Il Tánglángquán (螳螂拳, Pugilato della Mantide Religiosa) è uno stile di arti marziali cinesi che viene classificato come stile imitativo (Xiangxingquan 象形拳), in quanto imita le movenze di un insetto: la mantide religiosa.
Esistono due scuole che utilizzano questo nome: una nel sud della Cina (anche chiamata Zhoujiaquan) ed una del nord. Quest'ultima è la più conosciuta e maggiormente diffusa, ancorché divisa in numerose ramificazioni, ma le 5 principali sono:
Qixing Tanglangquan (七星螳螂拳, Pugilato della mantide religiosa delle sette stelle)
Meihua Tanglangquan (梅花螳螂拳, Pugilato della mantide religiosa del fiore di prugno)
Liuhe Tanglangquan (六合螳螂拳, Pugilato della mantide religiosa delle sei armonie)
Taiji Meihua Tanglangquan (太极梅花螳螂拳, Pugilato della mantide religiosa del fiore di prugno del principio supremo)
Taiji Tanglangquan (太极螳螂拳, Pugilato della mantide religiosa del principio supremo)

La creazione del Tanglangquan del Nord è attribuita a Wang Lang (王朗), un personaggio originario dell'area di Jimo, nella provincia di Shandong. Egli avrebbe osservato a lungo una mantide religiosa ed avrebbe creato il suo stile utilizzando il modo di muovere le braccia di questo insetto fondendolo con l'utilizzo delle gambe dello stile della scimmia.

La Leggenda
Come abbiamo visto la creazione del Tanglangquan è stata attribuita a Wang Lang, personaggio semi-storico sulla cui esistenza le informazioni sono diverse e contraddittorie, spesso non coincidono date e periodi storici oppure si assiste ad una mescolanza con storie retaggio degli stili del Sud, come ad esempio quella dell'incendio del Tempio Shaolin.
L'attribuzione a Wang Lang, avviene anche tramite il Ke Shi You Yong (可使有勇), un vecchio manuale della Scuola della Mantide Religiosa, scritto da Liang Xuexiang (梁学香) durante il regno di Daoguang (1821-1851).
Anche il Tanglang Quanpu Shiba Jia Quan Zu xingming (螳螂拳谱十八家拳祖姓名) menziona Wang Lang, perciò risulta evidente che già nell'epoca di Daoguang si ritenesse questo personaggio il fondatore della scuola.
Wang Hongfa racconta come esistano svariati racconti a proposito di Wang Lang che lo collocano o durante la Dinastia Song, o durante la Dinastia Ming o agli inizi della Dinastia Qing.
Nel manuale Taiji Meihua Tanglangquan Lue Lun (太极梅花螳螂拳略论) del 1926 Hao Henglu (郝恒禄) scrive che il Tanglangquan è stato creato nell'epoca della Dinastia Han Occidentale (206 a.C.-24 d.C.), periodo in cui sarebbe vissuto il suo fondatore Wang Lang. Li Feng addirittura si spinge a vedere in un ritrovamento archeologico le origini del Tanglangquan, cioè afferma che nella tomba di Mawangdui (马王堆), quella dove sono state ritrovate immagini del Daoyin, sono state scoperte 32 Mani della Mantide Religiosa (Tanglangshou, 螳螂手).
Song Tianlong riporta che Wang Lang sarebbe vissuto agli inizi della Dinastia Qing ed avrebbe passato un periodo al Tempio Shaolin del Songshan, dove avrebbe creato il Tanglang riunendo le Diciotto Famiglie (shibajia 十八家), cioè diciotto scuole di pugilato.
Secondo il maestro Chen Leping, Direttore Tecnico della China Qingdao Martial Arts Sport Associazion e della China Laoshan Prayng Mantis Boxing Reserch Institute, il maestro Wang Lang, dopo la distruzione del tempio Shaolin si rifugiò nelle montagne LaoShan dove creò il Tang Lang Quan nel Monastero Hua Yan Si 华严寺. Nel monastero è possibile ammirare la statua di Wang Lang, la tomba e diversi riferimenti alla sua vita e alla creazione del Tang Lang Quan. Secondo il maestro Zhong Lianbao  钟连宝, studioso a capo del Istituto di Ricerca sulla Mantide Religiosa di Yantai, ai tempi dell'Imperatore Liang Wu Di (Dinastia Liang 907-923 d.C.), fu organizzato al tempio di Shaolin, un raduno tra i più famosi maestri di arti marziali di tutto l'impero, inutile dire che tra i partecipanti figurava anche il nome di Wang Lang. Sempre secondo il maestro Zhong Lianbao, Wang Lang visse al tempio per tre anni prima di lasciarlo per recarsi al monastero del monte Laoshan, dove visse sino alla fine dei suoi giorni.
La leggenda ambientata nell'epoca della Dinastia Song narra che l'Abate Fu Ju (福居) del Tempio Shaolin invitò Wang Lang ed altri diciassette maestri per migliorare il pugilato del monastero. Fu Ju è un nome inventato appositamente per questa storia, che si riferisce alla figura storica di Fu Yu (福裕,1203-1275) che realmente è stato Abate del Tempio.
Liu Guoshun parla di diciotto o diciassette scuole, che definisce rispettivamente Shibacou (十八凑) e Shiqicou (十七凑). Egli riferisce che il testo Shaolin Yibozhenchuan (少林衣钵真传) elenca queste Diciotto Famiglie di Metodi di Pugilato:

Qualcuno riferisce che le stesse 18 scuole sono così elencate dal maestro Fabbricatoreche le avrebbe apprese da Zhong Lianbao. Nel sito della Seven Star Mantis Kung Fu Research Institute Europe,, una associazione italiana che cita Fabbricatore tra i propri istruttori, appare un elenco dei 18 stili e maestri che è attribuito a Lee Kam Wing e che non coincide con quello presentato sopra. Curiosamente l'elenco di Lee Kam Wing contiene i nomi di molte forme o stili praticati in seno alla Jingwu Tiyu Hui, da cui egli proviene come formazione, inoltre messo a confronto tale elenco con quelli forniti da maestri dello Shandong si può vedere la notevole differenza di cui non ci si riesce a capacitare; altrettanto curiosamente si riescono a riconoscere nell'elenco quasi tutti i maestri citati dalle altre fonti.
Questo l'elenco di Lee Kam Wing:

Nella scuola del Maestro Chen Leping (陈乐平), i 18 Antenati sono descritti nel Cantico delle tecniche di mano delle 18 famiglie 十八家手法歌   (Shiba Jia Soufa Ge):

Wang Lang avrebbe poi assorbito le tecniche degli altri maestri. Curiosamente sono citati tra questi maestri i nomi di alcuni personaggi dello Shuihu Zhuan, il famoso romanzo epico ambientato nell'epoca della Dinastia Song.
Secondo Liu Jingru, Wang Lang rimase a Shaolin sino a che durante il regno dell'imperatore Kangxi (1662- 1722), l'esercito imperiale diede fuoco al monastero. Vani furono i tentativi dei monaci di opporsi all'immenso esercito manchu, il quale, con la complicità di un monaco traditore, riuscì ad incendiare e distruggere il monastero. Dopo questi avvenimenti Wang Lang visitò l'Emei ed il Kunlun, fino a fermarsi in Shandong.
L'elemento comune che traspare da tutte queste fonti, è che Wang Lang fu un monaco patriota e che lo stile è una sintesi di altri stili o tecniche, unitamente all'imitazione della Mantide Religiosa, in qualche modo legati allo Shaolinquan o perlomeno al tempio Shaolin dell'Henan.
Una Storia che ritorna spesso in tutte le leggende è quella che Wang Lang, siccome era di piccola statura, spesso veniva sfidato e battuto in combattimento dai suoi compagni di allenamento. Un giorno, egli, dopo l'ennesima sconfitta, in un bosco vide una Mantide che lottava con una grossa cicala. Dopo lungo tempo la Mantide uccise la Cicala. Wang Lang capì le enormi potenzialità combattive del piccolo insetto, ed iniziò a studiarne le movenze, mischiandole alle tante nozioni già in suo possesso, dando così origine al Tanglangquan. Questo aneddoto per alcuni si riferisce ad una rivalità tra Han Tong (fondatore leggendario del Tongbeiquan) e Wang Lang, che si risolveva sempre a favore del primo contendente, fino a quando Wang vide una Mantide catturare una Cicala e combattere un Serpente .
Tutti i lignaggi dei vari rami raggiungono la decina di generazioni, indicando chiaramente un'origine recente, in epoca Qing.
Secondo Zhang Bingdou Wang Lang si sarebbe chiamato Wang Wencheng (王文成) e sarebbe stato originario dello Shaanxi.

Qixing Tanglangquan
Il Pugilato della Mantide Religiosa delle Sette Stelle è stato creato dal maestro Wang Yunsheng (王云生,1828-1920) dello Shandong. Secondo un articolo sulla Storia del Qixing Tanglangquan nel 1892, egli cominciò a studiare Tanglangquan con il maestro Li Zhijian 李之箭 (soprannominato Kuaishou Li 快手李 e Shandianshou 闪电手 negli ambienti delle compagnie di scorta di Jinan in cui lavorava). In origine Wang si chiamava Wang Yongchun (王永春), il nome Yunsheng lo ha assunto al raggiungimento dei vent'anni. Per altri la data in cui Wang iniziò a studiare con Li è il 1856.
L'Istituto Confucio spiega che Wang Yongchun, zi Yunsheng, dopo anni di ricerche, in cui comprese bene le tecniche Qixingchui七星捶、Qixinggou七星勾、Qixingbu 七星步, ecc.,  chiamò la sua arte marziale con il nome della sua sala di allenamento, la Kuidetang 魁德堂 e poi, siccome l'ideogramma Kui 魁 è quello della prima delle Sette Stelle, essa fu anche chiamata Qixing Tanglangquan.

Alcuni Lignaggi

Wang Kaiwen descrive questo lignaggio:
Wang Lang 王朗 → Shengxiao Daoren 升霄道人  → Li Zhizhan 李之瞻 → Wang Yongchun 王永春 → Fan Xiangsheng 范翔升 → Yang Weixin 杨维新, Guo Jialu 郭嘉碌, Lin Jingshan 林景山, Luo Guangyu 罗光玉.
Li Zhizhan 李之瞻 sarebbe un altro nome di Li Kuaishou;  Wang Yongchun 王永春 nato nel 1828 e morto nel 1920;  Fan Xiangsheng 范翔升, nato nel 1830 e morto nel 1925, è anche conosciuto come Fan Xudong 范旭东, o con il soprannome Fan Dali 范大力. Sugli allievi più avanzati di Fan Xudong: Yang Weixin 杨维新, nato nel 1880 e morto nel 1966; Guo Jialu 郭嘉碌, nato nel 1876, e morto in giovane età nel 1916 cosicché non ebbe successori; Lin Jingshan 林景山 nato nel 1884 e morto nel 1971, Luo Guangyu 罗光玉 nato nel 1889 e morto nel 1944. Un articolo dal titolo Qixing Tanglangquan Zhi Shicheng riporta che Shengxiao Daoren sarebbe stato il nome religioso di un tale Li Qingyun (李庆云) di cui non si conoscono i riferimenti anagrafici.

Questo è il lignaggio del Qixing Tanglangquan della scuola del Maestro Lin Dongzhu
Wang Lang →Fu Ju →Shengxiao Daoren →Li Zhijian →Wang Yunsheng →Fan Xudong →Lin Jingshan →Zhong Lianbao, Lin Chunsheng →Lin Dongzhu →Falanga Stanislao →Parapetti Alessandro.

Il Qixing Tanglang Quan men Shicheng Biao 七星螳螂拳门师承表 contiene questo lignaggio:
Wang Lang 王朗 → Shengxiao Daoren 升霄道人  → Li Sanjian 李三剪 → Wang Yongchun 王永春 → Fan Xudong 范旭东 → Lin Jingshan 林景山, Luo Guangyu 罗光玉, Yang Weixin 杨维新.

Questo lignaggio che si ramifica in due tronconi è riferito da Luigino Iobbi:
Wang Lang 王朗 → 1 Hong Wen 红文 →2 Li Sou 李叟 →3 Shengxiao Daoren 升霄道人  → 4 Li Sanjian 李三剪 → 5 Wang Rongsheng 王荣生 → 6 Fan Xu Dong 范旭东 → , 7 Lin Jingshan 林景山, 8 Hu Rong Fu 胡荣福, 9 Li Zhan Yuan 李占元, 10 Chen Le Ping 陈乐平,11 D'Aria Angelo, 12 Luigino Iobbi.
Wang Lang 王朗 → 1 Hong Wen 红文 →2 Li Sou 李叟 →3 Shengxiao Daoren 升霄道人  → 4 Li Sanjian 李三剪 → 5 Wang Rongsheng 王荣生 → 6 Fan Xu Dong 范旭东 → 7 Luo Guang Yu 罗光玉 8 Chiu Chi Man 趙志民 - 9 Lee Kam Wing 李景荣 - 10 D'Aria Angelo.

Questo Albero Genealogico, con i nomi in dialetto del sud, proviene dalla scuola di Lee Kam Wing  (Li Jinrong李锦荣):
Wong Lang (Wang Lang 王朗,  Fondatore) → Sing Sil (Shengxiao 升霄, Prima Generazione)→ Lee San Chine (Li Sanjian 李三剪, Seconda Generazione) → Wong Wing Sang (Wang Rongsheng 王荣生, Terza Generazione)→ Fang Yuk Toung (Fan Xu Dong 范旭东, Quarta Generazione)→ Low Kwang Yu (Luo Guangyu 罗光玉, Quinta Generazione) → Chiu Chi Man (Zhao Zhimin 赵志民, Sesta Generazione) → Lee Kam Wing (Li Jinrong李锦荣, Settima Generazione).
Questo è il lignaggio del Qixing Tanglangquan della scuola del Maestro Chen Leping

 Wang Lang 王朗 → 1 Hong Wen 红文 →2 Li Sou 李叟 →3 Shengxiao Daoren 升霄道人 → 4 Li Sanjian 李三剪 → 5 Wang Yunsheng  → 6 Fan Xu Dong 范旭东 → , 7 Lin Jingshan 林景山, 8 Hu Rong Fu 胡荣福, 9 Li Zhan Yuan 李占元, 10 Chen Le Ping 陈乐平,11 D'Aria Angelo, 12 Alessandro Parapetti

Maestri
Secondo la Shandong Tang Lang Quan Association, il Laoshan Tang Lang Quan Research Institute, confermato dai maestri Yu Hai, Yu Tiancheng, Zhong Lianbao, Lin Dongzhu, Yu Tianlu e tanti altri maestri Cinesi ed Europei, l'allievo più avanzato ed esperto (Da Tudi) di Lin Jingshan 1884-1971, fu il Gran Maestro Hu Yong Fu 1888-1973; il Da Tudi (discepolo più esperto) di Hu Yongfu, fu Li Zhanyuan 1901-1992.
Lin Jing Shan, ebbe molti altri allievi, i più famosi sono: Hu Rongfu, Shao Huating, Yu Tiancheng, Yu Tianlu, Yu Zhenhai, Lin Chunshan, Zhong Lianbao e altri.
Yang Wei Xin ebbe molti allievi nella città di Dalian, i più famosi ed esperti furono Xiao Xubin e Li Zhanyuan (anche conosciuto come Li Huitang).
Secondo molti, oggi in Cina ci sarebbero due scuole (rami) di discendenza diretta del Qixing tanglangquan del Gran Maestro Wang Yunsheng, essi sono gli allievi di Lin Jingshan e quelli di Yang Weixin che con loro appresero tutto lo stile.
Inoltre vi è chi. afferma che le città Cinesi dove si può studiare l'autentico ed originale Qixing Tanglangquan sono: Dalian, Yantai, Qingdao, Laiyang, Penglai, Jimo, Weihai, Shanghai, Canton e Xianggang (Hong Kong).

Sempre per gli stessi i maestri odierni Cinesi con i quali si può imparare questo stile sono: Yu Tianlu, Yu Renhai, Yu Zhenhai, Zhong Liangbao, Chen Leping, Lin Dongzhu, Wang Chunshan, Chi Xueyuan e tanti altri.

I Maestri italiani sono: Falanga Stanislao, Zanetti Maurizio, Gianni Mattei, D'Aria Angelo, Fabbricatore Claudio, Alessandro Parapetti, Sergio Marzicchi, Pierluigi Barbieri, Federico Andrenacci e altri.

Altri Nomi di Questo Ramo
Secondo il Zhongguo Wushu Da Cidian, questo ramo è anche chiamato Luohan Tanglangquan (罗汉螳螂拳, Pugilato della Mantide Religiosa degli Arhat) e proviene dall'Ying Tanglangquan (硬螳螂拳, Pugilato della Mantide Religiosa Duro).

Caratteristiche
Secondo Shenqi de Wushu la posizione fondamentale di questo ramo è  Qixingbu (七星步, Passo delle Sette Stelle), mentre per altri bisogna associarvi anche Baiyuanbu (白猿步, Passo della Scimmia Bianca). Questo ramo utilizza movimenti diretti e vigorosi. Sempre secondo Shenqi de Wushu il Qixing Tanglangquan tende più alla inflessibilità che alla duttilità, inoltre le posizioni sono ampie ed in estensione. Invece c'è chi  afferma che questo ramo tende sia alla inflessibilità che alla duttilità seguendo la formula Gangrou Yingruan Gongtong Zuoyong (刚柔硬软共同作用, il rigido ed il flessibile, il duro ed il morbido agiscono congiuntamente), gli stessi spiegano che le posizioni sono molte, pronte a variare in espansione e in richiamo, nulla è fisso ma tutto cambia a seconda della risposta del nemico. Questa equipollenza di inflessibile e flessibile è confermata anche in altre fonti, sebbene con scritti differenti: in Storia del Qixing Tanglangquan  tra le caratteristiche di questa branca si afferma Gangrou Xiangji 刚柔相济, cioè inflessibile e flessibile si aiutano reciprocamente;  in Qixing Tanglangquan troviamo Nengrounenggang 能柔能刚, cioè essere sia flessibile che inflessibile; in un altro articolo dallo stesso titolo si dice Gangrou Canjiu 刚柔参就, cioè inflessibile e flessibile partecipano allo stesso modo.

Per Essentials of Cinese Wushu e per Shenqi de Wushu i fondamentali di questa scuola comprendono il conseguimento di tecniche dell'anca (腰功), delle gambe (腿功), delle spalle (肩功),  così come del Palo Immobile (Zhanzhuang, 站桩), e dellabilità del colpire rumorosamente (Paidagong, 拍打功).

Le Forme di Qixing Tanglangquan

Secondo Lin Donggui il sistema di insegnamento di questo ramo della Mantide Religiosa si può dividere in Gongfa (功法), Quanfa (拳法), Qixie (器械) e Duilian (对练).

Gongfa (Metodo di Lavoro)
Il Metodo di Lavoro si concentra sullo sviluppo dell'Energia Interna ed utilizza due metodi: Sanhui Jiuzhuan Paidagong(三回九转排排打功, Lavoro di ripetizione incessante nel tempo di una linea di colpi) e Luohan Shiba Gong (罗汉十八功, diciotto raggiungimenti degli Arhat).

Quanfa (Metodo di Pugilato)
Nel Metodo di Pugilato vengono inserite le forme a mano nuda (Kongshou Taolu), questi alcuni nomi: Bengbu (崩步, passo che si schianta); Chachui (插捶, Colpi che penetrano);Lanjie (拦截, intercetta e attacca); Cuogang (挫刚, Sconfiggere l'inflessibile); Rouling (柔灵, Spirito Morbido); Shiba Suo(十八梭, Diciotto raffiche); Xiao Fanche (小翻车, Piccola Ruota); Da Fanche (大翻车, Grande Ruota); Zhaiyao Liulu (摘要六路, Sei Vie di Riassunti); Siduan Bazhou (四段八肘, Quattro Parti Otto Gomitate); Pichui (劈捶, Colpi che Spaccano); Jiechui (截捶, Colpi che Intercettano);Baiyuan Rudong (白猿入洞, La Scimmia Bianca Entra nella Caverna); Baiyuan Chudong (白猿出洞, La Scimmia Bianca Esce dalla Caverna); Baiyuan Toutao (白猿偷桃, La Scimmia Bianca Ruba la Pesca); Baiyuan Xiatao (白猿献桃, La Scimmia Bianca Dona la Pesca); Baiyuan Xianshu (白猿献书, La Scimmia Bianca Dona il Libro); ecc.

Qixie (Armi)
Queste alcune forme d'armi: Qixingjian (七星剑, Spada delle Sette Stelle); Ba Xian Jian (八仙剑 Spada degli 8 Immortali), Baiyuan Zhuifengjian(白猿追风剑, Spada che segue il vento della Scimmia Bianca);Yan Qing dao (燕青刀, Sciabola di Yan Qing); Meihua dao (梅花刀, Sciabola del Fiore di Prugno); Liuhe gun (六合棍, Bastone delle Sei Coordinazioni); Wuhu Qunyang gun (五虎群羊棍, Bastone delle Cinque Tigri e del Gregge di Pecore); Meihuaqiang (梅花枪, Lancia del Fiore di Prugno); Chunqiu dadao (春秋大刀, Alabarda delle Primavere e degli Autunni), ecc.

Duilian (Esercizi in Coppia)
Questi alcuni nomi di Duilian: Pai'an (拍案, Battere il Tavolo); Taohua San (桃花散, Disperdere il Fiore di Pesco); Zhaikui (摘盔, Prendere l'Elmo); Bengbu Duichai (崩步对拆, Demolire in Coppia con i Passi che si Schiantano); Zhaiyao Duida (摘要对打, Riassumere il Colpirsi a Vicenda); Dakao (大靠, Grande Unione); Jiaoshou (交手, unire le mani o lottare);ecc.

Altri Elenchi

La Scuola di Chen Leping
Secondo la scuola del maestro Chen Leping le forme del Qixing Tanglangquan sono 33:
1 Cha Chui, 2 Xiao Fanche, 3 Da Fanche, 4 Xiao Huyan, 5 Da Huyan, 6 Silu Benda, 7 Heihu Jiaocha, 8 Erlu Cha, 9 Beng Bu, 10 Duogang, 11 Shibacou, 12 Lan Jie, 13 Rouling, 14 Baiyuan Chudong, 15 Baiyuan Chuanzhi, 16 Baiyuan Toutao, 17 Baiyuan Huidong, 18 Baiyuan Xianguo, 19 Baiyuan Xiaomu, 20 Baiyuan Xianshu, 21 Bazhou Diyi Duan, 22 Bazhou Di'er Duan, 23 Bazhou Disan Duan, 24 Bazhou Disi Duan, 25 Zhaiyao Diyi Duan, 26 Zhaiyao Di'er Duan, 27 Zhaiyao Disan Duan, 28 Zhaiyao Disi Duan, 29 Zhaiyao Diwu Duan, 30 Zhaiyao Diliu Duan, 31 Danchahua, 32 Shuangchahua, 33 Meihualu.

Alcuni Libri sulle Forme
Huang Zuanming 黄钻明 nel 2012 ha scritto una collana di libri (Qixing Tanglangquan Congsu 七星螳螂拳丛书) a cui appartengono:
Xiao Jia Shi Quan 小架式拳;
Da Jia Shi Quan 大架式拳;
Lianhuan Jintao 连环锦套;
Meihuaquan 梅花拳;
Feiyanzhang飞雁掌;
Bazhouquan 八肘拳;
Tanglang Buchan Quan 螳螂捕蝉拳.
Geng Jun 耿军 è invece l'autore di una serie di libri su forme dello Shaolinquan e del Qixing Tanglangquan, questo un elenco di quelli sulla Mantide Religiosa Sette stelle:
Qixing Tanglangquan Baiyuan Xiaomu 七星螳螂拳 白猿孝母;
Qixing Tanglangquan Baiyuan Xianguo 七星螳螂拳 白猿献果;
Qixing Tanglangquan Baiyuan Xianshu 七星螳螂拳 白猿献书;
Qixing Tanglangquan Meihualu 七星螳螂拳 梅花路;
Qixing Tanglangquan Chachui 七星螳螂拳 插捶;
Il maestro Angelo D'Aria è autore di alcuni testi dedicati al Qi Xing Tang Lang Quan; tra questi "QI XING TANG LANG QUAN D'ARIA ANGELO' SCHOOL Volume 2" (2013) si concentra su 5 forme antiche: Beng Bu Quan, Duo Gang Quan, Shiba Suo Quan, Shiba Cou Quan e Lan Jie Quan.

Meihua Tanglangquan
Riguardo al ramo detto Pugilato della Mantide Religiosa del Fiore di Prugno, si trova nelle fonti una certa confusione: nella maggior parte di esse si fa coincidere Meihua Tanglangquan (梅花螳螂拳) con Taiji Meihua Tanglangquan (太极梅花螳螂拳).

Zheng Qi e Tian Yunqing scrivono che il Meihua Tanglangquan è anche chiamato Taiji Tanglangquan e proviene anch'esso dall'Ying Tanglangquan.
Il Zhongguo Wushu Da Cidian indica in maniera separata Meihua Tanglangquan che può essere chiamato Taiji Tanglangquan, rispetto a Meihua Taiji Tanglangquan.
Li Feng invece afferma che il Meihua Tanglang è anche detto Meihua Taiji Tanglang.

L'iniziatore di questo ramo sarebbe stato Li Bingxiao (李秉霄) vissuto durante il regno di Qianlong (1736-1796).

Questo è un lignaggio del Taiji Tanglangquan secondo quanto riportato da Li Feilin (李飞林): Wang Lang 王朗 → Li Bingxiao 李秉霄  → Zhao Zhu 赵珠 → Liang Xuexiang 梁学香 → Jiang Hualong 姜化龙 → Song Zide 宋子德.

In un altro articolo Li Feilin inserisce tra Wang Lang e Li Bingxiao un terzo personaggio: Xia Dao (侠盗)

Questo Albero Genealogico di Taiji Tanglangquan è descritto da Liu Lianyang: Wang Lang 王朗 →Deng Yude邓玉德→ Li Bingxiao 李秉霄 → Zhao Zhu 赵珠 → Liang Xuexiang 梁学香 → Jiang Hualong 姜化龙 → Song Zide 宋子德.
Deng Yude sarebbe il già citato Xia Dao.

Questo è un lignaggio del Meihua Tanglangquan secondo quanto riportato da Hao Mingli (郝明立) e Zhang Fuzhou (张福洲): Wang Lang 王朗 → Li Bingxiao 李秉霄  → Zhao Zhu 赵珠 → Liang Xuexiang 梁学香 → Hao Lianru 郝连茹, Jiang Hualong 姜化龙, Jiang Jingchuan 姜井川, Sun Yuanchang 孙元昌, Sun Yuancai 孙元财, Zhu Yongxiu 祝永修.

L'articolo Laiyang Tanglangquan già citato a proposito dei due lignaggi precedenti descrive separatamente Taiji Tanglangquan e Meihua Tanglangquan, aumentando la nostra confusione, visto che i lignaggi sono pressoché coincidenti.

Dalla metà del 1800 una versione del Taiji Meihua Tanglangquan è detenuta dalla Famiglia Hao (郝家) attraverso Hao Lianru 郝连茹. Questa particolare ramificazione è detta Haojiamen (郝家门).

Caratteristiche
Il Meihua Tanglangquan utilizza piccole posizioni ed è caratterizzato da un movimento fluido e continuo, come il fiorire dei prugni. In questo ramo la Duttilità (Rou) controlla l'Inflessibiltà (Gang), come nel Taijiquan; i movimenti sono eleganti e fieri come nel Changquan. Le braccia sono costantemente arcuate e avvolgono all'interno ed all'esterno, cioè svolgono un lavoro di torsione. Il busto ruota continuamente.
Il Taiji Meihua Tanglangquan ha come passo principale Xiao Dengshan (小登山, Piccolo Scalare la Montagna).

Forme di Meihua Tanglangquan
Anche questo ramo possiede moltissime forme (Taolu):
1) a mano nuda sono Baiyuan Tou Tao (白猿偷桃), Bengbu (崩步), Lanjie (拦截), Meihua Tang Chu Fanche (梅花糖储翻车), Goufa (勾法), Tanglang Bu Chan (螳螂扑蝉), Tanglang Zhanchi (螳螂展翅), Tanglang Xing (螳螂行), Bazhou (八肘), sei sequenze di Zhaiyao (摘要);
2) con armi sono Tanglangdao (螳螂刀), Tanglangjian (螳螂剑), Tanglanggun (螳螂棍), Tanglangqiang (螳螂枪), ecc.;

Forme di Taiji Meihua Tanglangquan
Queste sono le forme deducibili dagli scritti di Zhang Bingdou:
1) a mano nuda sono Zhaiyao (摘要) in sei parti, Meihualu (梅花路), Bazhou (八肘), Babu Lianhuanquan (八步连环拳);
2) con armi cita Babu Lianhuanjian (八步连环剑).

Forme di Haojiamen Taiji Meihua Tanglangquan
Anche questo ramo contiene numerose forme e curiosamente possiede anche alcuni esercizi di Qigong tra cui compaiono anche i due già citati a proposito del Qixing Tanglangquan:
1) gli esercizi di Qigong sono Sanhui Jiuzhuan Huanyang Fa (三回九转还阳法), Tie Luohan Gong (铁罗汉功), Ba Da Jingang Qigong (八大金刚气功), Taiyi Zhenren Baduanjin (太乙真人八段锦), ma si usano anche come allenamenti esterni il Paidagong (排打功) ed il Tieshazhang (铁砂掌);
2) come forme del metodo di pugilato (Quanfa) ci sono Luohan Chui (罗汉捶), Wutangchui (五趟捶), Yuejiachui (岳家捶), Zhilu (指路), Da e Xiao Fanche (大小翻车), Taijipi (太极劈 anche detta Meihuapi 梅花劈), Bengbu (蹦步), Bazhou (八肘), Luanjie (乱接), Zhaiyao (摘要) in sei parti, Zonghe Zhaiyao (综合摘要), Meihualu (梅花路), Baiyuan (白猿), Chuanzhi (传枝), Duanda Wu Lianhuan (短打五连环), Tanglang Shiba Shou Dafa (螳螂十八手打法) eccetera;
3) come forme con armi ci sono Damo jian (达摩剑), Baxian jian (八仙剑), Meihuadao (梅花刀), Yan Qing dao (燕青刀) Luhegun (陆合棍), Wuhu Qunyang Gun (五虎群羊棍), Luheqiang (陆合枪), Meihuaqiang (梅花枪), eccetera;
4) infine come Duilian ci sono Bengbu Duichai (蹦步对拆), Taohua San (桃花散), Xiao Pai'an (小拍案), Shuang Fengshou (双封手), Tieshen Kao (贴身靠), eccetera.

Liuhe Tanglangquan
Il Pugilato della Mantide Religiosa delle Sei Coordinazioni è anche detto Ma Yuan Tanglangquan (马猿螳螂拳, Pugilato della Mantide Religiosa del Cavallo e della Scimmia) e proviene dal Ruan Tanglangquan (软螳螂拳, Pugilato della Mantide Religiosa Morbido).
Questo ramo sarebbe stato iniziato da Wei San (魏三) e Lin Shichun (林世春). Liu Jingru afferma che il primo di questi personaggi si chiamava Wei Delin (魏德林). Questo è un lignaggio del Liuhe Tanglangquan: Wang Lang 王朗 → Cognome sconosciuto  → Wei San 魏三 → Lin Shichun 林世春 → Ding Zicheng 丁子成 →Dan Xiangling 单香陵→Zhang Daojin 张道锦.
Liu Jingrui conferma sostanzialmente questo lignaggio e si colloca alla medesima generazione di Zhang Daojin.
Secondo un lignaggio riportato dallo stesso Zhang Daojin alla seconda generazione si collocherebbe Jin Ye (金叶).

Taiji Tanglangquan - lignaggio vietnamita (Thái Cực Đường Lang)

Il Taiji Tanglangquan (太极螳螂拳, Pugilato della mantide religiosa del principio supremo)  è rappresentato da due distinti lignaggi, uno dei quali si è sviluppato in Vietnam. Nel 1945 il maestro Triệu Trúc Khê (Chiu Chuk Kai / Zhao Zhou Xi), esperto di Taiji Tanglangquan e di altri stili del Nord, fuggì in Vietnam settentrionale per sottrarsi alla situazione politica creatasi in Cina durante e dopo la II Guerra Mondiale. Nel 1954, in seguito alla divisione del Paese in Nord e Sud Vietnam, si trasferì a Saigon (Città Ho Chi Minh), dove entrò a far parte dell'associazione di arti marziali cinesi Tinh Võ Môn (= la Porta della Magnifica Arte Marziale) e adottò nel suo programma anche un certo numero di "forme" dello Shaolin del Nord.
Nel corso della sua permanenza a Saigon, il maestro Triệu Trúc Khê creò una sua scuola di Taiji Tanglangquan (in vietnamitaThái Cực Đường Lang), fondendo le proprie conoscenze nel campo delle arti marziali cinesi. Nel 1968 il maestro Triệu Trúc Khê lasciò il Vietnam per Hong Kong, dove insegnò fino alla morte, avvenuta il 3 agosto 1991. La sua lunga permanenza in Vietnam ha consentito lo sviluppo di un'importante sede locale a Chợ Lớn, il quartiere cinese di Città Ho Chi Minh, guidata, fino alla sua scomparsa nel 2016, dalla maestra Trần Tố Nữ: nota come Sấu Chẻ (= sorella Thu), allieva diretta del maestro Triệu Trúc Khê e depositaria dell'intero programma della scuola in Vietnam, ha potuto trasmettere il suo bagaglio tecnico al maestro Trần Ngọc Định (10ª generazione), che lo divulga in Europa nella scuola Việt Anh Môn.

Programma

Il programma tecnico del Thái Cực Đường Lang comprende tredici forme di Tanglangquan (tra cui Công lực quyền, Băng bộ quyền, Mai hoa quyền, Lục hợp chưởng), quattro forme di Taiji (tra cui Thái Cực Chưởng), di cui una a coppie (Song nhân thôi thủ), e forme con diverse armi, tra cui Lạc gia kiếm (spada), Lan môn đao (sciabola), Tử môn thương (lancia), Lục Liêm Đại Đao (bastone-sciabola), Thất tiết Mai hoa tiên (catena a 7 sezioni).

Il Tanglangquan nella Cultura di massa
Nel 1984 la Shandong Meishu Chubanshe ha pubblicato una Storia Illustrata (Lianhuanhua, 连环画) dal titolo Tanglangquan Yanyi 螳螂拳演义(Romanzo del Pugilato Della Mantide Religiosa) diviso in vari libretti a strisce.
Il Tanglangquan è lo stile del personaggio di Lion Rafale, appartenente alla serie di videogiochi e anime Virtua Fighter. Nel doppiaggio italiano della serie TV lo stile viene chiamato col suo nome giapponese: toroken.

Note

Bibliografia
Zhou Yongxiang周永祥 , Tanglangquan 螳螂拳, Shandong Shifan Xueyuan Tiyu Lie, 1980
Song Tianlong 松田隆,Mimen Tanglanquan 秘门螳螂拳, Beijing Tiyu Chubanshe, 1991
Liu Jingru 刘敬儒 , Liuhe Tanglangquan六合螳螂拳, Renmin Tiyu Chubanshe, 2003, ISBN 7-5009-2397-X/G.2296
Li Zhanyuan 李占元 e Liu Chongxi 刘崇禧, Qixing Tanglangquan 七星螳螂拳, Anhui Jiaoyu Chubanshe, 1984
Zhang Liuqing 张浏青, Shaolinsi Qixing Tanglangquan 少林寺七星螳螂拳, Hanhua Chubanshe, 1999
Liu Guoshun柳国顺, Tanglangquan zenme hui shi "Shiba cou" huo "Shiqi cou" ercheng 螳螂拳怎么会是"十八凑"或"十七凑"而成, articolo apparso sulla rivista Jingwu nel numero 5 del 2009
Li Feng黎峰, Tanglangquan 螳螂拳, Shandong Jiaoyu Chubanshe,  1986
José Carmona, De Shaolin à Wudang, les arts martiaux chinois, Gui Trenadiel editeur. ISBN 2-84445-085-7
Roland Habersetzer, Tao du kung-fu, Editions Amphora S.A., 1989, ISBN 2-85180-187-2
Wu Bin, Li Xingdong e Yu Gongbao, Essentials of Chinese Wushu, Foreign language press, Beijing, 1992, ISBN 7-119-01477-3

Collegamenti esterni

Arti marziali cinesi

Tanglangquan


Newbern là một thị trấn thuộc quận Hale, tiểu bang Alabama, Hoa Kỳ. Dân số năm 2009 là 222 người, mật độ đạt 74 người/km².

Tham khảo

Thị trấn ở quận Hale, Alabama
Thị trấn của Alabama

Newbern, Alabama


I Figli di Ilúvatar (Children of Ilúvatar) nell'universo immaginario fantasy creato dallo scrittore inglese J.R.R. Tolkien, sono gli Elfi e gli Uomini. I Nani non sono inclusi in questa categoria, perché furono creati da Aulë (sono quindi considerati figli adottivi di Ilúvatar, ma hanno lo stesso fato degli Uomini). La storia della creazione dei Figli di Ilúvatar è narrata nel Quenta Silmarillion, e spiega come gli Elfi e Uomini furono direttamente creati da Eru Ilúvatar, senza delegazioni agli Ainur.

Gli Elfi sono anche chiamati i Quendi ("coloro che parlano", in Quenya) e Minnónar ("Priminati"). Sono inoltre divisi in molti gruppi, spesso distinguibili dai loro rispettivi linguaggi.

Gli Uomini sono anche chiamati gli Apanónar ("I Nati Dopo"), Fírimar ("Mortali"), Engwar ("i Malaticci"), e i Successivi. Questi nomi piuttosto denigratori furono dati agli Uomini dagli Elfi, che furono i principali storici dei primi eventi della Terra di Mezzo.

Il perché di questi nomi è semplice. Gli Elfi furono i primi dei Figli di Ilúvatar ad apparire nella Terra di Mezzo, mentre gli Uomini non sarebbero seguiti che agli albori della Prima Era, con la creazione del Sole e della Luna, molte migliaia di anni dopo.

Animali e piante furono probabilmente modellati dagli Ainur su temi prodotti da Eru durante la Musica degli Ainur. In casi in cui gli animali esibiscono coscienza, come nel caso di Huan, ciò è discutibile — potrebbero invece essere in verità Maiar.

Personaggi della Terra di Mezzo

Figli di Ilúvatar


O Campeonato Mundial de Voleibol Feminino de 2018 foi a 18ª edição da principal competição organizada pela Federação Internacional de Voleibol (FIVB). Sendo realizado pela quinta vez na história no Japão, ocorreu no período entre 29 de setembro a 20 de outubro, e reuniu 24 países na disputa do título.

Pela primeira vez desde a introdução das finais em 1978, o título foi decidido entre duas seleções europeias. A Sérvia sagrou-se campeã de forma inédita ao superar a Itália por 3 sets a 2.

Locais

Qualificatórias

Equipes participantes

Convocações

Regulamento

Composição dos grupos
Os times que compuseram as três primeiras posições de cada grupo foram distribuídos de acordo com o ranking da FIVB de agosto, exceto pelo grupo A, no qual a primeira posição foi ocupada pela seleção japonesa, anfitriã, independentemente do ranking. Assim foram distribuídas as doze primeiras equipes (entre parênteses está a posição de cada equipe no ranking):

Ao final do sorteio, realizado em Tóquio a 7 de dezembro de 2017, foram definidos os seguintes grupos:

Fórmula de disputa
Na primeira fase, as equipes jogam umas contra as outras dentro de seu grupo em turno único. As quatro primeiras colocadas de cada grupo avançam à fase seguinte.

Na segunda fase, as classificadas dos grupos A e D compõem o grupo E, bem como as classificadas dos grupos B e C formam o grupo F. No grupo E, as classificadas do grupo A enfrentam as classificadas do grupo D uma única vez; de modo análogo, no grupo F, os classificados do grupo B enfrentam os do C. Os três primeiros colocados dos grupos E e F se classificam para a terceira fase.

Na última fase de grupos, as equipes são distribuídas em duas chaves com três times cada, de acordo com um sorteio, sendo que as primeiras colocadas dos grupos da fase anterior são as cabeças de chave. As equipes se enfrentam dentro de suas chaves em turno único e as duas primeiras colocadas de cada grupo se classificam às semifinais e as equipes terceiro colocadas jogam a disputa de quinto lugar. Nas três fases de grupos, um placar de 3–0 ou 3–1 assegura três pontos na classificação para a equipe vencedora e nenhum para a perdedora. No caso de um placar de 3–2, o time vencedor soma dois pontos e o derrotado, um.

As equipes semifinalistas se enfrentam em cruzamento olímpico; as vencedoras das semifinais disputam o título mundial e as derrotadas, a medalha de bronze.

Primeira fase
 Todos os jogos no horário do Japão (UTC+9).

Grupo A
 Local: Yokohama Arena, Yokohama

|}

|}

Grupo B
 Local: Hokkaido Sports Center, Sapporo

|}

|}

Grupo C
 Local: Kobe Green Arena, Kobe

|}

|}

Grupo D
 Local: Hamamatsu Arena, Hamamatsu

|}

|}

Segunda fase
 Todos os jogos no horário do Japão (UTC+9).

Grupo E
 Local: Nippon Gaishi Hall, Nagoia

|}

|}

Grupo F
 Local: Osaka Municipal Central Gymnasium, Osaka

|}

|}

Terceira fase
 Todos os jogos no horário do Japão (UTC+9).
 Local: Nippon Gaishi Hall, Nagoia

Grupo G

|}

|}

Grupo H

|}

|}

Fase final
 Todos os jogos no horário do Japão (UTC+9).
 Local: Yokohama Arena, Yokohama

Semifinais

|}

Quinto lugar

|}

Terceiro lugar

|}

Final

|}

Classificação final

Fonte: FIVB

|}

Prêmios individuais
A seleção do campeonato foi composta pelas seguintes jogadoras:

 MVP (Most Valuable Player):  Tijana Bošković

Ver também
 Campeonato Mundial de Voleibol Masculino de 2018

Ligações externas

2018
Voleibol 2018
Mundial
Desporto no Japão em 2018
V


Kaliwatan sa insekto ang Elipsocus rubrostigma. Una ning gihulagway ni Luisa Eugenia Navas ni adtong 1934. Ang Elipsocus rubrostigma sakop sa kahenera nga Elipsocus, ug kabanay nga Elipsocidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Indya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Elipsocus
Insekto sa Indiya

Elipsocus rubrostigma


An Lycodon muelleri in uska species han Colubridae nga ginhulagway ni Duméril, Bibron ngan Duméril hadton 1854. An Lycodon muelleri in nahilalakip ha genus nga Lycodon, ngan familia nga Colubridae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lycodon

Lycodon muelleri


Kaliwatan sa karpa ang Gobio sarmaticus. Una ning gihulagway ni Berg ni adtong 1949. Ang Gobio sarmaticus sakop sa kahenera nga Gobio, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Uropa

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Uropa
Gobio

Gobio sarmaticus


Kopačnica je naseljeno mjesto u sastavu općine Gorenja vas–Poljane, regija Gorenjska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Škofja Loka.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Kopačnica je imala 79 stanovnika.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Gorenjskoj regiji

Kopačnica


Strzygoniec – część wsi Łebieniec w Polsce, położona w województwie pomorskim, w powiecie lęborskim, w gminie Wicko. Wchodzi w skład sołectwa Łebieniec.

W latach 1975–1998 Strzygoniec administracyjnie należał do województwa słupskiego.

Przypisy

Łebieniec

Strzygoniec


Juglans je rod oraha, biljaka iz porodice Juglandaceae. To je drvo koje može biti  visoko 10-40m, sa perasto složenim listovima, dugim 20–30 cm.

Rod oraha uključuje 21 vrstu, sa rasprostranjenjem od sjeverne umjerene klime Starog svijeta, od jugoistočne Evrope do Japana, a u Novom svijetu od jugoistočne Kanade do Kalifornije na zapad i Argentine na jug.

Plodovi svih vrsta oraha su jestivi, ali komercijalni orasi u trgovinama potiču od perzijskog oraha, jedine vrste koja ima velik plod i tanku ljusku. Voćarska vrsta je selekcionirana zbog tanke ljuske i izdržljivosti u umjerenoj klimi; ponekad se naziva i "karpatskim orahom". Orasi imaju mnogo ulja i jedu se sirovi ili kuhani.

Proizvodnja

Vrste
 Juglans ailantifolia Carrière
 Juglans australis Griseb.
 Juglans avellana Dode
 Juglans × bixbyi Rehder
 Juglans boliviana Dode
 Juglans californica S.Watson
 Juglans cinerea L.
 Juglans hindsii (Jeps.) Jeps. ex R.E.Sm.
 Juglans hirsuta W.E.Manning
 Juglans hopeiensis Hu
 Juglans jamaicensis C.DC.
 Juglans major (Torr.) A.Heller
 Juglans mandshurica Maxim.
 Juglans mexicana S.Watson
 Juglans microcarpa Berland.
 Juglans mollis Engelm.
 Juglans neotropica Diels
 Juglans nigra L.
 Juglans × notha Rehder
 Juglans pyriformis Liebm.
 Juglans regia L.
 Juglans sigillata Dode
 Juglans soratensis W.E.Manning
 Juglans steyermarkii W.E.Manning
 Juglans venezuelensis W.E.Manning

Sekcije i podvrste

Hibridi
J. × bixbyi Rehd.—J. ailantifolia x J. cinerea
J. × intermedia Carr.—J. nigra x J. regia
J. × notha Rehd.—J. ailantifolia x J. regia
J. × quadrangulata (Carr.) Rehd.—J. cinerea x J. regia
J. × sinensis (D. C.) Rehd.—J. mandschurica x J. regia
J. × paradox Burbank—J. hindsii x J. regia
J. × royal Burbank—J. hindsii x J. nigra

Filogenija
Rod Juglans je monofiletski;
 Sekcija Cardiocaryon je sestrinska sekciji Trachycaryon;
 Sekcija Juglans je sestrinska sekcijama Cardiocaryon i Trachycaryon;
 Sekcija Rhysocaryon je monofiletska i sestrinska sekcijama Juglans, Cardiocaryon i Trachycaryon;
 Sekcija  Rhysocaryon, crni orasi, ima  dva kladusa:
  jedan sadrži severnije vrste J. californica, J. hindsii, J. hirsuta, J. major, J. microcarpa, and J. nigra;
drugi južnije J. australis, J. boliviana, J. jamaicensis, J. molis, J. neotropica, J. olanchana, J. steyermarkii i J. venezuelensis
 J. olanchana var. standleyi  izgleda da je srodnija sa J. steyermarkii nego saJ. olanchana var. olanchana, sugerirajući da ni se  J. olanchana var. standleyi možda  bolje razumip ili kao zasebna vrsta ili kao vrsta J. steyermarkii.

Također pogledajte
Orah

Reference

Vanjski linkovi

Fagales

Juglans


MCO – codice aeroportuale IATA dell'Aeroporto Internazionale di Orlando, Orlando (Florida), Stati Uniti d'America
 MCO – codice ISO 3166-1 alpha-3 del Principato di Monaco
 mco – codice ISO 639-3 della lingua mixe di Coatlán

Mco


Miran Pavlin (født 8. oktober 1971 i Kranj, Jugoslavien) er en slovensk tidligere fodboldspiller (midtbane).

Pavlin spillede 63 kampe og scorede fem mål for Sloveniens landshold i perioden 1994-2004. Han var med i den slovenske trup til EM 2000 i Belgien/Holland, slovenernes første slutrundedeltagelse nogensinde, og spillede alle landets tre kampe i turneringen. Han scorede det ene mål i åbningskampen mod Jugoslavien, som endte 3-3. Han deltog også ved VM 2002 i Sydkorea/Japan, hvor han også spillede samtlige slovenernes tre kampe.

På klubplan repræsenterede Pavlin blandt andet Olimpija Ljubljana i hjemlandet, tyske Dynamo Dresden og Freiburg samt portugisiske FC Porto.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Slovenien
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2000
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2002

Miran Pavlin


Neradziotisa (gr: Νερατζιώτισσα) – stacja metra ateńskiego na linii 1 (zielonej). Została otwarta 6 sierpnia 2004. Znajduje się na terenie miasta Amarusi. Jest stacją węzłową, umożliwiająca przesiadkę na pociąg kolei podmiejskiej Kiato – Lotnisko.

Przypisy

Stacje metra w Atenach

Neradziotisa (stacja metra)


Kaliwatan sa kasili ang Diploconger polystigmatus. Una ning gihulagway ni Adolf Kotthaus ni adtong 1968. Ang Diploconger polystigmatus sakop sa kahenera nga Diploconger, ug kabanay nga Congridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
kasadpang Kadagatang Indyan
 Nova Kaledoniya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Indyan
Isdangtunay sa Nova Kaledoniya
Diploconger

Diploconger polystigmatus


Ribnica () je naseljeno mjesto i općina, te službeni grad u Sloveniji, u regiji Jugoistočnoj Sloveniji.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Ribnica.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Ribnica je imala 9.333 stanovnika, od čega u samoj Ribnici 3.604.

Općina Ribnica

Napomena: Nastala iz stare općine Ribnica.

Ribnica (naseljeno mjesto)

Napomena: U 1953. nastalo spajanjem naselja Spodnja Ribnica i Zgornja Ribnica koja su ukinuta. U 1968. povećano za naselje Gorenja vas koje je ukinuto.

Narodnosni sastav

Galerija

Reference

Vanjski linkovi

Gradovi u Sloveniji
Gradovi u regiji Jugoistočna Slovenija

Ribnica (Slovenija)


L'Archivio apostolico vaticano (in latino: Archivum Apostolicum Vaticanum) è l'archivio centrale della Santa Sede, dove sono conservati tutti gli atti e i documenti che riguardano il governo e l'attività pastorale del Romano Pontefice e degli uffici connessi alla Santa Sede. L'Archivio vaticano «serve prima di tutto e principalmente al romano Pontefice e alla sua curia, ossia alla Santa Sede» (motu proprio di Leone XIII del 10 maggio 1884).

Storia

L'Archivio apostolico vaticano, archivio centrale della Santa Sede, è stato istituito da Paolo V il 31 gennaio 1612. I registri che vi confluirono, provenienti dai vari dicasteri della Curia romana, furono tre: i Registri Lateranensi, i Registri Vaticani ed i Registri Avignonesi). Nel 1630 Urbano VIII fece collocare nell'Archivio segreto vaticano vari registri di bolle (tra cui i libri della Camera apostolica) i quali fino a quel tempo erano rimasti ad Avignone. Ad Alessandro VII spetta la decisione di destinare all'archivio la corrispondenza della Segreteria di Stato.

Nel 1810 in epoca napoleonica gli archivi furono confiscati e portati a Parigi presso palazzo Soubise. La restituzione avvenne tra il 1814 e il 1817, ma l'archivio subì pesanti perdite, molti documenti furono distrutti o dispersi.

Nel 1881 papa Leone XIII assunse la storica decisione di aprire le porte dell'archivio pontificio agli studiosi di qualsiasi paese e religione e divenne così un centro di ricerche storiche tra i più importanti del mondo. Da allora la ricerca nell'archivio segreto vaticano è gratuita ed è consentita ai ricercatori qualificati che abbiano interesse a compiere indagini storiche. Attualmente l'archivio segreto vaticano accoglie ogni anno oltre 1.200 studiosi, provenienti da circa 60 paesi del mondo.

Nel XX secolo, papa Paolo VI volle che sotto il Cortile della Pigna fosse costruito un nuovo Archivio, un bunker sotterraneo immenso con 85 km lineari di scaffali che ne fanno la più grande banca dati storica del mondo. Il patrimonio documentario conservato nei suoi vasti depositi copre un arco cronologico di circa dodici secoli (secoli VIII-XX), ed è costituito da oltre 600 fondi archivistici. Pur non essendo l'archivio più vasto del mondo come quantità, è il più vasto del mondo come geografia perché abbraccia tutti i continenti e tutti gli Stati dove la Chiesa cattolica è presente.

Il 4 marzo 2019 papa Francesco ha annunciato che i documenti relativi al pontificato di papa Pio XII verranno desecretati, estendendo la possibilità della consultazione e dello studio dei documenti - conservati nell'Archivio segreto - alla data 9 ottobre 1958, giorno della morte di quel papa.

Il 22 ottobre 2019 papa Francesco con motu proprio ha mutato il nome dell'Archivio segreto vaticano in Archivio apostolico vaticano.

L'attributo secretum non andava inteso nel senso comune di segreto: secretum, infatti, deriva dal latino medievale e significa privato, personale. Con la stessa denominazione erano indicati, fino all'unità d'Italia, gli archivi delle cancellerie degli Stati preunitari.

Sono accessibili alla consultazione solo i documenti precedenti all'ottobre 1958 (pontificato di Pio XII) e solo a ricercatori in possesso di determinati titoli di studio previa domanda scritta e lettera di presentazione di un istituto di ricerca storico-scientifica accreditato.

Scuola vaticana di paleografia, diplomatica e archivistica
All'archivio è annessa la Scuola vaticana di paleografia diplomatica e archivistica, istituita da Leone XIII, che ne stabilì gli ordinamenti nel motu proprio Fin dal principio del 1º maggio 1884; l'ordinamento attuale risponde al nuovo statuto approvato da Paolo VI, il 21 maggio 1976.

L'insegnamento ha la durata di un biennio. La scuola rilascia il diploma di paleografo archivista. Oltre al corso biennale, si tiene un corso annuale di sola archivistica e un corso annuale di paleografia greca, con il rilascio dei relativi diplomi.

I fondi archivistici
L'Archivio apostolico vaticano è composto da più di 600 fondi archivistici che si possono suddividere in sei gruppi:
 Fondi relativi agli uffici di curia. - Questa sezione comprende tutta la documentazione prodotta e versata all'archivio dalle varie organizzazioni che compongono la Curia romana (ossia Segreteria di Stato, congregazioni, tribunali, uffici, Pontifici consigli e commissioni), e da quelle che esistevano in passato ma che poi o sono state soppresse oppure hanno subito cambiamenti di indirizzo o accorpamenti.
 Fondi relativi agli archivi delle rappresentanze pontificie - Questa parte dell'archivio conserva la documentazione delle rappresentanze pontificie (delegazioni e nunziature) nei Paesi esteri, compresi quelli italiani pre-unitari.
 Fondi relativi ad archivi di famiglie o di singoli personaggi - Importanti archivi privati, appartenuti a nobili famiglie romane, sono conservati nell'archivio vaticano; tra queste famiglie si possono ricordare i Boncompagni, i Borghese, i Rospigliosi, i Ruspoli.
 Fondi relativi ai concili - In questa sezione sono conservati i fondi archivistici completi degli ultimi tre concili ecumenici della Chiesa cattolica (Trento, Vaticano I, Vaticano II), oltre alla documentazione dei concili medievali e di concili o sinodi locali.
 Fondi relativi a ordini religiosi, monasteri, abbazie e arciconfraternite - Per diversi motivi storici o archivistici, l'archivio vaticano conserva diversi fondi di monasteri e di congregazioni religiose, oltre ad archivi di confraternite di Roma.
 Fondi miscellanei - In questa sezione sono raggruppati tutti i documenti di provenienza e contenuto diverso e vario.

Il più antico documento conservato nell'Archivio Vaticano è il Liber Diurnus Romanorum Pontificum, che è il più antico formulario della Cancelleria pontificia, risalente all'VIII-IX secolo vergato in scrittura minuscola carolina. A causa dei trasferimenti e delle vicende politiche è invece andato quasi completamente perduto il materiale precedente il papato di Innocenzo III. Invece, a partire dal XIII secolo la documentazione è più completa.

Lettere cifrate, manoscritti e codici provenienti da 5 continenti. L'Archivio possiede 650 fondi archivistici, 30.000 pergamene su 85 km di scaffali con milioni di documenti.

Cronotassi

Archivisti di Santa Romana Chiesa
 Cardinale Scipione Caffarelli-Borghese (1609 - 1618 dimesso)
 Cardinale Scipione Cobelluzzi (1618 - 29 giugno 1626 deceduto)
 Cardinale Francesco Barberini (1626 - 1633 dimesso)
 Cardinale Antonio Barberini (1633 - 1646 dimesso)
 Cardinale Orazio Giustiniani (1646 - 25 luglio 1649 deceduto)
 Cardinale Luigi Capponi (1649 - 7 aprile 1659)
 Cardinale Flavio Chigi (21 giugno 1659 - 1681 dimesso)
 Cardinale Lorenzo Brancati, O.F.M. Conv. (19 dicembre 1681 - 30 novembre 1693 deceduto)
 Cardinale Girolamo Casanate (2 dicembre 1693 - 3 marzo 1700 deceduto)
 Cardinale Enrico Noris, O.E.S.A. (6 marzo 1700 - 23 febbraio 1704 deceduto)
 Cardinale Benedetto Pamphili, O.E.S.S.H. (26 febbraio 1704 - 22 marzo 1730 deceduto)
 Cardinale Angelo Maria Querini, O.S.B. Cas. (4 settembre 1730 - 6 gennaio 1755 deceduto)
 Cardinale Domenico Passionei (22 gennaio 1755 - 5 luglio 1761 deceduto)
 Cardinale Alessandro Albani (12 agosto 1761 - 11 dicembre 1779 deceduto)
 Cardinale Francesco Saverio Zelada (15 dicembre 1779 - 19 dicembre 1801 deceduto)
 Cardinale Luigi Valenti Gonzaga (12 gennaio 1802 - 29 dicembre 1808 deceduto)
 Interruzione per l'occupazione napoleonica di Roma (1809 - 1814)
 Cardinale Giulio Maria della Somaglia (1º ottobre 1826 - 2 aprile 1830 deceduto)
 Cardinale Giuseppe Albani (23 aprile 1830 - 3 dicembre 1834 deceduto)
 Cardinale Luigi Lambruschini, B. (11 dicembre 1834 - 27 giugno 1853 dimesso)
 Cardinale Angelo Mai (27 giugno 1853 - 9 settembre 1854 deceduto)
 Cardinale Antonio Tosti (13 gennaio 1860 - 20 marzo 1866 deceduto)
 Cardinale Jean-Baptiste-François Pitra, O.S.B. (19 gennaio 1869 - 12 maggio 1879 nominato cardinale vescovo di Frascati)
 Cardinale Joseph Hergenröther (9 giugno 1879 - 3 ottobre 1890 deceduto)
 Presbitero Luigi Tripepi (19 settembre 1892 - 16 giugno 1894 nominato segretario della Congregazione dei riti)
 Cardinale Luigi Galimberti (25 giugno 1894 - 7 maggio 1896 deceduto)
 Cardinale Francesco Segna (4 luglio 1896 - 13 gennaio 1908 nominato prefetto della Congregazione dell'indice)
 Cardinale Francesco Salesio Della Volpe (26 ottobre 1908 - 26 gennaio 1911 nominato prefetto della Congregazione dell'indice)
 Cardinale Mariano Rampolla del Tindaro (1912 - 16 dicembre 1913 deceduto)
 Cardinale Francesco di Paola Cassetta (14 febbraio 1914 - 1917 ritirato)
 Cardinale Francis Aidan Gasquet, E.B.C. (28 novembre 1917 - 5 aprile 1929 deceduto)
 Cardinale Franz Ehrle, S.I. (17 aprile 1929 - 31 marzo 1934 deceduto)
 Cardinale Giovanni Mercati (15 giugno 1936 - 23 agosto 1957 deceduto)
 Cardinale Eugène Tisserant (14 settembre 1957 - 27 marzo 1971 ritirato)
 Cardinale Antonio Samorè (25 gennaio 1974 - 3 febbraio 1983 deceduto)
 Cardinale Alfons Maria Stickler, S.D.B. (9 luglio 1984 - 27 maggio 1985 nominato archivista) (pro-archivista)
 Cardinale Alfons Maria Stickler, S.D.B. (27 maggio 1985 - 1º luglio 1988 ritirato)
 Cardinale Antonio María Javierre Ortas, S.D.B. (1º luglio 1988 - 24 gennaio 1992 nominato prefetto della Congregazione per il culto divino e la disciplina dei sacramenti)
 Cardinale Luigi Poggi (9 aprile 1992 - 29 novembre 1994 nominato archivista) (pro-archivista)
 Cardinale Luigi Poggi (29 novembre 1994 - 7 marzo 1998 ritirato)
 Cardinale Jorge María Mejía (7 marzo 1998 - 24 novembre 2003 ritirato)
 Cardinale Jean-Louis Tauran (24 novembre 2003 - 25 giugno 2007 nominato presidente del Pontificio consiglio per il dialogo interreligioso)
 Cardinale Raffaele Farina, S.D.B. (25 giugno 2007 - 9 giugno 2012 ritirato)
 Arcivescovo Jean-Louis Bruguès, O.P. (26 giugno 2012 - 31 agosto 2018 cessato)
 Cardinale José Tolentino de Mendonça (1º settembre 2018 - 26 settembre 2022 nominato prefetto del Dicastero per la cultura e l'educazione)
 Arcivescovo Angelo Vincenzo Zani, dal 26 settembre 2022

Custodi e prefetti
 Michele Lonigo (27 ottobre 1610 - 25 luglio 1617)
 Baldassare Ansidei (31 gennaio 1612 - 5 dicembre 1614, con Michele Lonigo)
 Nicolò Alemanni (15 ottobre 1614 - luglio 1626)
 Felice Contelori (27 settembre 1626 - dicembre 1644)
 Costanzo Centofiorini (10 ottobre 1644 - agosto 1656)
 Domenico Salvetti (settembre 1656 - 1665)
 Francesco Ravizza (14 luglio 1665 - 1675)
 Pier Francesco De Rossi (1670 - 1675, in sostituzione del Ravizza, che non esercitava l'ufficio)
 Giuseppe Vallemani (luglio 1675 - agosto 1676)
 Giovanni Bissaiga (1676 - 1691)
 Presbitero Tommaso Di Giulio (1691 - 1712 dimesso)
 Presbitero Giacomo Antonio De Preti (1712 - 1727 dimesso)
 Presbitero Pietro Donnino De Pretis (4 dicembre 1727 - 1741 dimesso)
 Presbitero Filippo Antonio Ronconi (7 novembre 1741 - 1750 dimesso)
 Presbitero Giuseppe Garampi (9 luglio 1751 - 27 gennaio 1772 nominato arcivescovo titolare di Berito)
 Presbitero Mario Zampini (marzo 1772 - 1782 dimesso)
 Presbitero Gaetano Marini (1782 - 1815 dimesso)
 Presbitero Callisto Marini (1782 - 1822 dimesso)
 Presbitero Antonio Lante Montefeltro Della Rovere  (1º gennaio 1807 - 28 luglio 1816 creato cardinale) (pro-prefetto)
 Presbitero Carlo Altieri (1809 - 1815 dimesso)
 Presbitero Marino Marini (1815 - 1855 dimesso)
 Presbitero Augustin Theiner, C.O. (6 dicembre 1855 - giugno 1870 dimesso)
 Arcivescovo Giuseppe Cardoni (8 giugno 1870 - 7 aprile 1873 deceduto)
 Presbitero Carlo Cristofori (14 aprile 1873 - 13 gennaio 1877 dimesso)
 Presbitero Francesco Rosi Bernardini (17 gennaio 1877 - giugno 1789 dimesso)
 Cardinale Joseph Hergenröther (9 giugno 1879 - 3 ottobre 1890 deceduto)
 Arcivescovo Agostino Ciasca, O.E.S.A. (13 giugno 1891 - luglio 1892 dimesso)
 Monsignore Luigi Tripepi (19 settembre 1892 - maggio 1894 dimesso)
 Presbitero Peter Wenzel (28 luglio 1894 - 24 maggio 1909 dimesso)
 Monsignore Mariano Ugolini (29 maggio 1909 - giugno 1925 dimesso)
 Presbitero Angelo Mercati (22 maggio 1925 - ottobre 1955 dimesso)
 Presbitero Martino Giusti (1955 - aprile 1984 ritirato)
 Presbitero Josef Metzler, O.M.I. (24 maggio 1984 - 1996 dimesso)
 Vescovo Sergio Pagano, B., dal 7 gennaio 1997

Vice-prefetti
 Presbitero Angelo Mercati (1920 - 22 maggio 1925 nominato prefetto)
 Monsignore Pietro Guidi (1920 - 1949 dimesso)
 Presbitero Martino Giusti (1949 - 1955 nominato prefetto)
 Monsignore Hermann Hoberg (1955 - 1978 dimesso)
 Monsignore Terzo Natalini (1978 - 1994 dimesso)
 Presbitero Sergio Pagano, B. (30 gennaio 1995 - 7 gennaio 1997 nominato prefetto)
 Presbitero Ugo Paoli, O.S.B. Silv. (1997 - 2002 dimesso)
 Presbitero Marcel Chappin, S.I. (29 settembre 2007 - 29 settembre 2012 cessato)
 Prof. Paolo Cherubini (8 ottobre 2013 - 8 ottobre 2018 cessato)
 Dott. Paolo Vian, dal 15 gennaio 2019

Note

Bibliografia

 Religiosa Archivorum Custodia. IV centenario della fondazione dell'Archivio segreto vaticano (1612-2012), Archivio segreto vaticano, 2012, Roma.

Altri progetti

Collegamenti esterni

 "Lux in arcana" L'Archivio Segreto Vaticano si rivela, mostra 2012,

Città del Vaticano
Vaticano, Segreto
Biblioteca Vaticana
Curia romana

Archivio apostolico vaticano


Kaliwatan sa insekto ang Amphinemura zwicki. Una ning gihulagway ni Valentina A.Teslenko ni adtong 2015. Ang Amphinemura zwicki sakop sa kahenera nga Amphinemura, ug kabanay nga Nemouridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Rusya
Amphinemura

Amphinemura zwicki


Ero comorensis là một loài nhện trong họ Mimetidae.

Loài này thuộc chi Ero. Ero comorensis được miêu tả năm 1996 bởi Emerit.

Chú thích

Tham khảo

Ero

Ero comorensis


Bình Thủy là một xã thuộc huyện Châu Phú, tỉnh An Giang, Việt Nam.

Địa lý

Xã Bình Thủy nằm ở phía đông nam huyện Châu Phú. Toàn bộ xã nằm trên cù lao Năng Gù được bao bọc bởi sông Hậu ở phía bắc và phía đông, xép Năng Gù ở phía tây và phía nam. Xã có vị trí địa lý:
Phía đông giáp huyện Chợ Mới qua sông Hậu
Phía tây giáp xã Bình Mỹ
Phía nam giáp huyện Châu Thành
Phía bắc giáp huyện Phú Tân qua sông Hậu.

Xã Bình Thủy có diện tích 15,45 km², dân số năm 2019 là 15.111 người, mật độ dân số đạt 978 người/km².

Diện tích đất tự nhiên: 1.552 ha; trong đó diện tích đất nông nghiệp 797 ha chia làm 2 tiểu vùng (tiểu vùng I diện tích 500 ha, tiểu vùng II diện tích 232 ha, còn lại 65 ha là diện tích ngoài đê), dân số (theo điều tra thống kê mới nhất) có: 4.249 hộ với tổng số nhân khẩu: 17.649 người, trong đó số hộ sống bằng nghề nông chiếm: 77%. Dân cư gồm người Kinh chiếm: 99,84%; người Khmer chiếm: 0,03%, người Hoa chiếm 0,008%; khác chiếm 0,05%.

Hành chính
Xã Bình Thủy được chia thành 6 ấp: Bình Yên, Bình Quí, Bình Phú, Bình Thới, Bình Hòa, Bình Thiện.

Kinh tế
Kinh tế chủ yếu là sản xuất nông nghiệp, chăn nuôi thủy sản, làm nền tảng cho phát triển tiểu thủ công nghiệp, thương mại dịch vụ. Từ đó xã đã quy hoạch vùng nuôi thủy sản 200 ha (thuộc ấp Bình Hòa, Bình Yên và Bình Thiện) nhưng đến nay mới khai thác được 38,54ha, đạt 19,3% diện tích. Nâng diện tích trồng màu từ 124ha lên 173 ha, đồng thời đã thực hiện mô hình "2 lúa, 1 màu" được 327 ha, hướng tới chuyển thành "1 lúa, 2 màu", khai thác và phát triển các cơ sở sản xuất gạch ngói theo hướng công nghiệp, hiện có 24 cơ sở với 107 miệng lò đã chuyển đổi 5/24 cơ sở với miệng lò sang hướng công nghiệp hạn chế ô nhiễm môi trường.

Xã hội

Giáo dục
Trên địa bàn xã có 6 trường, trong đó có 1 trường mẫu giáo với 398 trẻ, 4 trường Tiểu học với 1.513 học sinh, 1 trường THCS với 548 học sinh. Hiện trạng trường lớp đã được kiên cố hóa đủ để dạy và học, tuy nhiên để đạt chuẩn quốc gia cần phải đầu tư xây dựng thêm các phòng chức năng và mở rộng thêm mặt bằng trường THCS.

Du lịch
 Đình thần Bình Thủy
 Cù lao Bình Thủy

Chú thích

Tham khảo

Bình Thủy (xã)


Nesticella helenensis là một loài nhện trong họ Nesticidae.

Loài này thuộc chi Nesticella. Nesticella helenensis được miêu tả năm 1977 bởi Hubert.

Chú thích

Tham khảo

biologie|2011|10|21}}

Nesticella

Nesticella helenensis


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Systella dusmeti. Una ning gihulagway ni Bolívar, I. ni adtong 1905. Ang Systella dusmeti sakop sa kahenera nga Systella, ug kabanay nga Trigonopterygidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sabah (estado)

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sabah (estado)
Systella

Systella dusmeti


Bukid ang Tor Simar Sayang sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Sumatera Utara, sa kasadpang bahin sa nasod,  km sa amihanan-kasadpan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Tor Simar Sayang.

Ang yuta palibot sa Tor Simar Sayang kasagaran kabungtoran, apan sa amihang-kasadpan nga kini mao ang kabukiran. Kinahabogang dapit sa palibot ang Dolok Lubukraya,  ka metros ni kahaboga ibabaw sa dagat,  km sa amihanan-kasadpan sa Tor Simar Sayang. Ang kinadul-ang mas dakong lungsod mao ang Padangsidempuan,  km sa habagatan sa Tor Simar Sayang.

Hapit nalukop sa lasang ang palibot sa Tor Simar Sayang. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Tor Simar Sayang may gamay nga populasyon.  Ang klima tropikal nga kasalupan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Marso, sa  °C, ug ang kinabugnawan Hulyo, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Nobiyembre, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Hulyo, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Kabukiran sa Sumatera Utara
Kabukiran sa Indonesya nga mas taas kay sa 500 metros ibabaw sa dagat nga lebel

Tor Simar Sayang


浅原 熊雄(あさはら くまお、1920年 - )は、山口県出身の元プロ野球選手。 ポジションは捕手。

来歴・人物
徳山商業では1934年に第11回選抜中等学校野球大会に出場した。卒業後に林兼造船に進み、アマチュア屈指の捕手として活躍した。1947年に生じた野球部を巡る林兼造船と親会社の大洋漁業との対立をきっかけに大洋漁業の選手として出場することになる。1950年にまるは球団(大洋ホエールズ)が創設されるとそのまま同球団に入団し、二軍の主将になったが、親会社である大洋漁業が社会人野球チームのオール下関を結成すると、浅原は林兼造船の意向で開幕をまたずしてオール下関に移籍となった。オール下関で活躍し、引退後は母校の徳山商業などで監督を務めた。大洋退団から56年後の2006年9月7日の広島対横浜戦は当時の大洋の本拠地であった下関市で行われ、その始球式に地元出身で創設時に捕手だった浅原に球団関係者が打診し、同じく山口県出身である元西鉄ライオンズの池永正明と共に始球式に登場し、56年ぶりに大役を務めた。

詳細情報

年度別打撃成績
一軍公式戦出場なし

背番号
28 (1950年)

脚注

参考文献
佐竹敏之『大洋ホエールズ誕生前! 林兼商店野球部から大洋漁業野球部まで』文芸社、2009年 ISBN 978-4-286-07213-5

関連項目
 山口県出身の人物一覧
 横浜DeNAベイスターズの選手一覧

日本の野球選手
山口県出身の人物
横浜DeNAベイスターズ及びその前身球団の選手
1920年生

浅原熊雄


Chrysopidae là một họ trong bộ Cánh gân. Họ này có 85 chi với số loài khác nhau giữa các nguồn, từ 1.300-2.000 loài  trong họ phân bố rộng khắp này. Các loài thuộc các chi Chrysopa và Chrysoperla rất phổ biến ở Bắc Mỹ và châu Âu, chúng rất giống nhau và rất nhiều các loài đã được di chuyển từ chi này sang chi kia nhiều lần, và trong các tài liệu phi khoa học thì việc gán một loài nào đó vào chi Chrysopa hay chi Chrysoperla hiếm khi có thể tin cậy được. Do chúng là những loài bọ cánh gân quen thuộc nhất đối với nhiều người ở phương Tây, nên chúng thường chỉ đơn giản gọi là "lacewing" (cánh ren hay cánh viền) trong tiếng Anh. Trong tiếng Việt, họ này còn được gọi là chuồn chuồn cỏ (từ tiếng Trung 草蛉 thảo linh) hay bọ mắt vàng (từ tiếng Nga златоглазки).

Mô tả và sinh thái

Những loài Chuồn chuồn cỏ ở châu Âu có thể sải cánh dài từ 6 đến 35 mm, các loài ở vùng nhiệt đới có thể kéo dài cánh hơn 65 mm. Cánh rộng xòe như màn ren với những đường gân và tĩnh mạnh xuyên trên lá cánh của chúng. Thân hình mỏng manh thường màu xanh lá cây hay xanh lá cây-nâu và mắt hợp chất có màu vàng ở nhiều loài.

Trứng được đẻ vào ban đêm, từng chiếc đơn lẻ hoặc từng chùm nhỏ, một con cái có thể sinh sản khoảng 100-200 trứng, có loài đến 700 trứng . Trứng được đặt trên các nhánh cây, thường là gần những nơi có nhiều rệp. Trứng từng được treo trên một ống tơ trong suốt và mảnh dài khoảng 1 cm, thường là ở mặt dưới của lá. Ngay lập tức sau khi nở, ấu trùng thay lông, sau đó lên ống tơ của trứng để sống. Các ấu trùng của Chrysopidae là giống như con sâu bướm và có một hình dạng cơ thể đặc biệt. Cơ thể là một hình tam giác, mặt trước rộng hơn so với phía sau và nhô cao lên. Các ấu trùng trẻ trông có vẻ khác nhiều so với con lớn, cơ thể là không màu và có phần trong suốt., cơ thể cũng được trang bị với các chân khớp nối (càng) và tương đối lớn, và rậm lông cứng . Chúng là những kẻ săn mồi phàm ăn, tấn công hầu hết các côn trùng có kích thước phù hợp, đặc biệt là thân mềm (rệp, sâu bướm và ấu trùng côn trùng khác, trứng côn trùng, và với nếu thiếu ăn khi mật độ cao, chúng có thể tấn công cả đồng loại). Do đó, ấu trùng còn được gọi thông tục là "sư tử rệp" ("aphidlions") hoặc "chó sói rệp" ("aphid wolves"), tương tự như các Kiến sư tử tương tự. Giác quan của chúng phát triển một cách rất yếu, ngoại trừ việc chúng rất nhạy cảm khi đụng chạm. Di chuyển xung quanh và lắc lư đầu từ hướng này sang hướng khác, và khi chúng tấn công một con mồi tiềm năng, ấu trùng nắm ngay lấy nó. Hàm trên của chúng trống rỗng, cho phép một chất bài tiết tiêu hóa được tiêm vào con mồi, làm tiêu hủy các cơ quan của rệp bằng cách này trong khoảng 90 giây. Tùy thuộc vào điều kiện môi trường, ấu trùng cần khoảng 1-3 tuần để hóa nhộng nằm trong một cái kén; loài từ các vùng ôn đới thường qua mùa đông như một con nhộng con, trong khi loài Chrysoperla carnea qua mùa đông như một con mới trưởng thành.

Sử dụng trong phòng chống dịch hại sinh học
Trong khi phụ thuộc vào loài và điều kiện môi trường, một số loài Chrysopidae sẽ chỉ ăn khoảng 150 con mồi trong toàn bộ cuộc đời của chúng, trong các trường hợp khác thì tới 100 con rệp sẽ bị ăn trong một tuần. Vì thế, ở một số quốc gia, hàng triệu con Chrysopidae phàm ăn này được nuôi để bán như là tác nhân kiểm soát sinh học chống lại côn trùng phá hoại và sâu bệnh trong lĩnh vực nông nghiệp và làm vườn. Thường được phân phối ở dạng trứng, vì như đã nói ở trên là chúng rất hung hăng và sẽ ăn thịt cả đồng loại trong những khu vực chật hẹp và mật độ cao nhiều con chen chúc. Hiệu suất của chúng không ổn định, do đó, có rất nhiều quan tâm trong nghiên cứu thêm để cải thiện việc sử dụng Chrysopidae trong vai trò của tác nhân kiểm soát dịch hại sinh học. Một vài loài của chi Chrysoperla cũng như loài Mallada signatus cho đến nay vẫn thu hút được nhiều sự quan tâm hơn cả .

Các nhà làm vườn có thể thu hút Chrysopidae và do đó đảm bảo nguồn cung cấp ấu trùng ổn định bằng cách sử dụng một số loại cây trồng xen canh và cỏ hữu ích nhất định. Chrysopidae thường bị thu hút chủ yếu bởi các loài hoa trong họ Cúc (Asteraceae) - ví dụ: cúc kim kê (Coreopsis), cúc vạn thọ (Cosmos), hướng dương (Helianthus) và bồ công anh (Taraxacum) - và Họ Hoa tán như thì là (Anethum) hoặc bạch chỉ (Angelica).

Các chi chọn lọc
Các chi còn sinh tồn của họ Chrysopidae được phân chia trong 3 phân họ; một vài chi chưa được phân định dứt khoát vào trong các nhóm này:

Phân họ Apochrysinae Handlirsch, 1908
 Apochrysa (gồm cả Anapochrysa, Lauraya, Nacaura, Oligochrysa, Synthochrysa)
 Domenechus
 Joguina – gồm cả Lainius
 Loyola (gồm cả Claverina)
 Nobilinus
 Nothancyla
 Pimachrysa

Phân họ Chrysopinae
 Khoảng 60 chi. Xem bài về phân họ lớn này.

Phân họ Nothochrysinae Navas, 1910
 Asthenochrysa
 Dictyochrysa
 Hypochrysa
 Kimochrysa
 Nothochrysa McLachlan, 1868
 Pamochrysa
 Triplochrysa

Incertae sedis
 Cladochrysa
 Maculatae
 Sinochrysa Yang, 1992 (Nothochrysinae?)
 Tibetochrysa Yang, 1988 (Chrysopinae?)
 Tolmeron
 Xanthochrysa Yang & Yang, 1991 (Chrysopinae?)
 Yunchrysopa Yang & Wang, 1994 (Chrysopinae?)

Thông tin thêm
Tháng 6 năm 2012, tại một căn nhà ở Tuy Hòa (Phú Yên), gia chủ đã phát hiện trên lá cây sả trước nhà có một "khóm hoa" màu trắng li ti hình chuông, nhiều cánh, thân mảnh như tơ. Lúc đầu, các vị sư đến nhà chiêm bái và khẳng định đó là hoa Ưu Đàm, tương truyền là 3000 năm mới nở một lần, theo kinh điển Phật giáo. Tuy nhiên, có ý kiến khác cho rằng có thể đây chỉ là một loại nấm hay là trứng của loài lacewings (Chrysopidae).

Cước chú

Tham khảo

 Engel, Michael S. & Grimaldi, David A. (2007): The neuropterid fauna of Dominican and Mexican amber (Neuropterida, Megaloptera, Neuroptera). American Museum Novitates 3587: 1–58. PDF fulltext
 Haaramo, Mikko (2008): Mikko's Phylogeny Archive: Neuroptera. Version of 2008-MAR-11. Truy cập 2008-APR-27.
 Henry, Charles S.; Brooks, Stephen J.; Johnson, James B. & Duelli, Peter (1999): Revised concept of Chrysoperla mediterranea (Hölzel), a green lacewing associated with conifers: courtship songs across 2800 kilometres of Europe (Neuroptera: Chrysopidae). Systematic Entomology 24(4): 335–350.  PDF fulltext
 New, T. R. (2002): Prospects for extending the use of Australian lacewings in biological control. Acta Zoologica Academiae Scientiarum Hungaricae 48(Supplement 2): 209–216. PDF fulltext
 Winterton, S. L. & Brooks, S. J. (2002): Phylogeny of the apochrysine green lacewings (Neuroptera: Chrysopidae: Apochrysinae). Annals of the Entomological Society of America 95(1): 16–28. <small> PDF fulltext

Đọc thêm
 Brooks, S. J. & Barnard. P. C. (1990): The green lacewings of the world: a generic review (Neuroptera: Chrysopidae). Bulletin of the British Museum of Natural History (Entomology) 59(2): 117–286.
 Penny, N. D.; Adams, P. A.; Stange, L. A. (1997): Species Catalog of the Neuroptera, Megaloptera, and Raphidioptera of America North of Mexico. Proceedings of the California Academy of Sciences 50(3): 39–114.
 Tauber, C. A. (2004): A systematic review of the genus Leucochrysa (Neuroptera: Chrysopidae) tại Hoa Kỳ. Annals of the Entomological Society of America 97(6): 1129–1158.  HTML abstract
 Winterton, S. L. (1995): A new genus and species of Apochrysinae (Neuroptera: Chrysopidae) from Australia, with a checklist of Australian Chrysopidae. Journal of the Australian Entomological Society 34(2): 139–145.  (HTML abstract)

Liên kết ngoài

 Green Lacewing: diagnostic photographs and information
 GMO Safety: Bt maize pollen poses no risk to green lacewings
 UniProt Taxonomy

Chrysopidae
Thiên địch

Chrysopidae


Kaliwatan sa insekto ang Triozoida formiciformis. Una ning gihulagway ni Caldwell ni adtong 1944. Ang Triozoida formiciformis sakop sa kahenera nga Triozoida, ug kabanay nga Triozidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Triozoida

Triozoida formiciformis


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Molpa spathulata. Una ning gihulagway ni Bolívar, I. ni adtong 1900. Ang Molpa spathulata sakop sa kahenera nga Molpa, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 State of Tamil Nādu

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa State of Tamil Nādu
Molpa

Molpa spathulata


Kaliwatan sa insekto ang Trioza suavis. Una ning gihulagway ni Leonard D. Tuthill ni adtong 1951. Ang Trioza suavis sakop sa kahenera nga Trioza, ug kabanay nga Triozidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Trioza
Insekto sa Belaw

Trioza suavis


Ang Sierra de los Padres ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Sierra de los Padres (lungsod sa Arhentina), Provincia de Buenos Aires,

Mehiko

 La Sierrita (bukid sa Mehiko, Estado de Baja California, Ensenada),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Mehiko

Sierra de los Padres


Ang Alto de la Sierra ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Alto de la Sierra (lungsod sa Arhentina), Provincia de Salta,

Republikang Dominikano

 Alto de La Sierra (bukid),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Republikang Dominikano

Alto de la Sierra


– japoński piłkarz występujący na pozycji obrońcy, zawodnik Júbilo Iwata.

Życiorys

Kariera klubowa
Od 2005 roku występował w japońskich klubach: Júbilo Iwata, Kyoto Sanga F.C., Kawasaki Frontale i Yokohama FC.

1 lutego 2016 podpisał kontrakt z japońskim klubem Júbilo Iwata, umowa do 31 stycznia 2020.

Sukcesy

Klubowe
 Kyoto Sanga F.C.
 Zdobywca drugiego miejsca Pucharu Japonii: 2011
 Júbilo Iwata
 Zdobywca drugiego miejsca J2 League: 2015

Bibliografia

 Shun Morishita w bazie jubilo-iwata.co.jp

Japońscy piłkarze
Piłkarze Júbilo Iwata
Piłkarze Kawasaki Frontale
Piłkarze Kyoto Sanga F.C.
Piłkarze Yokohama FC
Sportowcy związani z Ise
Ludzie urodzeni w Ise
Urodzeni w 1986

Shun Morishita


An Neobaryssinus capixaba in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Monné ngan Delfino hadton 1980. An Neobaryssinus capixaba in nahilalakip ha genus nga Neobaryssinus, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neobaryssinus

Neobaryssinus capixaba


Piłka nożna na Letniej Uniwersjadzie 2017 – zawody piłkarskie rozegrane w dniach 18–29 sierpnia w ramach letniej uniwersjady. Rozegrano dwie konkurencje. W rywalizacji wzięło udział 565 zawodników.

Medaliści

Klasyfikacja medalowa

Bibliografia

Dyscypliny rozgrywane podczas Letniej Uniwersjady 2017
2017
2017 w piłce nożnej


Đăk Cấm là một xã thuộc thành phố Kon Tum, tỉnh Kon Tum, Việt Nam.

Địa lý
Xã Đăk Cấm nằm cách trung tâm thành phố Kon Tum 4 km về phía bắc, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp huyện Kon Rẫy và xã Đăk Blà
Phía tây giáp phường Ngô Mây
Phía nam giáp phường Duy Tân và phường Trường Chinh
Phía bắc giáp huyện Đăk Hà.

Xã Đăk Cấm có diện tích 43,61 km², dân số năm 2020 là 5.976 người, mật độ dân số đạt 137 người/km².

Hành chính
Xã Đăk Cấm được chia thành 9 thôn: 1, 2, 3, 4, 6, 8, 9, Play Rơ Lâng, Yang Roong.

Lịch sử
Tháng 8 năm 1976, thành lập xã Đăk Cấm trên cơ sở vùng phát triển kinh tế mới từ các phường nội thị xã Kon Tum.

Ngày 17 tháng 8 năm 1981, Hội đồng Bộ trưởng ban hành quyết định 30-HĐBT về việc chia xã Đắk Cấm thành 2 xã: Đắk Cấm và Ngọk Réo.

Ngày 10 tháng 4 năm 2009, Chính phủ ban hành Nghị định 15/NĐ-CP về việc thành lập thành phố Kon Tum thuộc tỉnh Kon Tum. Xã Đăk Cấm trực thuộc thành phố Kon Tum.

Chú thích

Tham khảo

Đăk Cấm


Anna Gołębiowska – polska prawnik, kanonistka, doktor habilitowany nauk prawnych, profesor nadzwyczajny Politechniki Warszawskiej, specjalistka w zakresie prawa kanonicznego i prawa wyznaniowego.

Życiorys
W 2006 na Wydziale Prawa Kanonicznego Uniwersytetu Kardynała Stefana Wyszyńskiego w Warszawie na podstawie rozprawy pt. Dowód z opinii biegłego sądowego w sprawach o nieważność małżeństwa z tytułów określonych w kan. 1095, nn1-3 kodeksu prawa kanonicznego z 1983 r. rozpatrywanych w Sądzie Metropolitalnym Warszawskim otrzymała stopień naukowy doktora nauk prawnych w zakresie prawa kanonicznego. Tam też w 2013 na podstawie dorobku naukowego oraz rozprawy pt. Prawo Kościoła katolickiego do środków społecznego przekazu w świetle prawa kanonicznego i prawa polskiego uzyskała stopień doktor habilitowanego nauk prawnych w dyscyplinie prawo kanoniczne. Została profesorem nadzwyczajnym Politechniki Warszawskiej i prodziekanem do spraw nauki Wydziału Administracji i Nauk Społecznych Politechniki Warszawskiej w kadencji 2016–2020.

Przypisy

Polscy kanoniści
Polscy specjaliści prawa wyznaniowego
Wykładowcy Politechniki Warszawskiej

Anna Gołębiowska


Crotone er en af de største byer i den sydlige del af Italien med  indbyggere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Calabrien

Crotone


Crkva Presvijetlog Srca Isusova  nalazi se u centralnom dijelu Brčkog, Bosna i Hercegovina, i proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.

Historija
Izgradnja prve katoličke crkve u Brčkom započeta je 1883, a dovršena 1885. godine. Ova crkva je nazvana crkvom sv. Mihovila arhanđela. U prvom svjetskom ratu teško je stradala. Nova crkva izgrađena je pored stare crkve 1933. godine po projektu Karla Paržika. Godine 1934. dograđena je i druga sakristija i dobija naziv crkva Presvetog Srca Isusova. Karlo Paržik je projektovao za katoličku crkvu u Bosni i Hercegovini u periodu od 1921-1937 godine

Tokom rata 1992 - 1995, zajedno sa župnim dvorom, bila je granatirana, nakon čega je opljačkana i oštećena.

Opis
Prostorno je koncipirana kao trobrodna (sa centralnim brodom višim u odnosu na bočne brodove) zasvođena bazilika, sa polukružnom oltarskom apsidom. Crkva u dispozicionom smislu ima: glavni brod sa narteksom, krstionicu postavljenu lijevo od ulaza, dok se desno od ulaza nalazi stepenište za toranj i korsku galeriju iznad narteksa, naos, bočne brodove, prostor svetilišta – oltar, iznutra polukružne osnove, dok je sa vanjske strane pravougaonog oblika i dvije sakristije.

Za izradu fresaka i zidne dekoracije bio je angažovan Albert Gruber. Umjetnik je zidne površine odvojio tako što je na stropu oslikao svetitelje unutar samostalnih polja nalik medaljonima, dvije epizode iz Hristova života te dvije epizode u genre maniri. Zanimljivo je da je Gruber koristio vlastiti lik za prikaz Hrista. Pošto je crkvu dao izgraditi biskup Ivan Šarić, njegov lik s modelom crkve u podignutim rukama prema Hristu prikazan je pored centralno smještenog Isusa Hrista.

Podaci o kiparskim radovima u crkvi veoma su oskudni. Na kipu sv. Antuna Padovanskog zabilježen je potpis autora, što je pomoglo da se sačuvani kipovi atribuišu Josipu Kaplanu, jednom od kipara firme Kaplan. U crkvi sačuvano je osam kipova.

Literatura
 Ibrahim Krzović, Arhitektura secesije u Bosni i Hercegovini, Sarajevo Publishing, Sarajevo, 2004.

Reference

Vanjski linkovi

 Zvanična stranica komisije nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine

Nacionalni spomenici u Brčkom
Crkve u Brčkom
B

Crkva Srca Isusova u Brčkom


Il Carbosap è un vaccino usato nella profilassi contro il carbonchio ematico in bovini e ovini.

È costituito da spore di Bacillus anthracis adiuvate in saponina all'1%. Ciò che lo contraddistingue da altri ceppi vaccinali è la presenza di entrambi i plasmidi che codificano per la tossina (px01+) e la capsula (px02+).

Note

Voci correlate
 Antrace

Vaccini

Carbosap


Mistrzostwa Polski Juniorów w saneczkarstwie na torach naturalnych 2017 zostały rozegrane w dniach 4–5 marca 2017 roku w Gołdapi.
W konkurencji jedynek kobiet zwyciężyła Sabina Zasuwa, natomiast w konkurencji mężczyzn złoto zdobył Paweł Spratek, srebro Rafał Zasuwa i brąz Marcin Sitkowski. W dwójkach zwyciężyli Rafał Zasuwa i Kacper Spratek. Drużynowo najlepszy okazał się KSS Beskidy Bielsko-Biała w składzie Rafał Zasuwa, Sabina Zasuwa, Kacper Spratek.

Przypisy

https://www.pzssan.pl/images/inne/wyniki-oficjalne-mpj-i-jm-godap-ostateczne-2017-pop.pdf

Mistrzostwa Polski w saneczkarstwie
2017 w polskim sporcie
2017 w saneczkarstwie
Gołdap

Mistrzostwa Polski Juniorów w Saneczkarstwie 2017 (tory naturalne)


Mohamed Moustafa Abou Elela (born 25 June 1980) is an Egyptian wrestler. He competed in the 2000 Summer Olympics.

References

External links

1980 births
Living people
Wrestlers at the 2000 Summer Olympics
Egyptian male sport wrestlers
Olympic wrestlers for Egypt

Mohamed Abou El-Ela


Cheiracanthium maraisi là một loài nhện trong họ Miturgidae.

Loài này thuộc chi Cheiracanthium. Cheiracanthium maraisi được miêu tả năm 2007 bởi Lotz.

Chú thích

Tham khảo

Cheiracanthium

Cheiracanthium maraisi


Quảng Thành là một xã thuộc huyện Châu Đức, tỉnh Bà Rịa – Vũng Tàu, Việt Nam.

Địa lý
Xã Quảng Thành nằm ở phía tây bắc huyện Châu Đức, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp tỉnh Đồng Nai
Phía tây giáp các xã Kim Long và Bàu Chinh
Phía nam giáp các xã Bình Giã, Bình Trung, Xuân Sơn và Sơn Bình
Phía bắc giáp xã Xà Bang.

Xã có diện tích 30,88 km², dân số năm 1999 là 9.227 người, mật độ dân số đạt 299 người/km².

Lịch sử
Xã Quảng Thành được thành lập vào ngày 2 tháng 6 năm 1994 trên cơ sở tách 2.828 ha diện tích tự nhiên và 8.086 người của xã Kim Long (gồm các thôn Hậu Cần, Tiến Long, Đạt Long).

Chú thích

Xem thêm

Quảng Thành, Châu Đức


Hornung & Møller was a Danish piano factory that operated from 1827 to 1972.

History
Hornung & Møller dominated the piano industry in the mid-1800s and introduced the cast iron frame. The company was founded by Conrad Christian Hornung (b Skælskør July 1801-Copenhagen 11 June 1873)  a hat-maker from Skælskør, who became interested in piano making during a visit to Germany.

After studying in Germany, he returned to Denmark, where he produced his first piano in 1827 and established a shop in his native town of Skælskør. The company moved to Slagelse in 1834 and to Copenhagen in 1842.

In 1851, he transferred the entire company to his employee Hans Peter Møller, whose name was added to the company's name. At Møller 's death in 1859, the company was led by his widow, with his 20-year-old son Frederik Møller as general manager. The factory moved to Dehns Palace in Bredgade in 1872, which was also used as a showcase for the instruments.

From 1843, the factory became the royal court supplier. In 1907 it became a public limited company.

The company produced tablecloths (until 1880), upright pianos, and flies and is credited with the development of several regulating tools sold by Hammacher Schlemmer, Lyon and Healy and Dolge.

The factory closed in July 1972 after producing more than 50,000 instruments.

Management

 1827-1851: C.C. Hornung
 1851-1859: Hans Peter Møller
 1859-1917: Frederik Møller
 1878-1926: Conrad Møller
 1907-1951: Axel R. Møller
 1907-1967: Knud Møller
 1951-1972: Bjørn Møller

See also
 Louis Zwicki

References

External links

 JOURNAL ARTICLE C. C. Hornung and the Single-Cast Iron Frame: An Early Break-Through in the Danish Piano Industry

Purveyors to the Court of Denmark
Danish companies established in 1827
Defunct companies of Denmark
Manufacturing companies disestablished in 1972
Manufacturing companies based in Copenhagen
Piano manufacturing companies
Musical instrument manufacturing companies of Denmark
People from Slagelse Municipality

Hornung & Møller


Blastococcus is a Gram-positive, coccoid and aerobic genus of bacteria from the family of Geodermatophilaceae.

References

Further reading

Actinomycetia
Bacteria genera

Blastococcus


Tatt av Kvinnen é um filme de drama norueguês de 2007 dirigido e escrito por Petter Naess. Foi selecionado como representante da Noruega à edição do Oscar 2008, organizada pela Academia de Artes e Ciências Cinematográficas.

Elenco

Trond Fausa
Marian Saastad Ottesen
Peter Stormare

Ligações externas

Filmes em língua norueguesa
Filmes da Noruega

Tatt av Kvinnen


Talang 2018 is the eighth season of the Talang series in Sweden. It will be broadcast on TV4 and premiere on 12 January 2018. Bianca Wahlgren Ingrosso is a new judge after Kakan Hermansson left the series after one season.

Semi-Final 1

Semi-Final 2

Grand Final

References

External links
 TV4 - Talang

Talang (Swedish TV series)
2018 Swedish television seasons

Talang 2018


Progebiophilus euxinicus là một loài chân đều trong họ Bopyridae. Loài này được Popov miêu tả khoa học năm 1929.

Chú thích

Tham khảo

Progebiophilus

Progebiophilus euxinicus


Bukid ang Bukit Culuhabang sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Lampung, sa kasadpang bahin sa nasod,  km sa amihanan-kasadpan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Bukit Culuhabang, o  ka metros sa ibabaw sa naglibot nga tereyn. Mga  ka kilometro ang gilapdon sa tiilan niini.

Ang yuta palibot sa Bukit Culuhabang kasagaran kabungtoran, apan sa sidlakan nga kini mao ang kabukiran. Kinahabogang dapit sa palibot ang Tangkit Tebak,  ka metros ni kahaboga ibabaw sa dagat,  km sa sidlakan sa Bukit Culuhabang. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Bukit Culuhabang medyo hilabihan populasyon..

Hapit nalukop sa lasang ang palibot sa Bukit Culuhabang.  Ang klima tropikal nga kasalupan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Oktubre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Hunyo, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Disyembre, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Kabukiran sa Provinsi Lampung
Kabukiran sa Indonesya nga mas taas kay sa 1000 metros ibabaw sa dagat nga lebel

Bukit Culuhabang


Nikołaj Nikołajewicz Baranski (ros. Николай Николаевич Баранский, ur.  w Tomsku, zm. 29 listopada 1963 w Moskwie) – rosyjski geograf, uhonorowany tytułem "Zasłużony Działacz Nauki RFSRR" (1943).

Życiorys
Był synem nauczyciela. Jako nastolatek związał się z socjaldemokratycznym ruchem rewolucyjnym, w 1898 wstąpił do SDPRR, w 1899 ukończył ze złotym medalem gimnazjum i podjął studia na Wydziale Prawa Tomskiego Uniwersytetu Imperatorskiego, z którego w 1901 został wydalony za udział w wystąpieniach studenckich. W 1902 założył syberyjską grupę rewolucyjnej socjaldemokracji, prowadził działalność partyjną w Jekaterynburgu, Omsku, Nowonikołajewsku, Samarze i Kijowie, uczestniczył w rewolucji 1905-1907 w Krasnojarsku i Czycie, 1906–1908 zajmował się działalnością rewolucyjną, za co trzykrotnie go aresztowano. W latach 1910-1914 studiował na Wydziale Ekonomicznym Moskiewskiego Instytutu Komercyjnego, potem pracował w Głównym Komitecie Związku Rolnego i Miejskiego, był w tym czasie związany z mienszewikami-internacjonalistami, w 1920 został bolszewikiem, 1919–1920 pracował w Najwyższej Radzie Gospodarki Narodowej i jednocześnie kierował gubernialnym oddziałem Ludowego Komisariatu Kontroli Państwowej w Czelabińsku, 1921-1925 był członkiem Kolegium Ludowego Komisariatu Inspekcji Robotniczo-Chłopskiej. Od 1918 zajmował się geografią ekonomiczną, 1921–1929 kierował katedrą Uniwersytetu Komunistycznego, napisał kilka podręczników geografii ekonomicznej ZSRR dla szkół średnich. W latach 1927–1930 był profesorem, a 1936–1940 kierownikiem katedry 2 Moskiewskiego Uniwersytetu Państwowego, założył katedrę geografii ekonomicznej na Moskiewskim Uniwersytecie Państwowym i brał udział w zakładaniu Wydziału Ekonomicznego na tym uniwersytecie. W latach 1929–1951 i ponownie 1956–1963 był profesorem, a 1929–1941 i 1943–1947 kierownikiem katedry Moskiewskiego Uniwersytetu Państwowego, 1932–1935 był dyrektorem Instytutu Geografii Moskiewskiego Uniwersytetu Państwowego. Założył (w 1934) i został redaktorem odpowiedzialnym pisma "Gieografija w szkole", 1946–1963 był zastępcą przewodniczącego Moskiewskiej Filii Towarzystwa Geograficznego ZSRR. Pracował też w Wydawnictwie Literatury Zagranicznej. Był honorowym członkiem Towarzystwa Geograficznego ZSRR, Bułgarii, Jugosławii, Polski i Serbii. Został pochowany na Cmentarzu Nowodziewiczym.

Odznaczenia i nagrody
 Medal Sierp i Młot Bohatera Pracy Socjalistycznej (28 marca 1962)
 Order Lenina (trzykrotnie - 1943, 1953 i 1962)
 Order Czerwonego Sztandaru Pracy (1945)
 Order "Znak Honoru"
 Nagroda Stalinowska (1952)
I medale.

Bibliografia

 http://www.warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=12575 (ros.)

Bohaterowie Pracy Socjalistycznej
Członkowie Socjaldemokratycznej Partii Robotniczej Rosji
Laureaci Nagrody Stalinowskiej
Ludzie urodzeni w Tomsku
Odznaczeni Orderem Czerwonego Sztandaru Pracy
Odznaczeni Orderem Lenina
Odznaczeni Orderem "Znak Honoru"
Pochowani na Cmentarzu Nowodziewiczym w Moskwie
Rosyjscy geografowie
Rosyjscy rewolucjoniści
Zasłużeni Działacze Nauki RFSRR
Urodzeni w 1881
Zmarli w 1963

Nikołaj Baranski


Danmarks Tekniske Kulturarv er en hjemmeside og et digitalt arkiv med digitalisering af ældre tekniske bøger.
Materialet der ligger grund for arkivet er fra DTU Bibliotek,
som udgår fra Den Tekniske Forenings Bibliotek og Dansk Ingeniørforenings bogsamling.
Det omfatter omkring 500 bøger fra før 1920.
De fleste bøger er på dansk, men der er dog også engelsk-sprogede bøger.

Hjemmesiden blev annonceret i første halvdel af 2021.
Projektet blev til med støtte fra Aage og Johanne Louis-Hansens Fond, Martha og Paul Kerrn-Jespersens Fond og Otto Mønsteds Fond.

Eksempler fra samlingen

Referencer

Eksterne henvisninger
 https://tekniskkulturarv.dk

Websteder
Tekniske Kulturarv

Danmarks Tekniske Kulturarv


Ang Bed ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Darah-ye Bayd (suba sa Apganistan, Wardak, lat 34,52, long 68,36),
 Qōl-e Bayd (suba nga anhianhi sa Apganistan, Wilāyat-e Ghaznī),
 Jar-e Bayd (suba nga anhianhi sa Apganistan, Daykundi Province),
 Darah-ye Bayd (suba nga anhianhi sa Apganistan, Wardak, lat 34,68, long 68,31),
 Jar-e Bayd (suba nga anhianhi sa Apganistan, Wilāyat-e Ghōr),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Bed


Gorzowski là một huyện thuộc tỉnh Lubuskie của Ba Lan. Huyện có diện tích 1214 km². Đến ngày 1 tháng 1 năm 2011, dân số của huyện là 68065 người và mật độ 56 người/km².

Tham khảo

Huyện của Lubuskie

Gorzowski


An Letholycus in uska genus han Actinopterygii. An Letholycus in nahilalakip ha familia nga Zoarcidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Letholycus

Letholycus


Skuespillerinde () er en sovjetisk film fra 1943 af Leonid Trauberg.

Medvirkende
 Galina Sergejeva som Zoja Strelnikova
 Boris Babotjkin som Pjotr Markov
 Zinaida Morskaja som Agafja Lukinitjna
 Vladimir Gribkov som Anatolij Obolenskij
 Mikhail Zjarov

Referencer

Eksterne henvisninger

Sovjetiske film fra 1943
Komediefilm fra Sovjetunionen

Skuespillerinde (film)


Sulfonamidir eru ein bólkur av antibiotika. Tey ávirka DNA-replikatiónina, so bakterian ikki fær deilt seg. Tey virka bakteriustatiskt.

Tey týdningarmestu evnini í hesum bólkinum eru:
Sulfamethizol
Sulfamethoxazol

Keldur
S. P. Denyer, N. A. Hodges, S. P. Gorman, Hugo & Russel's Pharmaceutical Microbiology, 7th Edition, 2004, Blackwell Publishing.

Slóðir úteftir

Heilivágur

Sulfonamid


Daydream é o segundo extended play da banda de rock sul-coreana DAY6. Ele foi lançado pela JYP Entertainment em 30 de março de 2016. O EP é composto em seis faixas originais.

Lista de faixas

Desempenho nas paradas musicais

Vendas

Histórico de lançamento

Day6
EPs de Day6
EPs lançados pela JYP Entertainment
EPs em língua coreana
EPs de K-pop
EP de 2016
EPs da Genie Music

Daydream (EP)


Kristian Thulesen Dahl (føddur 30. juli 1969 í Brædstrup, Danmark) er ein danskur politikari og fyrrverandi formaður í Dansk Folkeparti. Hann umboðaði Fremskridtspartiet í Fólkatinginum 1994-1995, og síðan var hann ein av stovnarunum av Dansk Folkeparti, har hann hevur verið limur og umboða flokkin á Fólkatingi síðan stovnanina í 1995.

Thulesen Dahl tók við formanssessinum á ársfundinum hjá Dansk Folkeparti í september 2012, eftir at táverandi forkvinnan Pia Kjærsgaard hin 7. august 2012 boðaði frá, at hon fór frá sum floksleiðari.

Eftir vánaliga úrslitið á kommunuvalinum í 2021 boðaði Thulesen Dahl frá, at hann ikki væntar at halda fram sum formaður í Danska fólkaflokkinum og 23. januar 2022 varð Morten Messerschmidt valdur til nýggjan formann.

Keldutilfar

Danskir politikarar
Fólkatingslimir
Føðingar í 1969
Politikarar úr Dansk Folkeparti

Kristian Thulesen Dahl


An Filicampus tigris in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni François Louis Nompar de Caumont de Laporte hadton 1879. An Filicampus tigris in nahilalakip ha genus nga Filicampus, ngan familia nga Syngnathidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Filicampus

Filicampus tigris


Jan Majewski (ur. 9 stycznia 1929 w Łochowie, zm. 20 grudnia 2016) – ekonomista, naukowiec, wychowawca młodzieży, działacz opozycyjny w czasach PRL; doktor habilitowany nauk ekonomicznych.

Urodził się jako syn Jana Tadeusza Teodora Majewskiego h. Starykoń i Zofii Konstancji Krynickiej h. Korab. Ojciec zginął w Auschwitz w 1942 roku. Jan Majewski studiował w Wyższej Szkole Handlu Morskiego w Sopocie, a następnie na Politechnice Szczecińskiej, którą ukończył w 1960 roku.

Kariera zawodowa
Na początku kariery zawodowej, w latach 1953–1963, pracował w przedsiębiorstwie "Państwowa Komunikacja Samochodowa" w Gdańsku, zajmując się organizacją procesów transportowych, planowaniem i analizami ekonomicznymi oraz kierując służbami handlowymi.

Pracę dydaktyczną z młodzieżą rozpoczął w 1961 roku jako nauczyciel w Technikum Samochodowym w Gdańsku. Uczył tam ekonomiki i organizacji przedsiębiorstw transportu samochodowego do 1967 roku. Przez krótki okres między 1965 a 1967 rokiem pracował w Centralnym Ośrodku Badań i Rozwoju Techniki Kolejnictwa w Gdańsku.

Największa część jego kariery zawodowej związana była z Wyższą Szkołą Ekonomiczną w Sopocie (1967 – 1970) i Uniwersytetem Gdańskim, którego pracownikiem był od 1970 do 2004 roku. Stopień doktora nauk ekonomicznych uzyskał w 1970 roku, stopień doktora habilitowanego nauk ekonomicznych z zakresu ekonomiki transportu w 1977 roku. Na stanowisko profesora nadzwyczajnego Uniwersytetu Gdańskiego został awansowany w 1989 roku. W trakcie swojej pracy pełnił funkcję m.in. prodziekana ds. studenckich Wydziału Ekonomiki Transportu UG, dyrektora Instytutu Ekonomiki Transportu Lądowego i kierownika Katedry Ekonomiki i Organizacji Transportu Samochodowego (do roku 1990) oraz kierownika Katedry Ekonomiki i Funkcjonowania Przedsiębiorstw Transportowych (w latach 1990–1993). Patronował studenckiemu niemieckojęzycznemu teatrowi Logos.

Był autorem wielu książek i publikacji naukowych, specjalizował się w ekonomice transportu. W latach 1979–1989 był członkiem Rady Naukowej Instytutu Transportu Samochodowego, w tym przez jedną kadencję wiceprzewodniczącym rady. Przez wiele lat brał aktywny udział w pracach Gdańskiego Towarzystwa Naukowego, pełniąc m.in. funkcję sekretarza generalnego. Był pomysłodawcą kwartalnika "Acta Energetica", wydawanego przez ENERGA SA we współpracy z Politechniką Gdańską od 2009 roku.

Działalność społeczna
Poza działalnością naukowo-dydaktyczną Jan Majewski był m.in. wychowawcą młodzieży, brał też udział w ruchu Solidarności oraz w tworzeniu środowiska gdańskich liberałów; był aktywnym uczestnikiem życia gospodarczego.

W latach osiemdziesiątych był zaangażowany w struktury "Solidarności", m.in. jako przewodniczący Komisji Zakładowej NSZZ "Solidarność" Uniwersytetu Gdańskiego. W 1981 roku był ekspertem Rady Koordynacyjnej Samorządów Pracowniczych województwa gdańskiego, elbląskiego i słupskiego. W latach 80. pełnił rolę nieformalnego opiekuna spółdzielni "Świetlik", wspierając jej członków wiedzą ekonomiczną. W latach 1988–1990 doradzał komisjom zakładowym NSZZ Solidarność. Był aktywnym uczestnikiem środowiska gdańskich liberałów, z którego najpierw powstał Kongres Liberałów, a potem Kongres Liberalno-Demokratyczny. W 1990 roku pełnił funkcję konsultanta w zakresie public relations przy sztabie wyborczym Lecha Wałęsy.

W latach 80. wielokrotnie doradzał – jako pracownik akademicki – kadrze zarządzającej przedsiębiorstwami transportowymi. W 1985 roku razem m.in. z J. Szomburgiem, J. Lewandowskim, J.K. Bieleckim był w gronie założycieli spółdzielni DORADCA, jednej z pierwszych firm konsultingowych w Polsce, która zatrudniała m.in. represjonowanych działaczy opozycji współpracując m.in. z B. Borusewiczem i D. Tuskiem. Kilka lat później ze spółdzielni wydzieliła się spółka DORADCA Consultants Ltd., w której Jan Majewski uczestniczył jako partner i konsultant do roku 2008. W tym okresie realizował projekty doradcze dla przedsiębiorstw, jednostek samorządu, ministerstw. Był ponadto przewodniczącym i członkiem rad nadzorczych m.in. Banku Gdańskiego, Stoczni Gdańskiej, CBR Energa.

Pomysłodawca i organizator obozów adaptacyjnych dla studentów Uniwersytetu Gdańskiego i innych trójmiejskich uczelni, prowadzonych na terenie Kaszub od 1985 roku. Środowisko skupione wokół tej inicjatywy zostało sformalizowane jako Gdańskie Stowarzyszenie Akademickie, którego celem była integracja środowiska akademickiego w organizacji neutralnej politycznie i rozwijanie umiejętności interpersonalnych swoich członków. W jednym z wywiadów Majewski wspominał: "Podstawą mojej pracy był zespół, który tworzyliśmy ze współpracownikami, doktorantami, studentami. Praca nie była tylko pracą. To były obozy adaptacyjne dla studentów, kajaki, gra w brydża i towarzyszące takim spotkaniom dyskusje, które otwierały nas na wiedzę i nowe koncepcje".

Wielu wychowanków Majewskiego – studentów, działaczy opozycyjnych, konsultantów – pełniło ważne funkcje w świecie polityki i gospodarki. On sam był aktywny zawodowo prawie do końca swojego życia.

Miejsce spoczynku: cmentarz Centralny Srebrzysko w Gdańsku (rejon IX, kwatera V-10-6).

Wybrane publikacje
 J. Majewski, K. Misztal, T. Szczepaniak, Przewozy drobnicy między portami morskimi a ich zapleczem, Wydawnictwa Komunikacji i Łączności, Warszawa 1973.
 J. Majewski, Funkcjonowanie w systemie transportowym Polski przedsiębiorstw wykonujących spedycję krajową, Wydawnictwo Uniwersytetu Gdańskiego, Gdańsk 1976 (praca habilitacyjna).
 J. Majewski, Ekonomika przedsiębiorstwa transportu samochodowego, Wydawnictwo Uniwersytetu Gdańskiego, Gdańsk 1987.
 red. H. Woźniak, Funkcjonowanie rynku usług transportowych, Wydawnictwo Uniwersytetu Gdańskiego, Gdańsk 1990 (Jan Majewski był jednym ze współautorów).
 red. J. Majewski, Program Prywatyzacji Podmiotów Komunalnych, Gdańsk – Gdynia 2005.

Przypisy

Absolwenci Politechniki Szczecińskiej
Członkowie Niezależnego Samorządnego Związku Zawodowego "Solidarność" (1980–1989)
Ludzie urodzeni w Łochowie
Ludzie związani z bankowością w Polsce
Pochowani na Cmentarzu Srebrzysko w Gdańsku
Polscy ekonomiści
Polscy nauczyciele
Polscy przedsiębiorcy XX wieku
Urodzeni w 1929
Wykładowcy Uniwersytetu Gdańskiego
Zmarli w 2016

Jan Majewski (ekonomista)