vicariato Apostólico de Mysore, sendo elevada a diocese em 1886. Com uma população católica de 112.500 habitantes, sendo 0,9% da população total, possui 80 paróquias com dados de 2018.

História

Em 16 de março de 1845 o Papa Gregório XVI cria o Pró-Vicariato Apostólico de Mysore através do território do então Vicariato Apostólico de Madurai e Costa de Coromandel. Em 1850 o Pró-Vicariato é elevado a Vicariato Apostólico de Mysore. Em 1886 é novamente elevado, dessa vez para Diocese de Mysore. Em 1923 é formada a Diocese de Calecute através dos territórios da Diocese de Coimbatore, Diocese de Mangalore e da Diocese de Mysore. Em 1930 é formada a Diocese de Salem através do território da Diocese de Kumbakonam, Diocese de Mysore e da Arquidiocese de Pondicherry. Em 1940 a Diocese de Mysore perde novamente território, dessa vez para a formação da Diocese de Bangalore. Em 1955 perde território para a formação da Diocese de Ootacamund. Por fim em 1963 é formada a Diocese de Chikmagalur através do território da Diocese de Mysore.

Lista de bispos
A seguir uma lista de bispos desde a criação do pró-vicariato apostólico em 1845. Sendo elevada a diocese em 1886.

Ligações externas

Mysore
Mysore

Diocese de Mysore


Banjar est une ville d'Indonésie située dans la province de Java occidental.

Géographie
Banjar se trouve sur l'île de Java en Indonésie, dans la province de Java occidental.

Démographie
À la date de 2021, sa population était de .

Notes et références

Liens externes

Ville à Java
Kota de Java occidental
Ville en Indonésie

Banjar (Java)