Rigsrådet var fra slutningen af 1200-tallet et råd af rigets stormænd, både gejstlige og adelige. Det bestod frem til enevældens indførelse i 1660. Før reformationen var der op til 30 medlemmer, i 1600-tallet kun 23. Kongen indkaldte rådet og udnævnte rigsråderne for livstid.

Rigsrådet havde et vist tag på kongen ved sin magt til at udnævne en konge. Fra 1640'erne udfordrede kongen denne magt. For ham var det nemmeste at vise til et arvekongedømme, og da dette i kølvandet af de norske borgerkrige var en norsk ret, som aldrig var blevet afskaffet, kunne den danske konge som efterkommer efter de norske konger påberåbe sig skikken. Ulige skrifter af anonyme forfattere kom i omløb; de viste sig at være kongens klienter. Her blev de norske kongekrøniker benyttet til underbygge Huset Oldenborgs påstået nedarvede ret.

Magtforholdet mellem kongen og rigsrådet skiftede, og det har haft indflydelse på offentlige anliggender som lovændringer og ansættelse og afskedigelse af embedsmænd og lensmænd. Det varetog også regeringen under tronskifte, indtil en ny konge valgtes.

Rigsrådet havde både lovgivende og administrative beføjelser, og kan dermed sammenlignes med overhuset eller senatet i andre lande. Fra 1400-tallet fungerede stændermøderne som underhus.

Historie
Fra gammel tid var det skik, at kongen rådslog med mænd, som han havde særlig tillid til, om rigets anliggender. Disse rådslagningers afholdelse var afhængig af kongens vilje, ligesom kongen også i det væsentlige bestemte, hvem der skulle deltage deri; sædvanlig var det de hofembedsmænd, som til stadighed var omkring kongen, i forening med de gejstlige og verdslige stormænd, der boede i nærheden af det sted, hvor kongen i øjeblikket opholdt sig. Dette råd havde altså oprindelig ikke nogen som helst fast begrænsning. Kongerne fandt det dog snart formålstjenligt at give det en sådan for ikke ved forefaldende lejlighed at blive nødt til at kalde personer til rådslagningerne, som de ikke kunne stole på, men formedelst deres indflydelse ikke kunde undgå at tage med.

I slutningen af det 13. århundrede nævnes flere verdslige stormænd med titlen "kongens råder" (consiliarii regis), og i Christoffer 2.s håndfæstning 1320 forbydes det ham at optage nogen tysker i sit hemmelige og edsvorne råd. Rådet havde da, synes det, antaget en nogenlunde fast karakter med medlemmer, der var udnævnt af kongen og havde aflagt en rådsed til ham. I den følgende tid steg rådets indflydelse hurtig. Rigets forfatningsmæssige repræsentation, danehofferne, blev sjældnere, og afløstes først af de under friere former afholdte rigsmøder eller herredage. De var en slags udvidede rådsmøder, hvor det snævrere råds medlemmer spillede den vigtigste rolle, og sammenkaldt ved vigtigere anledninger, hvor kongen mente ikke at kunne nøjes med at høre det mindre råd. I disse større forsamlinger havde vistnok enhver stormand ret til at møde. De kunne dog ifølge deres natur kun sjælden sammenkaldes, og det blev derfor det mindre råd, der kom til at udøve den største indflydelse på rigets styrelse, dels som kongens stadige rådgivere, dels (som rigsembedsmænd) som hans medhjælpere i den daglige administration.

Det stærke opsving i kongedømmets magt under Valdemar Atterdag og dronning Margrete bidrog også til at give stillingen som kongens råd en forøget anseelse og glans; denne udvikling kom dog under disse kraftfulde herskere kongemagten til gode, som hvis repræsentanter råderne stod. Den almindelige betegnelse for rådet blev under Valdemar Atterdag "Rigets Råd", men dette betød vistnok ikke, at rådet nu i højere grad end før betragtedes som rigets repræsentation over for kongen, men var snarere et udtryk for den stærkere sammenslutning af riget, der fandt sted under ham. Først under Erik af Pommern og særlig i slutningen af hans regering træder rigsrådet stadig mere og mere i forgrunden som rigets repræsentation og som modvægt mod kongemagten og indskrænkende denne. Denne udvikling skyldtes dels kongens ringere herskerdygtighed, dels unionen med de to andre riger, særlig Sverige, hvor rigsrådets magt havde nået en langt større højde. Da Erik foreløbig forlod Danmark, var rigsrådets magt så stor, at det uden modsigelse på egen hånd fik ham afsat i 1439.

Under hans efterfølger Christoffer af Bayern fortsattes udviklingen i samme retning, og i Christian 1.'s håndfæstning træder rigsrådet frem som rigets fuldgyldige repræsentation over for kongemagten. Det bestemtes i den, at kongen intet mærkeligt ærinde måtte afgøre uden med største parten af rigsrådets samtykke. Denne almindelige sætning fandtes vel ikke i de følgende håndfæstninger, men den ansås dog vistnok som en selvfølge. En bestemt og udtømmende formulering af rigsrådets rettigheder nåede man i det hele ikke til; derimod fastslog man i de følgende håndfæstninger rigsrådets myndighed for de vigtigste enkelte tilfælde. Dets samtykke krævedes således til udstedelsen af ny love, skattepålæg, udstedelse og ophævelse af handelsforbud, udstedelse af privilegier for fremmede, udstedelse af krigserklæringer og optagelse i adelsstanden. Også havde rigsrådet faktisk en stor indflydelse på besættelsen af lensmandsposterne. Endvidere havde det i forening med kongen den øverste domsmyndighed på herredagene. Det delte således den øverste statsmyndighed med kongen og var endog på en vis måde stillet over ham. Det var den egentlig suveræne myndighed, som aldrig hørte op; når tronen var ledig, overtog rigsrådet regeringen, og til dets hånd skulde slottene holdes i tilfælde af kongens død. For det skulle kongen stå til rette i tvistigheder mellem ham og hans undersåtter, og det var dets pligt, når kongen forbrød sig mod nogen eller handlede mod sin håndfæstning, at undervise ham og, hvis han ikke ville rette sig herefter, pålægge alle rigets indbyggere at hjælpe til med at afværge de begåede misbrug og løse dem fra deres troskabsed til kongen. Endvidere valgte det kongen. Dette havde nu vel på grund af kongedømmets halvt arvelige karakter som regel ikke så meget at sige, men ved den derefter følgende fastsættelse af håndfæstningen havde det rig lejlighed til at gøre sin magt gældende.

Rigsrådets svaghed lå dels i, at der ikke var trukket bestemte juridiske grænser for dets og kongens magt over for hinanden, dels i, at det på grund af sine medlemmers forskellige opholdssted kun sjældent og vanskelig kunne samles og derfor aldrig kunne blive nogen udøvende myndighed eller føre nogen virksom kontrol med den daglige administration. Forholdet mellem kongens og rigsrådets magt kom derfor i høj grad til at bero på kongens person og de politiske forhold. Christian 2.s afsættelse og Frederik 1.s regering betegner højdepunktet af rigsrådets magt.

I tiden efter 1536 er kongen absolut den stærkeste part, indtil Christian 4.s uheldige krige, der var førte mod rigsrådets råd, vendte forholdet om. På det ene punkt efter det andet måtte Christian 4. i sine sidste år give efter for rigsrådet med stærk udnyttelse af den ved hans død 1648 uheldige situation, hvor der ikke var udnævnt nogen tronfølger, lykkedes det rigsrådet i Frederik 3.s håndfæstning at indskrænke kongemagten så stærkt som vistnok ingen sinde før. Denne store magtstilling viste sig dog snart ikke at have nogen solid grundvold. Rigsrådet, der jo skulle repræsentere hele riget, var i virkeligheden kun repræsentant for et fåtal af adelige slægter. Ikke alene de ufri stænder, men også en stor del af adelen så med uvilje og misundelse på rigsrådets store magt og var netop på grund af denne tilbøjelig til at lægge skylden for de følgende ulykker alene på rigsrådet. Splid og uenighed inden for selve rigsrådet bidrog også til at undergrave dets magt og anseelse. Hertil kom endvidere, at udviklingen i Europa på denne tid overalt gik i retning af enevælden. Med håndfæstningens kassation 17. oktober 1660 og arvehyldingen den næste dag var rigsrådets magt forbi.

Medlemskab
Rigsrådet bestod før 1536 dels af gejstlige, dels af verdslige medlemmer, efter 1536 kun af verdslige. De gejstlige, ærkebispen i Lund, der ansås for rigsrådets første medlem, og rigets øvrige biskopper, var i kraft af deres embede medlemmer af rådet. De verdslige var derimod valgte af kongen, hvilket vistnok også var tilfældet med de gejstlige medlemmer (nogle abbeder og (priorer), der foruden bisperne sad i rådet. Kongens valg var indtil 1645 frit; dog skulle de valgte være adelsmænd (fødte af riddere og svende) og hver landsdel have en passende repræsentation; endvidere måtte kongen ikke uden rigsrådets samtykke optage nogen udlænding i rådet. Valget forudsattes vistnok at gælde for livstid, såfremt vedkommende ikke selv ønskede at træde ud eller gjorde sig skyldig i forseelser, der kunne berettige til at afskedige ham; hertil udkrævedes dog sikkert rigsrådets samtykke. 1645 indskrænkedes kongens valgret, idet det bestemtes, at ved en rigsråds død skulle rigsråder og landkommissærer i den landsdel, hvortil den afdøde hørte, have ret til at foreslå 6 eller 8 til den ledige plads, af hvilke kongen så skulde vælge een. I Frederik 3.'s håndfæstning overdroges forslagsretten til vedkommende landsdels rigsråder og adel, men det bestemtes tillige, at det samlede rigsråd af disse 6 eller 8 igen skulle udvælge 3, blandt hvilke så kongen kunne vælge.

Antallet af rigsrådets medlemmer var indtil 1648, da det fastsattes til 23, ubestemt. Før 1536 i reglen ca. 30; efter den tid sank antallet noget, som regel var det omkring 20. Undertiden gik det dog meget længere ned, 1586 var der således kun 12 medlemmer, 1623 kun 10 og 1625 endog kun 8. Rigsråderne oppebar ikke nogen bestemt løn, men havde ret til at blive forsørgede med rigets bedste len.

Rigsrådsmøderne sammenkaldtes af kongen; det betragtedes som regel, at rigsrådet trådte sammen en gang hvert år for i forening med kongen at sidde retterting og pådømme retssager, men for øvrigt kunde kongen sammenkalde det, når han fandt det nødvendigt. Forhandlingerne på møderne var hemmelige, og kongen deltog som regel ikke i dem. Gennem sin kansler fremsatte han sine forslag skriftlig for rigsrådet, der igen gav skriftligt svar. Ofte forhandlede kongen dog ikke med hele rådet, men særskilt med de enkelte landsdeles råder.

Noter

Kilder/henvisninger
 Håndbog for danske lokalhistorikere.
 Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie, registerbind, bd. 16, København, 1991

Se også
 Danehof
 Herredag
 Landsting
 Rigsråder fra Danmark

Danmarks politik
Danmark i middelalderen

Rigsrådet (Danmark før enevælden)


The Mother of His Children er en amerikansk stumfilm fra 1920 af Edward LeSaint.

Medvirkende
 Gladys Brockwell som Yve
 William Scott som Richard Arnold
 Frank Leigh som Count Tolstoff
 Nigel De Brulier som Hadji
 Golda Madden som Beatrice Arnold
 Nancy Caswell som Helen
 Jean Eaton som Bobbie

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1920
Dramafilm fra USA

The Mother of His Children


Il circondario federale dell'Estremo Oriente (), è uno degli otto circondari federali della Russia, il più esteso ma anche il meno popoloso.

Suddivisione
Il circondario comprende 11 soggetti federali.

Città principali
 Chabarovsk (611.160)
 Vladivostok (606.653)
 Ulan-Udė (404.426)
 Čita (324.444)
 Jakutsk (303.836)
 Komsomol'sk-na-Amure (251.283)
 Blagoveščensk (224.335)
 Južno-Sachalinsk (193.669)
 Petropavlovsk-Kamčatskij (181.015)
 Magadan (92.081)

Note

Voci correlate
Circondari federali della Russia
Okrug

Altri progetti

Collegamenti esterni

Circondario federale dell'Estremo Oriente


Ang Laguna La Amarga ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Laguna La Amarga (lanaw nga anhianhi sa Arhentina, Provincia de La Pampa, lat -38,22, long -66,10),
 Laguna La Amarga (lanaw nga anhianhi sa Arhentina, Provincia de Formosa),
 Laguna La Amarga (lanaw nga anhianhi sa Arhentina, Provincia de Santa Fe),
 Laguna La Amarga (lanaw sa Arhentina, Provincia de La Pampa, lat -37,26, long -63,80),
 Laguna La Amarga (lanaw sa Arhentina, Provincia de Santiago del Estero),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina

Laguna La Amarga


Luiza – przenośny, tranzystorowy, monofoniczny odbiornik radiowy produkowany pod koniec lat 70. XX w. przez Zakłady Radiowe UNITRA ELTRA z Bydgoszczy, przystosowany do odbioru tylko na falach UKF.

Podstawowe dane techniczne
Źródło

 Zakresy fal: UKF 65,5–73,0 MHz.
 Czułość użytkowa: 10 µV, przy S/N = 26 dB.
 Próg ograniczania: 25 µV.
 Tłumienie sygnałów lustrzanych: 20 dB.
 Elektroakustyczna charakterystyka zniekształceń tłumieniowych: 315–5600 Hz.
 Znamionowa moc wyjściowa: 1,2 W.
 Zniekształcenia nieliniowe: 7%.
 Tłumienie modulacji AM: 20 dB.
 Stosunek sygnał/szum: 40 dB.
 Sygnał potrzebny do uzyskania mocy znamionowej: 20 µV.
 Zasilanie:
 bateryjne: 9 V, 6 ogniw R20,
 z sieci prądu przemiennego: 220 V 50 Hz.

Budowa i wyposażenie
Odbiornik Luiza wyposażony jest w:
 dwa obrotowe potencjometry do regulacji siły głosu i barwy tonu,
 pokrętło strojenia,
 programator umożliwiający zaprogramowanie trzech stacji radiowych,
 gniazdo magnetofonowe DIN,
 gniazdo słuchawkowe / głośnika zewnętrznego typu jack.

Konstrukcja odbiornika jest modułowa. Wszystkie płytki, gniazda, głośnik, programator, antena teleskopowa, transformator połączone są za pomocą złączy. Ułatwia to montaż i demontaż odbiornika.

Wersje odbiornika
Wersją rozwojową Luizy był odbiornik Luiza 2 produkowany po 1979 roku. Różnica polegała na dodaniu zakresu fal długich.

Przypisy

Polskie marki radioodbiorników

Luiza (radioodbiornik)


Claude Dellacherie (Lauwin-Planque, ) é um matemático francês, especialista em teoria das probabilidades.

Dellacherie obteve um doutorado em 1970 na Universidade de Estrasburgo, orientado por Paul-André Meyer, com a tese Contribution à la théorie générale des processus stochastiques.

Em 1971/1972 e 1978/1979 esteve no Instituto de Estudos Avançados de Princeton. Foi palestrante convidado do Congresso Internacional de Matemáticos em Helsinque (1978). De 1985 a 1996 foi diretor do Laboratoire Analyse et Modèles Stochastiques (URA CNRS 1378, que mais tarde foi renomeado UPRESA CNRS 6085) do Centre national de la recherche scientifique (CNRS) em Rouen. Foi professor da University of Strasbourg sendo atualmente professor da Universidade de Rouen.

Foi palestrante convidado do Congresso Internacional de Matemáticos em Helsinque (1978).

Publicações selecionadas
com Paul-André Meyer: Probabilités et potentiel. 4 vols. Hermann, Paris 1975–1987; English translation, Probabilities and Potential. North Holland, 1978–1988<ref>{{citar periódico|título=Review of Probabilities and potential[ by Claude Dellacherie and Paul-André Meyer|autor =Getoor, Ronald|autorlink =Ronald Getoor|periódico=Bull. Amer. Math. Soc. (N.S.)|volume=2|ano=1980|páginas=510–514|doi=10.1090/S0273-0979-1980-14787-4}}</ref>Capacités et processus stochastiques (= Ergebnisse der Mathematik und ihrer Grenzgebiete, vol. 67). Springer Verlag, Berlin, Heidelberg, New York 1972,
Ensembles analytiques, capacités, mesures de Hausdorff (= Lecture Notes in Mathematics, vol. 295). Springer Verlag, Berlin, Heidelberg, New York 1972,
"Un survol de la théorie de l'intégrale stochastique." In Measure Theory Oberwolfach 1979'', pp. 365–395. Springer, Berlin, Heidelberg, 1980.

Professores da Universidade de Estrasburgo
Matemáticos da França do século XX
Matemáticos da França do século XXI
Alunos da Universidade de Estrasburgo
Pessoas vivas

Claude Dellacherie


An Boeswarthia oberleella in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Ulrich Roesler hadton 1975. An Boeswarthia oberleella in nahilalakip ha genus nga Boeswarthia, ngan familia nga Pyralidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Boeswarthia

Boeswarthia oberleella


Pawieł Jefimowicz Kniagnicki,  (ur.  w Tyraspolu, zm. 10 września 1937 w Kijowie) – rosyjski i radziecki wojskowy, komdiw, ofiara czystki w Armii Czerwonej.

Życiorys

Wczesna działalność
Pochodził z rodziny kupieckiej. Ukończył szkołę realną w Komracie i w 1904 r. rozpoczął w Petersburgu studia w instytucie inżynierii cywilnej. Brał udział w rewolucji 1905 r., współorganizował powstanie w Kronsztadzie i działał jako agitator. W 1907 r. wrócił do rodzinnego regionu i współtworzył komitet bolszewicki w Naddniestrzu. Po klęsce rewolucji ukrywał się w Nowoczerkasku, następnie udał się ponownie do Tyraspola i prowadził nielegalną agitację socjalistyczną wśród żołnierzy 8 batalionu pontonowego.

W 1909 r. wstąpił na studia w zakresie architektury na Akademii Sztuk Pięknych. Jako student brał udział w wyjazdach naukowych do Persji, na Kaukaz i do Turcji. W 1916 r., w ramach obowiązkowej służby wojskowej, został skierowany na naukę do szkoły inżynieryjnej w Mikołajowie i utworzył w niej nielegalną organizację bolszewicką. Następnie razem z kompanią inżynieryjną 68 dywizji piechoty walczył w I wojnie światowej w Karpatach Południowych. Wybrany do dywizyjnego komitetu żołnierskiego po rewolucji lutowej.

Rewolucja październikowa i wojna domowa
W grudniu 1917 r. wybrano go na członka komitetu centralnego partii bolszewickiej na froncie rumuńskim. Dosłużył się stopnia chorążego, inżyniera 68 dywizji piechoty. Od grudnia 1917 r. do stycznia 1918 r. działał w Benderach i Tyraspolu, sprawując obowiązki zastępcy komendanta, a następnie komendanta twierdzy benderskiej oraz dowódcą grupy inżynieryjnej i technicznej tyraspolskiego oddziału bolszewików. W styczniu 1918 r. bolszewicy zostali jednak wyparci z Besarabii przez wojska rumuńskie, które wkroczyły do regionu na prośbę Rady Kraju, parlamentu utworzonej po rewolucji lutowej Mołdawskiej Republiki Demokratycznej.

W lutym 1918 r. wstąpił do Armii Czerwonej. Od kwietnia do lipca 1918 r. był dowódcą grupy inżynieryjnej i technicznej 2 Armii Rewolucyjnej, następnie od lipca do września 1918 r. dowódcą pociągu pancernego. Między wrześniem a październikiem 1918 r. był szefem sztabu 9 Armii (Kubańskiej), a od listopada 1918 do czerwca 1919 r. jej dowódcą. Nie spełnił pokładanych w nim nadziei, zabrakło mu doświadczenia do dowodzenia tak dużym związkiem operacyjnym, a dowodzone przez niego siły poniosły klęskę w walkach z Armią Ochotniczą na Froncie Południowym, w tym w walkach o Donbas w pierwszej połowie 1919 r. Po niej został pozbawiony stanowiska.

Natychmiast potem, w czerwcu 1919 r. wszedł do rządu proklamowanej miesiąc wcześniej w Tyraspolu Besarabskiej Socjalistycznej Republiki Radzieckiej jako komisarz spraw wojskowych. W listopadzie 1919 r. został dowódcą 58 Dywizji Strzeleckiej i pełnił te obowiązki do lipca roku następnego. W lipcu 1920 r. został odznaczony orderem Czerwonego Sztandaru za udział w walkach polsko-bolszewickich między Żytomierzem a Boryspolem, w tym kierowanie odwrotem Armii Czerwonej z Żytomierza. Drugi order Czerwonego Sztandaru otrzymał w 1921 r.

Dalsza kariera wojskowa w ZSRR, aresztowanie i egzekucja
W 1921 r. mianowano go dowódcą 45 Dywizji Strzeleckiej. Rok później ukończył wyższe kursy przy Akademii Wojskowej RKKA. W latach 1922-1924 był dowódcą 51 Perekopskiej Dywizji Strzeleckiej. Od października 1924 r. do grudnia 1926 r. był zastępcą dowódcy 14 Korpusu Strzeleckiego. W grudniu 1926 r. został dowódcą Kijowskiej Zjednoczonej Szkoły Wojskowej im. Kamieniewa. W 1928 r., po ukończeniu kursów doskonalących przy Akademii Wojskowej im. Frunzego w Moskwie został komendantem kijowskiego rejonu umocnionego. W 1936 r. otrzymał order Czerwonej Gwiazdy. Posiadał stopień komdywa.

Został aresztowany na fali czystek w Armii Czerwonej, w ich pierwszej fazie, 11 czerwca 1937 r. Był jednym z oficerów kijowskiego okręgu wojskowego aresztowanych bezpośrednio po skazaniu na śmierć jego dowódcy komandarma Jony Jakira (aresztowanego 28 maja, sądzonego w tzw. sprawie Tuchaczewskiego 11 czerwca i rozstrzelanego 12 czerwca w Moskwie). Został oskarżony o udział w spisku antypaństwowym. Obciążające go zeznania złożył jeszcze w maju 1937 r. aresztowany komkor Witalij Primakow, a następnie 10 czerwca, również znajdujący się w areszcie Michaił Siemionow. Już dzień po aresztowaniu Kniagnicki napisał list do szefa NKWD Nikołaja Jeżowa, przyznając się do uczestnictwa w spisku i twierdząc, że został do niego zwerbowany przez Jakira jeszcze w 1932 r. Komdyw obciążył również kolejne osoby: Witowta Putnę (straconego już 12 czerwca), Alberta Łapina, Siemiona Turowskiego, Dmitrija Schmidta i kilku swoich podwładnych. Pod naciskiem śledczych złożył również zeznania przeciwko Stiepanowi Archipowowi i Kowaliszynowi (obaj byli oficerami w kijowskim rejonie umocnionym).

2 września zamknięto śledztwo w jego sprawie, a 9 września 1937 r. na wyjazdowym posiedzeniu kolegium wojskowego Sądu Najwyższego ZSRR został skazany na karę śmierci przez rozstrzelanie. Wyrok wykonano następnego dnia. Jego żonę Aleksandrę skazano na pięć lat łagru jako członkinię rodziny "wroga ludu". Pawieł Kniagnicki został zrehabilitowany 13 maja 1958 r.

Przypisy

Bibliografia

 P. Wieczorkiewicz, Łańcuch śmierci. Czystka w Armii Czerwonej 1937-1939, Zysk i S-ka, Warszawa 2016, .

Urodzeni w 1884
Zmarli w 1937
Straceni przez rozstrzelanie
Ofiary wielkiego terroru w ZSRR
Komdiwowie
Ludzie urodzeni w Tyraspolu
Czerwoni (wojna domowa w Rosji)
Odznaczeni Orderem Czerwonego Sztandaru
Odznaczeni Orderem Czerwonej Gwiazdy
Uczestnicy I wojny światowej (Imperium Rosyjskie)
Uczestnicy wojny polsko-bolszewickiej (strona bolszewicka)

Pawieł Kniagnicki


An Pelvicachromis rubrolabiatus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Anton Lamboj hadton 2004. An Pelvicachromis rubrolabiatus in nahilalakip ha genus nga Pelvicachromis, ngan familia nga Cichlidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pelvicachromis

Pelvicachromis rubrolabiatus


Djebel Messaad là một đô thị thuộc tỉnh Msila, Algérie. Dân số thời điểm năm 2002 là 11.344 người.

Tham khảo

Xem thêm

Khu dân cư ở tỉnh M'Sila
Đô thị của Algérie

Djebel Messaad


An Heterospingus xanthopygius in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Philip Sclater hadton 1855. An Heterospingus xanthopygius in nahilalakip ha genus nga Heterospingus, ngan familia nga Thraupidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 H. x. berliozi
 H. x. xanthopygius

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Heterospingus

Heterospingus xanthopygius


That Uncertain Feeling ( é um filme norte-americano de 1941, do gênero comédia romântica, dirigido por Ernst Lubitsch, com roteiro de baseado na peça Divorçons, de Victorien Sardou e Émile de Najac.

That Uncertain Feeling é a refilmagem de Kiss Me Again (1925), também dirigido por Lubitsch e um de seus melhores filmes mudos. O filme trata dos assuntos usuais do diretor: sexo, casamento e dinheiro.

Segundo Ken Wlaschin, este é um dos melhores filmes de Melvyn Douglas, mas os maiores elogios vão para Burgess Meredith, como um pianista misantropo.

Sinopse
Seis anos após casar-se com o vendedor de seguros Larry Baker, sempre ocupado e pouco atencioso, Jill Baker sofre com soluços. O psicólogo Doutor Vengard conclui que o problema é do casamento, o que leva Jill a começar um relacionamento com outro paciente, o neurótico pianista Alexander Sebastian. Apesar de ainda a amar Jill, Larry concorda com o divórcio. Na hora H, porém, Jill volta atrás. Larry promete nunca mais negligenciá-la e tudo termina bem -- mas somente depois de uma série de mal entendidos.

Prêmios e indicações

Elenco

Filmes dos Estados Unidos de 1941
Filmes baseados em obras de Victorien Sardou
Filmes baseados em peças de teatro
Filmes de comédia romântica da década de 1940
Filmes de comédia romântica dos Estados Unidos
Filmes dirigidos por Ernst Lubitsch
Filmes em preto e branco
Filmes da United Artists
Filmes em língua inglesa
Filmes em língua húngara
Filmes ambientados em Nova Iorque

That Uncertain Feeling


John Robert Ducker (born 12 June 1934) is a former cricketer who played first-class cricket for South Australia from 1952 to 1963.

John Ducker was a wicket-keeper who played most of his matches for South Australia when the state team's principal keepers, Gil Langley and Barry Jarman, were away on national duty. He was a useful batsman whose best season was 1959-60, when he scored 489 runs at an average of 37.61, with five fifties and a highest score of 76 against New South Wales.

See also
 List of South Australian representative cricketers

References

External links

1934 births
Living people
South Australia cricketers
Australian cricketers
Cricketers from Adelaide

John Ducker (cricketer)


Elektrofili – u  organskoj hemiji – su reagensi koji privlače elektrone i učestvuju  u hemijskim reakcijama,  tako što primaju elektronski par,  kako bi se vezali sa nukleofilom. Zbog toga što prihvataju elektrone, oni su Lewisove kiseline. Većina elektrofila su naelektrizirani pozitivno, imaju atom koji nosi pozitivno naelektrisanje ili atom koji nema oktet od elektrona.

Elektrofili napadaju dio nukleofila gdje su elektroni najviše koncentrirani. Oni koji se često pojavljuju u organskim sintezama su kationi,  kao što je H+ i NO+, polarne neutralne molekule,  kao što je HCl, alkil-halidi  i karbonilni spojevi, neutralne molekule koji se mogu polarizirati kao što je Cl2 i Br2. Tu su i  oksidansi,  kao što su organske peroksidne kiseline, hemijske supstance koje ne zadovoljavaju pravilo okteta kao što su karbeni i radikali i neke Lewisove kiseline kao što je BH3 ili DIBAL.

Elektrofili u organskoj hemiji

Alkeni
Elektrofilna adicija je jedna od tri glavne reakcije  alkena, a čine je:
 Hidrogenizacija – dodavanjem  dva atoma vodika na mjesto dvostruke veze:
 Reakcija elektrofilne adicije – sa  halogenim elementima ili sumpornom kiselinom;
 Hidratacija –  u kojoj se formiraju alkoholi.

Adicija halogenida
Ovo dodavanje se odvija između alkena i elektrofila, najčešće halogena. Česta reakcija ovog tipa je titracija nekog uzorka bromnom vodom da bi se utvrdilo koliko se dvostrukih veza nalazi u jedinjenju.
Naprimjer:
C2H4 + Br2 → BrCH2CH2Br
Ova reakcija se odvija u tri glavna koraka koji su prikazani na slici:

 Formiranje π kompleksa
Elektrofilna molekula Br-Br reagira sa molekulom alkena koji je bogat elektronima, formirajući π kompleks 1;
 Formiranje tročlanog bromonij iona;
Alken je ovdje donor elektronaa – brom je elektrofil. Tročlani bromonij ion 2 sadrži dva atoma ugljika i atom broma koji nastaje otpuštanjem Br–;
 Napad bromidnog iona;
 Bromidni ion napada bromonijev ion sa zadnje strane. Kada su prisutni drugi nukleofili,  kao što su alkohol ili voda,  oni mogu napasti kompleks  2, kada nastaje alkohol ili eter.

Jod (I2), hlor (Cl2), sulfenilni jon RS+, kation žive (Hg2+) i dihlorkarben (:CCl2),  također reagiraju po sličnim mehanizmima. Direktna konverzija iz 1 u 3 će se desiti kada se u sredini u kojoj se odvija reakcija,  Br- nađe u velikim količinama. β-bromo karbonijev ion (CH3+)  može se javiti kao intermedijer,  umjesto 3 ako alken ima kationsku stabilizirajuću zamjenu, kao što je fenil grupa.

Adicija vodikovih  halogenida
Spojevi  vodonika i halogena,  kao što je hlorovodik (HCl),   dodaju se  na alkene,  pri čemu nastaju alkil halogenidi,  u reakciji hidrohalogenacije. Naprimjer,  u reakciji između HCl i etena,  dobija se hlor-etan. Reakcija se nastavlja sa intermedijerom u obliku kationa. Primjer ove reakcije je prikazan na slici ispod.

 Dodaje se proton H+ (jer se ponaša kao elektrofil) na jedan od ugljikovih atoma na alkenu, pa se formira kation 1.
 Hloridni ion Cl- se spaja sa kationom 1,  nakon čega se formiraju 2 i 3.

Stereoselektivnost reakcije,  tj.  izbor pozicije s koje strane hloridni ion napada molekulu,  zavisi od tipa alkena i uvjeta reakcije. Koji  će, od dva atoma ugljika,  biti napadnut od  H+, određuje se na osnovu Markovnikovljevog pravila. Zbog toga,  H+ napada onaj atom ugljika na kojem se nalazi manje zamjena i zato će se formirati stabilniji karbokation.

Fluorovodonik HF i jodovodik HJ reagiraju sa alkenima na sličan način i dobija se proizvodi po Markovnikovljevom pravilu. Bromovodik HBr također ima isti put reakcije, ali se može dobiti smješa izomera.

Hidratacija
Jedna od kompleksnijih reakcija hidratacije,  kao katalizator, upotrebljava  sumpornu kiselinu. Reakcija se odvija na sličan način kao i adicija,  ali ima još jedan dodatni korak,  u kojem se OSO3H grupa zamijeni OH hrupom, pri čemu se formira alkohol:

C2H4 + H2O → C2H5OH

Kao što se može uočiti,  H2SO4 sudjeluje u ukupnoj reakciji, ali  ostaje nepromijenjen, zato  što je katalizator.
Reakcija sa detaljnim mehanizmom izgleda kako slijedi:

 Molekula H-OSO3H ima δ+ naelektrisanje na početnom H atomu i reagira sa dvostrukom vezom,  na isti način kao i prije.
 Preostali negativno naelektrizirani ion −OSO3H se zatim  spaja sa karbokationom,  formirajući etil-hidrogensulfat (gornji put na prikazanoj slici).
 Kada se doda voda, pa  smješa zagrijeva,  dobije se etanol. Atom vodika iz vode  zamijeni izgubljeni atom vodika iz sumporne kiseline i ponovo nastaje sumporna kiselina. Moguć je i drugi put,  u kojem se molekula vode spaja direktno sa intermdijernim kationom. Ako se koristi vodeni rastvor sumporne kiseline,  ovaj put postaje dominantan.

Krajnji rezultat reakcije je da se molekula etena pridodaje molekuli vode.

Ova reakcija je značajna u industriji,  pošto se tako dobija etanol koji se može koristiti za goriva ili polazna supstanca za dobijanje drugih spojeva.

Skala elektrofilnosti

Postoji nekoliko načina rangiranja  elektrofila prema reaktivnosti, a  jedan od njih je izražen kao indeks elektrofilnosti ω:

gdje
 = elektronegativnost, a
 = hemijska čvrstoća.
Nađena je veza između elektrofilnosti raznih spojeva i brzine reakcije u biohemijskim sistemima.
Jednu od njih je definirao Robert Parr.

Ova jednadžba se odnosi na klasične jednadžbe za  električnu energiju:

gdje
 =  otpor (Ohm ili Ω), a
 = napon.

U tom smislu je indeks elektrofilnosti vrsta elektrofilne snage. Nađena je korelacija jizmeđu elektrofilnosti raznih hemijskih spojeva i stope reakcije u biohemijskih sistema i fenomena kao što su alergijski kontaktni dermititis.

Indeks elektrofilnosti postoji i za slobodne radikale.Snažni elektrofilni radikali, kao što su halogeni,  reagiraju sa elektronski bogatim mjestima, a  snažno nukleofilni radikali, kao što je 2-hidroksipropil-2-il i tert butil radikalni reagiraju s sklonošću ka elektronski siromašnim mjestima.

Superelektrofili
Superelektrofili su definirani kao kationski elektrofilni reagensi koji imaju znatno povećanu reaktivnost,  u prisustvu superkiselina. Superelektrofili formiraju dvostruki  nedostajući  elektronski superelektrofil,   protosolvacijom kationskog elektrofila. Mješavina sirćetne kiseline i [[bor-trifluorid]a se ogleda  u mogućnosti da ukloni hidridni ion iz izobutana, kada se pomiješa sa fluorovodoničnom kiselinom,  tako što se superkiselina formira od BF3 i HF. Odgovarajući reaktivni intermedijer je dikation: CH3CO2H3. Metan može biti nitriran u nitrometan , u prsustvu nitronij tetrafluorborata,  NO+4BF−4 i jake kiseline, kao što je fluorosulfonska.

U gitoničnim superelektrofilima,  naelektrizirani centri su razdvojeni,  najviše jednim atomom, naprimjer,  protonitronijevim ionom O=N+=O+—H (protonisani nitronijev ion).  U distoničnim superelektrofilima,  međutim, centri naelektrisanja su razdvojeni sa dva ili više atoma.

Primjeri  nukleofila i elektrofila

Također pogledate
Nukleofil
Protonizacija
Hidratacija

Reference

Vanjski linkovi
Fizička organska hemija

Elektrofil


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ephippiger terrestris. Una ning gihulagway ni Yersin ni adtong 1854. Ang Ephippiger terrestris sakop sa kahenera nga Ephippiger, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Matang nga nahiubos

Ang kaliwatan gibahinbahin ngadto sa matang nga nahiubos:

 E. t. bormansi
 E. t. caprai
 E. t. terrestris

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Pransiya
Insekto sa Italya
Ephippiger

Ephippiger terrestris


Hardapdam is 'n dam naby Mariental in die Hardap-streek in sentraal-Namibië. Die Hardapdam, wat in 1963 gebou is terwyl Namibië onder Suid-Afrikaanse bewind was, is die grootste dam in die land. Die reservoir dam die Visrivier op en is die tuiste van talle wildspesies van Namibië.

Beskrywing
Die Hardapdam, wat sedert 1897 in die vooruitsig gestel is, is Namibië se grootste dam met 'n kapasiteit van 320 miljoen kubieke meter en 'n oppervlakte van 25 km2 (2 500 ha). Bouwerk het in 1960 begin en is in 1963 voltooi, die derde grootste dam in die destydse Unie van Suid-Afrika.

Die Hardapdam voorsien Mariental en die omliggende nedersettings van drinkwater. Die ligging naby die stad hou egter ook 'n gevaar in om dit te oorstroom wanneer die sluise heeltemal oopgemaak moet word weens goeie reën in die Visrivier se opvanggebied. Rietgrasse wat in die Visrivierbedding groei, vertraag die vloei van water en verhoog die gevaar van oorstromings verder.

Voor die dam gebou is, is Mariental in 1923 en 1934 oorstroom. Oorstromings ná die ingebruikneming van die dam het in 1972, 1974, 1976, 2000 en 2006 plaasgevind. Sedertdien word die dam se watervlak op 'n maksimum van 70% van sy kapasiteit gehou om sowel 'n oorloop as 'n onbeheerde uitvloei deur volledig oopgemaakte sluise te voorkom.

Etimologie
Die naam "Hardap" kom van 'n Namawoord wat "knoppie" of "puisie" beteken, weens die lae koniese koppies wat in die omgewing te vinde is.

Daar is verskeie hengelplekke aan die noorderoewer van die dam. Permitte, en 'n kaart van toegelate hengelareas, is by die oord se kantoor beskikbaar.

Fauna en flora
Die gebied is die tuiste van die swartrenoster, gemsbokke, Hartmannse bergsebra, koedoes, volstruise, springbokke en steenbokke.  Daar is ook 'n groot verskeidenheid voëlspesies wat in en om die dam waargeneem kan word. Witpelikane, kormorante, slanghalsvoëls en lepelbekke kan op die meer gesien word, asook visarende en 'n paar visvalke.

Die plantegroei in die gebied word as dwergstruik-savanne geklassifiseer. Die volgende bome kom voor: kameeldoring, wildegroenhaarboom en buffeldoring.

Toerisme
Ná opknappings oor 'n tydperk van vier jaar onderneem is, is die dam se ontspanningsterreine in 2016 heropen. Aktiwiteite by die dam sluit swem, visvang en voëlkyk in. Daar is 'n restaurant en 'n winkel.

Sien ook
 Neckartal-dam

Verwysings

Damme in Namibië
Koördinate op Wikidata

Hardapdam


La Confederazione de Honio (o Comune maior de Concilio Honi, semplificato poi in Conzilium de Honio) è stata una federazione di otto comuni della media val Seriana, in provincia di Bergamo, costituita nel XIII secolo e durata fino al 1827.

Estensione
La confederazione comprendeva gli otto borghi di Vertova, Semonte, Bondo, Barbata, Colzate, Fiorano al Serio, Gazzaniga, e Rova.

Si trattava di un'entità territoriale sovraccomunale che si occupava di gestire i beni indivisi (prati, pascoli, boschi), sotto il controllo di un feudatario, incaricato dal vescovo di Bergamo, a sua volta investito dall'imperatore del Sacro Romano Impero.

La sede della confederazione si trovava nella località di Honio (Unì), in territorio di Colzate, mentre la dimora del feudatario era posta a Vertova.

Storia

Il primo documento in cui si attesta l'esistenza dell'entità sovraccomunale è datato 9 febbraio 1210.

La confederazione era di fazione ghibellina, e subì quindi gli attacchi dei guelfi, che distrussero alcuni borghi, tra cui Gazzaniga.

La confederazione venne abolita nel 1263, ma mantenne ugualmente nel corso dei secoli successivi i suoi statuti, cessando di esistere soltanto nel 1827.

Bibliografia

Storia della provincia di Bergamo
Regioni storiche d'Italia

Confederazione de Honio


Hướng Việt là một xã thuộc huyện Hướng Hóa, tỉnh Quảng Trị, Việt Nam.

Xã Hướng Việt có diện tích 65,2 km², dân số năm 2004 là 1208 người, mật độ dân số đạt 19 người/km².

Hành chính
Xã Hướng Việt được chia thành 4 thôn: Ka Tiêng, Tà Rùng, Trăng-Tà Puồng, Xà Dưng.

Chú thích

Tham khảo

Xã, phường, thị trấn biên giới Việt Nam - Lào

Hướng Việt


Mickey's Orphans er en amerikansk animeret kortfilm fra 1931. Filmen blev produceret af Walt Disney Productions og udgivet af Columbia Pictures. Tegnefilmen finder sted ved juletid og har Mickey Mouse, Minnie Mouse og Pluto i hovedrollerne. Den er instrueret af Burt Gillett med stemmer fra Walt Disney som Mickey og Marcellite Garner som Minnie. Filmen var den 36. film om Mickey Mouse og årets tolvte.

Filmen blev nomineret til en Oscar for bedste korte animationsfilm ved Oscaruddelingen 1932, det første år prisen blev givet. Den tabte til en anden Disneyfilm, Blomster og træer, Disneys første farvefilm.

Referencer

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra USA
Engelsksprogede film
Sort-hvide film fra USA

Mickey's Orphans


Angiolini è il secondo album di Ambra Angiolini, pubblicato nel gennaio del 1996 dall'etichetta discografica RTI.

Descrizione
L'album è stato largamente pubblicizzato all'interno del programma pomeridiano Generazione X di Italia 1, condotto dalla stessa Ambra (che aveva come sigla uno dei singoli dell'album, Tu sei). L'album è caratterizzato, come il precedente, da testi poco profondi ma da melodie orecchiabili.

Come per il precedente T'appartengo, anche questo album è stato tradotto e pubblicato nei paesi di lingua spagnola, con il titolo Angelitos.

L'album, pur non eguagliando il successo del precedente, raggiunge comunque la settima posizione della classifica dei dischi più venduti in Italia; vendendo, in totale, circa  copie.

Nel 1996 Angiolini è stato promosso con la partecipazione della cantante al Festivalbar con il brano Aspettavo te (in versione remix), che venne anche inserito nella compilation della manifestazione, e con un nuovo tour.

Il 14 aprile 2023 il disco torna nei negozi, per la prima volta su vinile, in edizione limitata. Grazie a questa pubblicazione, l'album entra per la prima volta nella classifica ufficiale dei vinili più venduti in Italia, alla posizione 11, mentre ad ottobre 2023 viene pubblicato per la prima volta in digitale e sulle piattaforme streaming.

Tracce
Versione italiana

Versione spagnola (Angelitos)

Classifiche

Note

Collegamenti esterni

Angiolini


Richard James Simpson, formerly known as Richard James (born 1967), is an American singer and guitarist. He is a son of Renate Hoy, an actress born in Germany, and attorney Raymond C. Simpson. He grew up in the South Bay region of California and had an older brother Charles "Rock" Halsey who was a member of Rock Bottom & the Spys.

As a teenager, Simpson was a member of Invisible Chains as a bass player. The band recorded one eponymous album but disbanded later on. In the 1990s, he fronted a band called Teardrain, which also featured Jill Emery and Mark Reback on bass and drums respectively.

He released his debut solo album in 2017. It is called Sweet Birds of Youth and features eighteen songs. Among those playing on the album are Joey Burns (from Calexico) on cello, Theodore Welch on drums as well as Dustin Boyer, who co-produced the record and plays various instruments. The album was mastered by Geza X. Two songs from this album, "Roller" and "Taking Sides" were used in feature movie The Letter Red.

Simpson released his second solo album Deep Dream in April 2019. Over its seventeen songs, the albums features contributions from Dustin Boyer, Don Bolles (Germs), Paul Roessler, Ygarr Ygarrist (Zolar X) and two songs feature the original lineup of Simpson's 1990s band Teardrain – bassist Jill Emery and drummer Mark Reback. Jill Emery also co-wrote and co-produced other songs on the record. The album was mastered by Geza X.

In December 2021, Simpson released his third album Sugar the Pill.

Discography
Sweet Birds of Youth (2017)
Deep Dream (2019)
Sugar the Pill (2021)

References

External links
Richard James Simpson at AllMusic

American male singer-songwriters
American male guitarists
American rock guitarists
American people of German descent
1967 births
Place of birth missing (living people)
Living people
Guitarists from California
Singer-songwriters from California

Richard James Simpson


The Siege of Monterey. A Poem – poemat epicki dziewiętnastowiecznego amerykańskiego poety Williama Clarka Falknera, opublikowany w 1851. Utwór ukazał się własnym nakładem autora. Jest napisany strofą ośmiowersową. Opowiada o wojnie między Stanami Zjednoczonymi a Meksykiem, a konkretnie o bitwie pod Monterrey, która miała miejsce w 1846. Został oparty na wojennych doświadczeniach autora.

Come, ye tyrants and haughty kings.
Stoop and listen here to little things;
I seize my pen to write a little story
Of love, loar, blood, lust, and glory.
I will write of Taylor and his thunder —
How he filled earth with awe and wonder.
And all his gallant deeds, generally speaking —
How he became President without his seeking.

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne

Amerykańskie eposy
Utwory literackie z 1851
Utwory literackie napisane strofą ośmiowersową

The Siege of Monterey. A Poem


Alarm Clock Andy er en amerikansk stumfilm fra 1920 af Jerome Storm.

Medvirkende
 Charles Ray som Andrew Gray
 Millicent Fisher som Dorothy Wells
 George Webb som William Blinker
 Tom Guise
 Andrew Robson som Josiah Dodge

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1920

Alarm Clock Andy


Humberto de Campos là một đô thị thuộc bang Maranhão, Brasil. Đô thị này có diện tích 2131,079 km², dân số năm 2007 là 24282 người, mật độ 11,39 người/km².

Ghi chú

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Maranhão

Humberto de Campos


Codici
 MKT – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto Mankato Municipal, Mankato (Minnesota), Stati Uniti

Partiti politici
 MKT – Minkuotang, partito politico taiwanese

Economia
 MKT – Tipo di ordine di borsa: Ordine a mercato o "al meglio" – "Market Order" o "At the market"

Fisica
 MKT – Temperatura cinetica media acronimo dall'inglese Mean Kinetic Temperature;

Mineralogia
 Mkt – abbreviazione di magnesiocatoforite

Note

Mkt


Kaliwatan sa alibangbang ang Gonometa siostedti. Una ning gihulagway ni Aurivillius ni adtong 1892. Ang Gonometa siostedti sakop sa kahenera nga Gonometa, ug kabanay nga Lasiocampidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Gonometa

Gonometa siostedti


LyondellBasell Industries N.V. () er en hollandsk-amerikansk multinational kemikoncern. De fremstiller primært polyethylen og polypropylen, men også ethen, propen, polyolefin og oxyfuels. Virksomheden er registreret i Nederlandene, hovedkvarter i Houston og kontorer i London.
LyondellBasell blev etableret i 2007, da Basell Polyolefins opkøbte Lyondell Chemical Company.

Referencer

Kemivirksomheder fra Nederlandene
Kemivirksomheder fra USA
Etableret i 1985

LyondellBasell


Jake Packard (Penrith, 20 de junho de 1994) é um nadador australiano, medalhista olímpico.

Carreira

Rio 2016
Packard competiu na natação nos Jogos Olímpicos de Verão de 2016 conquistando a medalha de bronze com o revezamento 4x100 metros medley.

Nadadores olímpicos da Austrália
Medalhistas olímpicos da Austrália
Nadadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2016
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2016
Medalhistas olímpicos da natação

Jake Packard


An Varanus yemenensis in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Böhme, Joger ngan Beat Schätti hadton 1989. An Varanus yemenensis in nahilalakip ha genus nga Varanus, ngan familia nga Varanidae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Varanus

Varanus yemenensis


Esta é uma lista de representantes permanentes de Israel, ou outros chefes de missão, junto da Organização das Nações Unidas em Nova Iorque.

Israel foi admitido como membro das Nações Unidas a 11 de maio de 1949.

Ver também
 Lista de representantes permanentes nas Nações Unidas
 Missões diplomáticas de Israel

Ligações externas

Israel

Lista de representantes permanentes de Israel nas Nações Unidas


Order Ludwika (Bawaria)
 Order Ludwika (Hesja)

Zobacz też
 Order Świętego Ludwika
 Order Domowy i Zasługi Księcia Piotra Fryderyka Ludwika

Order Ludwika


Figlio di Fujiwara no Tsuneyoshi e quindi appartenente al nobile clan Fujiwara, fu il quarto generale della storia del Giappone a ricevere il titolo di Seii Taishōgun, concessogli a 67 anni dall'Imperatore Suzaku quando, il 18 gennaio 940, lo nominò capo della spedizione contro il ribelle Taira no Masakado, che dopo aver guadagnato il controllo della provincia di Shimōsa aveva occupato gli uffici della provincia di Hitachi nel tentativo di indebolire suo cugino Sadamori.

Per questa campagna scelse come suoi luogotenenti (fukushōgun) suo fratello minore Tadanobu, Fujiwara no Kunimoto, Taira no Kiyomoto e Minamoto no Tsunemoto.
Pochi giorni prima di ricevere la spada rituale (settō) e dare inizio alla marcia, ricevette notizia che ad ovest Fujiwara no Sumitomo, un ex segretario provinciale di Iyo nell'isola di Shikoku che si era dato alla pirateria, aveva a sua volta attaccato le truppe imperiali aprendo un nuovo fronte; secondo la leggenda popolare i due nobili pianificarono la rivolta insieme, ma è molto improbabile e gli storici propendono per la tesi secondo cui Sumitomo avrebbe solamente colto l'occasione propizia.

Un editto della corte imperiale ordinò alle province che l'armata di Tadabumi avrebbe attraversato di prestargli ulteriori soldati. Taira no Sadamori e Fujiwara no Hidesato, preoccupati di cedere a Tadabumi non solo il credito della vittoria, ma anche le proprie truppe, cominciarono a razziare l'area intorno alla base di Masakado per provocarlo. Quando Masakado ordinò al suo esercito di riunirsi, scoprì che molti suoi vassalli, timorosi del sempre più vasto esercito imperiale in marcia, lo avevano abbandonato; scelse tuttavia di marciare ugualmente in uno scontro aperto, e così morì, trafitto da una freccia.

Privato della ricompensa per la testa di Masakado, che fruttò a Hidesato una promozione a  e governatore di Shimotsuke, Tadabumi scelse di condurre il suo esercito in aiuto di Ono no Yoshifuru, che dava la caccia ai pirati di Sumitomo; dopo le vittorie di Yoshifuru in mare, Tadabumi inseguì Sumitomo dall'isola di Kyūshū alla sua nativa Iyo, dove lo uccise.

Gli venne dato il nome postumo Uji no Mibu-Kyō.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Shōgun

Fujiwara no Tadabumi


Kaliwatan sa alibangbang ang Aegeria hospes. Una ning gihulagway ni Walsh ni adtong 1867. Ang Aegeria hospes sakop sa kahenera nga Aegeria, ug kabanay nga Sesiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Aegeria

Aegeria hospes


An Bujurquina vittata in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Heckel hadton 1840. An Bujurquina vittata in nahilalakip ha genus nga Bujurquina, ngan familia nga Cichlidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bujurquina

Bujurquina vittata


Poul Holmskov Schlüter (føddur 3. apríl 1929 í Tønder, deyður 27. mai 2021 á Frederiksberg í Keypmannahavn) var danskur politikari (KF). Hann var forsætisráðharri i Danmark í tíðarskeiðnum frá 1982 til 1993. Eftirmaður hansara sum forsætisráðharri var Poul Nyrup Rasmussen.

Schlüter var útbúgvin løgfrøðingur. Hann byrjaði sína yrkisleið sum politikari fyrst í 1950-árunum, tá hann gjørdist formaður fyri Konservativ Ungdom. Hann var limur í danska Fólkatinginum frá 1964 til 1994
og leiðari av Konservativa fólkaflokkinum í tveimum skeiðum, 1974-1977 og 1981-1993.
Afturat hesum var hann limur í Evroparáðnum 1971–1974 og í ES-parlamentinum 1994–1999.

Hygg eisini at
Stjórnin hjá Poul Schlüter I
Stjórnin hjá Poul Schlüter II
Stjórnin hjá Poul Schlüter III
Stjórnin hjá Poul Schlüter IV

Ávísingar úteftir
 Stutt ævisøga: Poul Schlüter, snl.no (á norskum)
 Sikken et liv, saxo.com

Keldur

Føðingar í 1929
Andlát í 2021
Danskir politikarar
Fólkatingslimir
Forsætisráðharrar í Danmark

Poul Schlüter


Der Roman eines Dienstmädchens er en stumfilm fra 1921 af Reinhold Schünzel.

Medvirkende
 Liane Haid
 Reinhold Schünzel
 Erika Glässner
 Mizzi Schütz som Marie
 Arnold Korff
 Otto Tressler som Leopold
 Olga Engl som Charlotte

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Tyskland
Tyske film fra 1921
Dramafilm fra Tyskland

Der Roman eines Dienstmädchens


No dia 1 de Novembro de 1944, um F-13 Superfortress das Forças Aéreas do Exército dos Estados Unidos (USAAF) realizou o primeiro voo de uma aeronave aliada nos céus da região de Tóquio, no Japão, a primeira desde o Ataque Doolittle em Abril de 1942. Esta missão de reconhecimento aéreo foi considerada um sucesso, na qual a tripulação da aeronave conseguiu centenas de fotografias que mais tarde foram usadas para planear vários ataques aéreos durante os últimos meses da Segunda Guerra Mundial. As tentativas japonesas de atacar o avião com aeronaves ou de o abater com artilharia antiaéreo foram em vão, pois as aeronaves e a artilharia disponíveis não conseguiam alcançar a altitude necessária para ir de encontro com o F-13.

Antecedentes

No final de 1944, o Vigésimo Primeiro Comando de Bombardeiros da Vigésima Força Aérea preparou-se para conduzir bombardeamentos estratégicos nas ilhas japonesas a partir de bases nas Ilhas Marianas. Estes ataques tinham o intuito de substituir os ataques mal-sucedidos da Operação Matterhorn, que haviam sido realizados pelo Vigésimo Comando de Bombardeiros a partir de bases na Índia, e que passavam por bases na China desde Junho de 1944. Enquanto o Vigésimo Comando de Bombardeiros realizava missões de reconhecimento aéreo no Japão, as aeronaves que voavam a partir das bases na China não tinham alcance suficiente para voar até aos principais centros industriais japoneses. Sem fotografias das posições estratégicas do inimigo, o Vigésimo Primeiro Comando de Bombardeiros era incapaz de desenvolver qualquer missão para atacar os alvos importantes em solo japonês. No dia 10 de Outubro de 1944, o Comité de Analistas de Operações, que dava conselhos aos comandantes das USAAF sobre os alvos que deveriam ser bombardeados, recomendou que fossem realizados voos de reconhecimento aéreo nos céus das principais áreas industriais do Japão, sendo a sua realização feita com a maior urgência, para que se pudesse conceber missões de bombardeamento a partir das Ilhas Marianas. Estas operações seriam levadas a cabo pelo 3º Esquadrão de Reconhecimento Fotográfico (3d PRS), que era a única unidade de reconhecimento aéreo no Vigésimo Primeiro Comando de Bombardeiros.

O 3º Esquadrão de Reconhecimento Fotográfico havia sido formado no dia 10 de Junho de 1941. Depois de realizar missões de carácter fotográfico no continente americano, foi destacado para o teatro de guerra no extremo oriente. Nesta região, que compreendia a China, a Birmânia e a Índia, o esquadrão realizou missões de mapeamento a partir do dia 10 de Dezembro de 1943 até, por ordem superior, ter cessado as suas funções e ser restabelecido nos Estados Unidos durante o mês de Abril de 1944 para ser equipado com a nova variante de reconhecimento aéreo do bombardeiro pesado Boeing B-29 Superfortress, o F-13. Devido a diversos atrasos no desenvolvimento do F-13, o esquadrão foi incapaz de iniciar o seu treino nesta aeronave até 24 de Agosto; contudo, começou a receber os primeiros F-13 no dia 4 de Outubro. Estas aeronaves voaram até Saipan, nas Ilhas Marianas, no dia 19 de Outubro, onde seriam recebidas por uma equipa de apoio de terra que já estava na ilha desde 18 de Setembro.

Missão de reconhecimento aéreo

Os primeiros dois aviões F-13 chegaram em Saipan no dia 30 de Outubro, depois de 33 horas de voo, tendo descolado da Base aérea de Mather, na Califórnia, e feito escala em Oahu e Kwajalein. Apesar de o comandante do Vigésimo Primeiro Comando de Bombardeiros, o Brigadeiro-general Haywood Hansell, ter encorajado a tripulação a descansar, os próprios insistiram em realizar o voo pelo Japão o mais rapidamente possível.

Às 5 horas e 55 minutos da manha, no dia 1 de Novembro, um F-13, cuja tripulação era liderada pelo Capitão Ralph Steakley, descolou de Saipan em direcção ao Japão. As condições atmosféricas nos céus de Tóquio eram perfeitas para a realização de foto-reconhecimento, pois não havia qualquer nuvem no céu. Voando a cerca de 9753 quilómetros de altitude, a aeronave de Steakley voou repetidamente por cima dos complexos aeronáuticos e das fábricas de motores a oeste de Tóquio, antes de partir para realizar um reconhecimento semelhante num complexo industrial na cidade de Nagoya. No total, a tripulação norte-americana tirou 7 mil fotografias durante a sua missão. Steakley ficou surpreso ao encontrar fortes ventos, tendo registado que, segundo o seu indicador de velocidade, o vento que batia de frente na aeronave era tal que esta apenas de deslocava a 112 quilómetros por hora, enquanto passavam por Tóquio. Os norte-americanos não sabiam da existência de fortes ventos nesta região, um factor que dificultou as futuras missões de bombardeamento do Vigésimo Primeiro Comando de Bombardeiros.

O 47º Sentai (em português: 47º Grupo), do Serviço Aéreo do Exército Imperial Japonês, era responsável por providenciar aviões de caça para defender os céus de Tóquio no dia 1 de Novembro. Os caças Nakajima Ki-44 do esquadrão descolaram de Narimasu para interceptar o F-13 à 13h. Estas aeronaves não haviam sido desenvolvidas para voar à altitude que o F-13 voava, o que fez com que os japoneses fossem incapazes de conseguir alcançar a aeronave norte-americana, não conseguindo chegar mais perto do que  metros. As duas formações de caças dispararam as suas metralhadoras em direcção ao F-13, contudo não conseguiram atingir o alvo. Várias baterias antiaéreas também dispararam em direcção à aeronave norte-americana, contudo as munições também não conseguiram alcançar o alvo. O F-13 era o primeiro avião norte-americano a voar nos céus de Tóquio desde o ataque Doolittle em Abril de 1942, e foi visto por muitos civis japoneses.

Resultado da missão

O F-13 regressou a Saipan depois de um voo que durou 14 horas. No final desse dia, ou no dia seguinte (não se sabe ao certo), a tripulação baptizou a aeronave de "Tokyo Rose" (em português: Rosa de Tóquio), em referência ao género propagandista japonês. Steakley foi condecorado com a Cruz de Voo Distinto em reconhecimento pela missão realizada; mais tarde, os outros membros da tripulação também foram reconhecidos com outras condecorações. As fotografias tiradas durante este voo foram uma importante fonte de dados para a Vigésima Força Aérea e outras unidades norte-americanas, especialmente porque o dia 1 de Novembro provou ser o único dia da campanha aérea contra o Japão no qual não houve uma única nuvem no céu. Hansell mais tarde disse que esta missão tinha sido "provavelmente a maior contribuição singular na guerra aérea contra o Japão".

O 3º Esquadrão de Reconhecimento Fotográfico realizou mais 16 missões nos céus do Japão antes do primeiro bombardeamento de Tóquio, no dia 24 de Novembro, por parte do Vigésimo Primeiro Comando de Bombardeiros, contudo várias destas missões ficaram sem efeito devido às más condições atmosféricas. Um F-13 perdeu-se durante uma missão em Nagoya, no dia 21 de Novembro, contudo o esquadrão receberia mais nove aeronaves semelhantes em Saipan até ao final do mês. O esquadrão continuou a realizar voos de reconhecimento aéreo por todo o arquipélago japonês até ao cessar das hostilidades.

Bibliografia

Batalhas e operações aéreas da Segunda Guerra Mundial
1944 no Japão

Voo de reconhecimento de 1 de Novembro de 1944 sobre o Japão


Tin Kam Ho () is a computer scientist at IBM Research with contributions to machine learning, data mining, and classification. Ho is noted for introducing random decision forests in 1995, and for her pioneering work in ensemble learning and data complexity analysis.  She is an IEEE fellow and IAPR fellow.

Education
Ho completed her undergraduate education at the Chinese University of Hong Kong in 1984.  She received a Ph.D. in computer science from State University of New York at Buffalo in 1992.

Career and research
She led the Statistics and Learning Research Department of Bell Labs at Murray Hill, NJ. In 1995, she published the article Random decision forests, which became the foundation of the random forest method commonly used by later data scientists.

Ho also pioneered research in multiple classifier systems, ensemble learning, and data complexity analysis, and pursued applications of automatic learning in reading systems and many areas of science and engineering. She also led major efforts on modeling and monitoring large-scale optical transmission systems. Later she worked on wireless geo-location, video surveillance, smart grid data mining, user profiling, customer experience modeling, and analysis of diagnostic processes.

Since 2014, Ho has been a research scientist in artificial intelligence at IBM.  She worked on semantic analysis in natural language processing, contributing to machine learning, data mining, and classification methods at IBM Watson and Watson Health, and has recently joined the Accelerated Discovery team at IBM Research.

Awards and recognition
Her contributions were recognized by a Bell Labs President's Gold Award and two Bell Labs Teamwork Awards, a Young Scientist Award from ICDAR in 1999, and the 2008 Pierre Devijver Award for Statistical Pattern Recognition. She served as Editor-in-chief of the journal Pattern Recognition Letters in 2004-2010, and in earlier years as Associate Editor for PAMI, Pattern Recognition, Editor for Int. J. on Document Analysis and Recognition, as well as guest editors for other publications.

Ho was elected an IEEE fellow in 2006, and is also an IAPR fellow.

References

Year of birth missing (living people)
Hong Kong emigrants to the United States
Living people
Chinese computer scientists
Women in optics
Chinese women computer scientists

Tin Kam Ho


Bertelovci su naseljeno mjesto u sastavu općine Jakšić, Požeško-slavonska županija, Republika Hrvatska.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Požega.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Bertelovci su imali 151 stanovnika.

Napomena: U 1991. smanjeno izdvajanjem dijela područja naselja koji je pripojen naselju Eminovci. U 1981. sadrži dio podataka za naselje Eminovci.

Popis 1991.

Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Bertelovci je imalo 171 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:

Popis 1910.

Literatura

  Savezni zavod za statistiku i evidenciju FNRJ i SFRJ, popis stanovništva 1948, 1953, 1961, 1971, 1981. i 1991. godine.
 Knjiga: "Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima, autor: Jakov Gelo, izdavač: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, 1998., , ;

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Hrvatskoj
Naselja u Požeško-slavonskoj županiji

Bertelovci


This list of black British writers includes those born in or associated with the UK.

A
 Michael Abbensetts (1938–2016)
 Diran Adebayo (born 1968)
 Sade Adeniran (born 1960s)
 Lola Adesioye (living)
 Hakim Adi (living)
 Zoe Adjonyoh (born late 1970s)
 Rhammel Afflick (born 1994)
 John Agard (born 1949)
 Sandra Agard (living)
 Patience Agbabi (born 1965)
 Bola Agbaje (born 1981)
 Toyin Agbetu (living)
 Yemi Ajibade (1929–2013)
 Kehinde Andrews (born 1983)
 Joan Anim-Addo (living)
 Raymond Antrobus (born 1986)
 Dean Atta (living)

B
 Bolu Babalola (born 1991)
 Yaba Badoe (born 1955)
 Francis Barber (?–1801)
 Simi Bedford (living)
 Linda Bellos (born 1950)
 Floella Benjamin (born 1949)
 Jay Bernard (born 1988)
 James Berry (1924–2017)
 Hannah Black (living)
 Malorie Blackman (born 1962)
 Valerie Bloom (born 1956)
 Paul Boakye (living)
 JJ Bola (living)
 Malika Booker (born 1970)
 Lloyd Bradley (born 1955)
 E. R. Braithwaite (1912–2016)
 Jean "Binta" Breeze (1956–2021)
 Petronella Breinburg (1927–2019)
 Yvonne Brewster (born 1938)
 Constance Briscoe (born 1957)
 Barbara Burford (1944–2010)
 Margaret Busby (living)

C
 Candice Carty-Williams (born 1989)
 Gus Casely-Hayford (born 1964)
 Eddie Chambers (born 1960)
 Helen (charles) (living)
 Michaela Coel (born 1987)
 Merle Collins (born 1959)
 Ottobah Cugoano (c. 1757–after 1791)
 Patricia Cumper (born 1954)

D
 Fred D'Aguiar (born 1960)
 David Dabydeen (born 1955)
 Stella Dadzie (born 1952)
 Yrsa Daley-Ward (born 1989)
 Ferdinand Dennis (born 1956)
 Anni Domingo (born 1950s)
 Michael Donkor (born 1985)

E
 Reni Eddo-Lodge (born 1989)
 Yvvette Edwards (living)
 Zena Edwards (born 1960s)
 Obi Egbuna (1938–2014)
 Inua Ellams (born 1984)
 Buchi Emecheta (1944–2017)
 Cecile Emeke (living)
 Olaudah Equiano (c. 1745–1797)
 Ekow Eshun (born 1968)
 Kodwo Eshun (born 1967)
 Melanie Eusebe (born 1977)
 Diana Evans (born 1972)
 Bernardine Evaristo (born 1959)

F
 Aminatta Forna (born 1964)
 Pam Fraser Solomon (living)
 Lorna French (living)

G
 Mike Gayle (born 1970)
 Gabriel Gbadamosi (born 1961)
 Beryl Gilroy (1924–2001)
 Paul Gilroy (born 1956)
 Martin Glynn (born 1957)
 Salena Godden (living)
 Colin Grant (born 1961)
 debbie tucker green (living)
 Bonnie Greer (born 1948)
 Ukawsaw Gronniosaw (c. 1705–1775)

H
 Stuart Hall (1932–2014)
 Leila Hassan (born 1948)
 Victor Headley (born 1959)
 Julian Henriques (born 1951)
 Lenny Henry (born 1958)
 Talia Hibbert (living)
 Donald Hinds (1934–2023)
 Afua Hirsch (born 1981)
 Jo Hodges (1959–2017)
 Darcus Howe (1943–2017)
 Marsha Hunt (born 1946)
 Ben Hunte (born 1992)

I
 Theresa Ikoko (living)

J
 Sharna Jackson (living)
 Charlene James (living)
 C. L. R. James (1901–1989)
 Lennie James (born 1965)
 Delia Jarrett-Macauley (born 1958)
 John Jea (1773–after 1817)
 Gus John (born 1945)
 Amryl Johnson (1944–2001)
 Catherine Johnson (born 1962)
 Linton Kwesi Johnson (born 1952)
 Claudia Jones (1915–1964)
 Evan Jones (1927–2012)
 Darren Jordon (born 1960)
 Anthony Joseph (born 1966)

K
 Jackie Kay (born 1961)
 Oonya Kempadoo (born 1966)
 Peter Kempadoo (1926–2019)
 Roshini Kempadoo (born 1959)
 Dorothy Koomson (born 1971)
 Kwame Kwei-Armah (born 1967)

L
 John La Rose (1927–2006)
 George Lamming (1927–2022)
 Patrice Lawrence (born 1960s)
 Marcia Layne (living)
 Kevin Le Gendre (living)
 Andrea Levy (1956–2019)
 Errol Lloyd (born 1943)
 Lesley Lokko (living)
 Adam Lowe (born 1985)
 John Lyons (born 1933)

M
 Karen McCarthy Woolf (born 1960s)
 Adewale Maja-Pearce (born 1953)
 Sarah Ladipo Manyika (born 1968)
 E. A. Markham (1939–2008)
 Una Marson (1905–1965)
 S. I. Martin (born 1961)
 Valerie Mason-John (born 1962)
 Mustapha Matura (1939–2019)
 Val McCalla (1943–2002)
 Jenny McLeod (born 1963)
 Michael McMillan (born 1962)
 Paul Mendez (born 1982)
 Kobena Mercer (born 1960)
 Bridget Minamore (born 1991)
 Dreda Say Mitchell (born 1965)
 Nadifa Mohamed (born 1981)
 Shujaa Moshesh (living)
 Shola Mos-Shogbamimu (born 1975)

N
 Courttia Newland (born 1973)
 Grace Nichols (born 1950)

O
 Michael Obiora (born 1986)
 Tolu Ogunlesi (born 1982)
 Chioma Okereke (living)
 Irenosen Okojie (living)
 Ben Okri (born 1959)
 Victor Oladokun (living)
 Lola Olufemi (born 1996)
 David Olusoga (born 1970)
 Rageh Omaar (born 1967)
 Nuzo Onoh (born 1962)
 Onyeka (living)
 Diriye Osman (born 1983)
 Sharon Dodua Otoo (born 1972)
 Derek Owusu (born 1988)
 Helen Oyeyemi (born 1984)

P
 Annie Yellowe Palma (born 1962)
 Nii Parkes (born 1974)
 Cass Pennant (born 1958)
 Caryl Phillips (born 1958)
 Mike Phillips (born 1941)
 Trevor Phillips (born 1953)
 Woodrow Phoenix (living)
 Winsome Pinnock (born 1961)
 Hannah Pool (born 1974)
 Mary Prince (1788–after 1833)

R
 Barry Reckord (1926–2011)
 Joan Riley (born 1958)
 Na'ima B. Robert (born 1977)
 Roger Robinson (living)
 Nicola Rollock (living)
 Jacob Ross (born 1956)
 Leone Ross (born 1969)
 Jacqueline Rudet (born 1962)
 Shane Ryan (born 1969)

S
 Layla Saad (living)
 Amon Saba Saakana (living)
 Michael Salu (living)
 Ignatius Sancho (c. 1729–1780)
 June Sarpong (born 1977)
 Mary Seacole (1805–1881)
 Sam Selvon (1923–1994)
 Kadija Sesay (born 1962)
 Warsan Shire (born 1988)
 Andra Simons (living)
 Lemn Sissay (born 1967)
 Dorothea Smartt (born 1963)
 Zadie Smith (born 1975)
 Ade Solanke (living)
 Frances-Anne Solomon (born 1966)
 Paula B. Stanic (living)
 Nick Stone (born 1966)
 Andrea Stuart (born 1962)
 SuAndi (born 1951)
 Maud Sulter (1960–2008)
 Yinka Sunmonu (born 1962)
 Luke Sutherland (born 1971)

T
 Yvonne Thompson (living)
 Joanna Traynor (living)
 Carol Tulloch (living)

U
 Catherine Ugwu (born 1964)
 Yesomi Umolu (born 1983/1984)

V
 Ivan Van Sertima (1935–2009)
 Patrick Vernon (born 1961)

W
 Kit de Waal (born 1960)
 Marc Wadsworth (living)
 Jackie Walker (born 1954)
 Jools Walker (living)
 Onyekachi Wambu (born 1960)
 Robert Wedderburn (1762–1835/1836?)
 Alex Wheatle (born 1963)
 Verna Wilkins (born 1940s)
 Francis Williams (ca. 1700–1770)
 Henry Sylvester Williams (1867 or 1869–1911)
 Roy Williams (born 1968)
 Doirean Wilson (living)
 T-Bone Wilson (living)
 Ken Wiwa (1968–2016)
 Ansel Wong (born 1945)
 Trix Worrell (born 1959)

Y
 Gary Younge (born 1969)

Z
 Benjamin Zephaniah (born 1958)

See also
 Black British people

Black
Lists of black people

List of black British writers


Cretosmylus sibiricus là một loài côn trùng trong họ Osmylidae thuộc bộ Neuroptera. Loài này được Makarkin miêu tả năm 1990.

Chú thích

Tham khảo

Cretosmylus

Cretosmylus sibiricus


O Rivers United Football Club é um clube de futebol com sede em Port Harcourt, Nigéria. A equipe compete no Campeonato Nigeriano de Futebol.

História
O clube foi fundado em 2016.

Ligações externas
 Sítio oficial

Clubes de futebol da Nigéria
Clubes de futebol fundados em 2016

Rivers United Football Club


Ang Poggersdorf ngalan niining mga mosunod:

Awstriya

 Poggersdorf (kapital sa munisipyo), Kärnten, Politischer Bezirk Klagenfurt Land,
 Poggersdorf (munisipyo), Kärnten, Politischer Bezirk Klagenfurt Land,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Awstriya

Poggersdorf


Fermats princip siger, at lys, der rejser mellem to punkter, altid følger den hurtigste vej. Tiden  skal altså minimeres:

Fermats princip forklarer, hvorfor frit lys bevæger sig i lige linjer, og det kan bruges til at udlede Snells lov.

Fermats princip kan udledes fra mindstevirkningsprincippet.

Princippet er opkaldt efter den franske matematiker Pierre de Fermat som brugte princippet til at udlede Snells lov i sin tekst Analyse pour les réfractions.

Kildehenvisninger

Optiske fænomener og begreber
Principper

Fermats princip


Kaliwatan sa isda ang Abramites eques. Una ning gihulagway ni Franz Steindachner ni adtong 1878. Ang Abramites eques sakop sa kahenera nga Abramites, ug kabanay nga Anostomidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Habagatang Amerika
Abramites

Abramites eques


Kaliwatan sa alibangbang ang Acrolophus panamae. Una ning gihulagway ni August Busck ni adtong 1914. Ang Acrolophus panamae sakop sa kahenera nga Acrolophus, ug kabanay nga Acrolophidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Acrolophus

Acrolophus panamae


An Scelotes bipes in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Linnaeus hadton 1766. An Scelotes bipes in nahilalakip ha genus nga Scelotes, ngan familia nga Scincidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scelotes

Scelotes bipes


.ga er eitt alnets-tjóðarøkisnavn, sum er bílagt til Gabon.

Økisnavn

.ga


An Ecnomolophos oncera in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Turner hadton 1941. An Ecnomolophos oncera in nahilalakip ha genus nga Ecnomolophos, ngan familia nga Oecophoridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ecnomolophos

Ecnomolophos oncera


Elenore é uma canção lançada em setembro de 1968 do The Turtles Present the Battle of the Bands da banda estadunidense The Turtles.

Ver também
 The Turtles

Singles de 1968
Canções de música pop

Elenore


Shanghai Salvage (China Ocean Engineering Services Shanghai) – chińskie przedsiębiorstwo ratownictwa okrętowego.

Założone w 1951 przedsiębiorstwo zajmuje się ratownictwem morskim, usuwaniem wraków oraz zwalczaniem rozlewów olejowych. Świadczy też usługi dla górnictwa podmorskiego i wykonuje holowania oceaniczne.

Przedsiębiorstwo zatrudnia około 1900 pracowników, a jego flota liczy około 40 statków różnych typów, w tym holowniki pełnomorskie i dźwigi pływające.

W latach 1951-2011 firma przeprowadziła około 1900 operacji ratowniczych, usunęła ponad tysiąc wraków, uratowała około 19 tysięcy osób zagrożonych i usunęła około 20 tysięcy ton zanieczyszczeń olejowych.

Oprócz działań na morzu, firma produkuje sprzęt związany z jej obszarem działania, taki jak komory dekompresyjne, dzwony nurkowe, kombinezony i aparaty oddechowe dla nurków.

Przypisy

Linki zewnętrzne

Przedsiębiorstwa w Chinach
Przedsiębiorstwa związane z żeglugą
Ratownictwo wodne

Shanghai Salvage


Bắc Aegean () là một trong 13 vùng của Hy Lạp. Vùng bao gồm các quần đảo tại đông bắc biển Aegea, ngoại trừ Samothrace, là đảo thuộc vùng Đông Macedonia và Thrace, và Imbros cùng Tenedos thuộc Thổ Nhĩ Kỳ.

Hành chính
Vùng Bắc Aegea được thành lập trong đợt cải cách đơn vị hành chính vào năm 1987. Với kế hoạch Kallikratis vào năm, quyền lực và thẩm quyền của vùng được tổ chức lại và mở rộng. Cùng với Nam Aegea, nó được quản lý bởi Chính quyền Phân quyền Aegea đặt tại Piraeus. Thủ phủ của vùng nằm tại Mytilene trên đảo Lesbos.

Cho đến cải cách Kallikratis, vùng bao gồm ba quận Samos, Chios và Lesbos. Từ ngày 1 tháng 1 năm 2011 vùng được chia thành 5 đơn vị thuộc vùng, trung tâm là các đảo chính: Chios, Ikaria, Lemnos, Lesbos và Samos.

Các cộng đồng chính
Chíos (Χίος)
Kalloní (Καλλονή)
Karlóvasi (Καρλόβασι)
Mýrina (Μύρινα)
Mytilíni (Μυτιλήνη)
Omiroúpoli (Ομηρούπολη)
Pythagóreio (Πυθαγόρειο)
Vathý (Βαθύ)

Tham khảo

Bắc Aegean
Vùng hành chính Hy Lạp
Vùng cấp hai Liên minh châu Âu

Bắc Aegea


Kaliwatan sa alibangbang ang Oidaematophorus pseudotrachyphloeus. Una ning gihulagway ni Cees Gielis ni adtong 2011. Ang Oidaematophorus pseudotrachyphloeus sakop sa kahenera nga Oidaematophorus, ug kabanay nga Pterophoridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Argentina
 Peru
 Ecuador

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Argentina
Insekto sa Peru
Oidaematophorus
Insekto sa Igwador

Oidaematophorus pseudotrachyphloeus


An Taeniopsetta ocellata in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Günther hadton 1880. An Taeniopsetta ocellata in nahilalakip ha genus nga Taeniopsetta, ngan familia nga Bothidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Taeniopsetta

Taeniopsetta ocellata


Geum × catlingii, or Catling's avens, is a plant in the rose family, Rosaceae. It is known from eastern Canada, where it arises from natural hybridization between the native G. canadense Jacq. and the introduced G. urbanum L. It is named after Paul M. Catling, the botanist who first observed the hybrid.

Description
Geum ×catlingii is a hybrid taxon, and as such exhibits variable morphology. However, several characters in combination help distinguish it from other Geum species:

Hybrid vigor - hybrids tend to be larger than parents
Petals are creamy-yellow - intermediate between dark yellow (G. urbanum) and white (G. canadense).
Intermediate stem bract size
Highly sterile ovaries

It has been noted to bloom throughout the summer, after other species have shed their petals.

References

catlingii
Hybrid plants
Flora of Northern America
Plants described in 1986

Geum × catlingii


Goniobranchus aureopurpureus () è un mollusco nudibranchio della famiglia Chromodorididae.

Descrizione
Corpo bianco-giallastro, puntinato di giallo con macchie rosa. Bordi del mantello puntinati di macchie blu cerchiate in azzurro. Rinofori e branchie rosate. Fino a 6 centimetri.

Distribuzione e habitat
Raro, vive a bassa profondità nell'oceano Indo-Pacifico occidentale.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Chromodorididae

Goniobranchus aureopurpureus


Orimattila è una città finlandese di  abitanti, situata nella regione del Päijät-Häme.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Orimattila


Kaliwatan sa alibangbang ang Ethmia cordia. Una ning gihulagway ni Powell ni adtong 1973. Ang Ethmia cordia sakop sa kahenera nga Ethmia, ug kabanay nga Ethmiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ethmia

Ethmia cordia


Ruše () su naseljeno mjesto i općina, te službeni grad u Sloveniji, u Podravskoj regiji.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Ruše.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Ruše je imala 7.330 stanovnika, od čega u samim Rušama 4.503.

Općina Ruše

Napomena: Nastala iz stare općine Ruše.

Ruše (naseljeno mjesto)

Napomena: U 1992. i u 2001. povećano za dijelove naselja Lobnica.

Galerija

Reference

Vanjski linkovi

Gradovi u Sloveniji
Gradovi u Podravskoj regiji

Ruše (Slovenija)


Cândido Godói là một đô thị thuộc bang Rio Grande do Sul, Brasil. Đô thị này có diện tích 246,275 km², dân số năm 2007 là 6641 người, mật độ 26,97 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Rio Grande do Sul
Sinh đôi

Cândido Godói


Il VII Congresso del Partito Comunista Cinese si tenne dal 23 aprile all'11 giugno del 1945 a Yan'an. Fu un Congresso molto importante: da un lato, si teneva dopo ormai anni di instabilità del Partito e di continui cambiamenti di dirigenza; dall'altro vedeva il trionfo della linea di Mao Zedong. Il PCC era già divenuto il secondo partito comunista del mondo e l'Armata Rossa Cinese contava 910.000 soldati e 2.290.000 miliziani/partigiani.

Svolgimento del Congresso
Delegati: 544, più 208 delegati alternativi
Membri del Partito: 1.21 milioni

Il Congresso si tenne tre giorni dopo il settimo plenum allargato del VI CC del PCC, che aveva denunciato l'opportunismo in seno al Partito e aveva visto il trionfo della linea di Mao Zedong e l'approvazione dei suoi apporti creativi alle indicazioni già date da Stalin alla rivoluzione cinese. I relatori principali furono Mao, Liu Shaoqi (che presentò la revisione dello Statuto), Zhu De (sulla situazione militare) e Zhou Enlai (sul fronte unito). Il Congresso decise di introdurre nello Statuto alcuni riferimenti al pensiero di Mao, inteso come linea guida della rivoluzione cinese in chiave marxista-leninista.

A seguito del Congresso, avvennero dei rivolgimenti politici nel Partito: vennero formati l'Ufficio Politico e del Segretariato, parte del CC, in entrambi i quali si trovavano Mao, Zhu, Liu e Zhou. Mao venne eletto presidente dalla prima sessione plenaria del Comitato centrale.

Giudizio ufficiale cinese

Al Congresso, Mao Zedong presentò il rapporto politico Sul governo di coalizione, Liu Shaoqi Sulla revisione dello Statuto del Partito, Zhu De Sul campo di battaglia nelle zone liberate, Zhou Enlai Sul fronte unito. Il Congresso sviluppò la politica della linea del Partito per "mobilitare le masse ed allargare le forze popolari che, sotto la dirigenza del nostro Partito, sconfiggeranno l'aggressiore giapponese, libereranno il popolo intero e costruiranno una Cina di nuova democrazia". Il nuovo Statuto del Partito approvato al Congresso stipulò che "il Partito Comunista Cinese assume il pensiero di Mao Zedong, che ha integrato la pratica del marxismo-leninismo con la pratica della rivoluzione cinese, come sua linea guida per tutto il suo lavoro". Questo permise al Partito di unificarsi e compattarsi come mai prima d'ora, stendendo le fondamenta per la completa vittoria sull'aggressore giapponese e successivamente la vittoria della rivoluzione democratica popolare in tutta la nazione."

Collegamenti esterni
Partito Comunista Cinese
Congresso nazionale del Partito Comunista Cinese

07

VII Congresso nazionale del Partito Comunista Cinese


An Cordylus tropidosternum in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Edward Drinker Cope hadton 1869. An Cordylus tropidosternum in nahilalakip ha genus nga Cordylus, ngan familia nga Cordylidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cordylus

Cordylus tropidosternum


An Macropharyngodon moyeri in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Shepard ngan Meyer hadton 1978. An Macropharyngodon moyeri in nahilalakip ha genus nga Macropharyngodon, ngan familia nga Labridae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Macropharyngodon

Macropharyngodon moyeri


An Crotalus enyo in uska species han Viperidae nga ginhulagway ni Edward Drinker Cope hadton 1861. An Crotalus enyo in nahilalakip ha genus nga Crotalus, ngan familia nga Viperidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. e. cerralvensis
 C. e. furvus
 C. e. enyo

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Crotalus

Crotalus enyo


R98, Storby Storskrald er en dansk dokumentarfilm fra 1981 instrueret af Kai Michelsen.

Handling
Film om affaldshåndtering i København udført af selskabet R98.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1981

R98, Storby Storskrald


An Dactyloscopus insulatus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Dawson hadton 1975. An Dactyloscopus insulatus in nahilalakip ha genus nga Dactyloscopus, ngan familia nga Dactyloscopidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactyloscopus

Dactyloscopus insulatus


Carl-Fredrik Ahlberg (født 28. november 1911 i Lerum i Älvsborgs län, død 20. januar 1996 i Stockholm) var en svensk arkitekt og professor.

Liv og karriere
Ahlberg, der var søn af Riksbanksdirektør Julius Ahlberg og Elisabeth Pegelow, tog eksamen fra Kungliga Tekniska högskolan (KTH) i 1933. Han blev ansat af Byggnadsstyrelsen i 1934, var i stadsarkitektafdelingen i Göteborgs kommun i perioden 1934–1945 og blev stadsarkitekt i Kungsbacka stadskommun 1939–1945. Han vendte tilbage til Stockholm i 1945 for en ansættelse på Stockholms stadsarkitektafdeling og var medlem af redaktionen på tidsskriftet PLAN fra bladets begyndelse i 1947-1950. Han var leder af stadsarkitektafdelingen fra 1947 til 1952 og medlem af Nedre Norrmalmskomitéen fra 1951 og leder af Stockholmsafdelingen for regional planlægning fra 1952 til 1976.

Carl-Fredrik Ahlberg var professor i Byplanlægning på Kungliga Tekniska högskolan fra 1960–1969 og medlem af Den Boligsociale undersøgelseskommission. I 1962 blev han ansat af Kiruna stadskommun til at udarbejde retningslinjer for Svappavaaras byplanlægning.

Efter sin pensionering i 1976 fortsatte Alhberg som skribent, debattør og foredragsholder i Sverige gennem en årrække.

Litteratur
 Gösta Carlestam (2007). "PLAN:s pionjärer". PLAN (Stockholm: Föreningen för Samhällsplanering) (1:2007): side 17. . Libris 8258191.

Eksterne henvisninger

 Carl-Fredrik Ahlberg - kulturnav.org

Kilder

Arkitekter fra Sverige
Professorer fra Sverige

Carl-Fredrik Ahlberg


Biografia

Le origini e l'avvicinamento alla bicicletta

Alfonsa Morini, battezzata Alfonsa Rosa Maria, era la seconda dei dieci tra figlie e figli di Carlo Morini e di Virginia Marchesini, coppia di braccianti analfabeti che lavoravano nelle campagne emiliane. Il padre, all'epoca trentunenne, era originario di San Cesario sul Panaro e lavorava a Castelfranco Emilia da circa tre anni; sua madre, invece, nativa di Riolo (una frazione di Castelfranco Emilia), era di dieci anni più giovane del marito; la prima figlia della coppia, Emma, era nata due anni prima di Alfonsina e un anno prima del loro matrimonio.

Nonostante l'indigenza della famiglia Morini e l'ambiente insalubre, a causa di malattie quali tifo, tubercolosi e pellagra, la famiglia si prestò ad allevare anche bambini e bambine  abbandonati provenienti dagli orfanotrofi del vicinato, ricevendo per tale servizio un utile sussidio economico. Dopo la nascita del terzo figlio della coppia, nel 1895, la famiglia Morini riconsegnò i bambini in affido alla loro istituzione di provenienza e si trasferì a Castenaso, nei pressi di Bologna, dove i successivi sette tra figlie e figli videro la luce.

La prima bicicletta entrò in casa nel 1901 (secondo altre fonti nel 1897) per iniziativa del padre Carlo Morini, che acquistò dal medico del paese un mezzo al limite della rottamazione, ma ancora funzionante; sua figlia Alfonsina imparò a pedalare su tale veicolo; la scoperta della bicicletta fu una vera e propria passione e, prima di aver compiuto 14 anni, la giovane aveva già trovato il modo di partecipare a diverse gare di nascosto dalla madre e dal padre, ai quali mentiva dicendo di recarsi alla Messa domenicale. Secondo alcune fonti, alla sua prima gara disputata a Reggio Emilia, vinse un maiale vivo.

Sua madre, scoperto il fatto, le disse che per continuare a correre avrebbe dovuto sposarsi e andare via di casa.
A ventiquattro anni, il 26 ottobre 1915 sposò a Milano Luigi Strada, meccanico e cesellatore, che si rivelò il suo primo sostenitore e manager. Come regalo di nozze chiese e ottenne una bicicletta da corsa.

Le prime gare
Nel 1907, sedicenne, andò a Torino, città nella quale il ciclismo si era radicato (qui era stata fondata l'Unione velocipedistica italiana) e dove le donne su due ruote non erano motivo di particolare scandalo. Nell'ex capitale del Regno cominciò a gareggiare, battendo anche la famosa Giuseppina Carignano e guadagnandosi il titolo di «miglior ciclista italiana». Ancora a Torino conobbe Carlo Messori, emiliano anch'egli, il quale convinse Alfonsina ad accompagnarlo al Grand Prix di Pietroburgo 1909, in Russia; nell'occasione la stessa Morini ricevette una medaglia dallo zar Nicola II. Quando rimase vedova, Messori divenne il suo secondo marito.

Nel 1911, a Moncalieri, stabilì il record mondiale di velocità femminile, raggiungendo la velocità di 37,192 chilometri orari, superando quello stabilito otto anni prima dalla francese Louise Roger.

Nel 1912 la notò Fabio Orlandini, corrispondente della Gazzetta dello Sport da Parigi, che la raccomandò ad alcuni impresari francesi affinché la mettessero sotto contratto per le gare su pista nella capitale. Così, nei due anni seguenti, l'italiana ottenne numerosi successi correndo nel Vélodrome Buffalo, nel Vélodrome d'Hiver e al Parco dei Principi, vedendo incrementare notevolmente la propria popolarità.

Il Giro di Lombardia
Nel 1917, in piena Grande Guerra, Alfonsina si presentò alla redazione della Gazzetta, il quotidiano organizzatore, per chiedere di iscriversi al Giro di Lombardia. Nessun regolamento glielo impediva ― essendo tra l'altro tesserata come dilettante di seconda categoria ― e così Armando Cougnet, patron delle corse, accettò l'iscrizione; era la prima volta che l'emiliana partecipava a una corsa su strada sfidando atleti di sesso maschile. Prese dunque il via il 4 novembre 1917 a Milano insieme agli altri 43 ciclisti in gara, tra cui Gaetano Belloni, Philippe Thys, Costante Girardengo, più volte complimentatosi con lei, ed Henri Pélissier. L'arrivo era sempre a Milano, al parco Trotter, dopo che la corsa aveva toccato Varese, Como, Lecco e Monza nel corso dei suoi 204 chilometri; a imporsi fu il belga Thys davanti a Pélissier; Belloni giunse sesto, Girardengo decimo; Alfonsina Morini fu l'ultima tra coloro che avevano completato il tragitto, a un'ora e mezza dal vincitore ed insieme ad altri due ciclisti, Sigbaldi e Augé. Dopo di lei, una ventina di corridori non terminarono la corsa.

La presenza di Alfonsina Morini Strada in tale gara fu considerata una bizzarria che suscitò commenti pungenti ma, nonostante ciò, la ciclista si iscrisse all'edizione 1918 della Milano-Modena, dovendo tuttavia ritirarsi quasi subito a causa di una caduta; a novembre dello stesso anno si riscrisse al Lombardia: di quarantanove iscritti solo trentasei si presentarono ai nastri di partenza; durante la corsa vi furono quattordici abbandoni; la vittoria fu appannaggio di Belloni, mentre Alfonsina giunse ventunesima a 23 minuti, superando allo sprint il comasco Carlo Colombo, relegato così all'ultimo posto tra coloro che avevano terminato la gara. L'obiettivo della «regina della pedivella», questo uno dei suoi soprannomi, era divenuto quello di partecipare al Giro d'Italia.

Il Giro d'Italia 1924

Nel 1924 il marito Luigi venne ricoverato al manicomio di San Colombano al Lambro, da cui non uscirà più fino alla morte dopo venti anni di malattia; dovendo mantenere la famiglia e non essendo sufficiente la paga di 6 lire al giorno guadagnate con il lavoro da sarta, Alfonsina decise di iscriversi alla più importante gara ciclistica nazionale.

Dopo aver preso parte ai due Giri di Lombardia, nel 1924, tra mille polemiche, Emilio Colombo e Armando Cougnet, rispettivamente direttore e amministratore della Gazzetta dello Sport, le permisero di iscriversi al Giro d'Italia di quell'anno. Fu quella probabilmente una scelta di puro carattere promozionale: per partecipare le squadre più prestigiose avevano infatti chiesto delle ricompense in denaro, e al secco no degli organizzatori avevano deciso di disertare la corsa. Mancavano così campioni come Girardengo, Brunero, Bottecchia; gli atleti dovevano peraltro iscriversi a titolo individuale e la corsa rischiava di passare inosservata. Relativamente alla presenza di Alfonsina Morini Strada molti erano tuttavia i contrari in seno allo stesso gruppo di organizzatori: si temeva infatti che il Giro potesse risultare una vera e propria "pagliacciata".

E così, nei giorni precedenti al via il suo nome non apparve nell'elenco dei partecipanti. A tre giorni dalla partenza, però, il suo nome comparve sulla Gazzetta dello Sport come "Alfonsina Strada di Milano"; non si sa se la "a" mancante fosse dovuta a un errore o a una precisa volontà, fatto sta però che un altro quotidiano, il Resto del Carlino di Bologna, andò a riportare il nome "Alfonsino Strada". Solo alla partenza gli organizzatori chiarirono che il partecipante era Alfonsina Morini Strada, e la stessa Gazzetta si astenne da articoli particolarmente vistosi. In breve la notizia si diffuse in tutta Italia, creando curiosità, sospetto, approvazione e scherno.

Il tracciato del Giro 1924 attraversava la penisola per 3.613 chilometri; 12 erano le tappe, intervallate da 11 giorni di riposo, 108 gli iscritti, solo novanta dei quali al via. Alfonsina partì da Milano con il numero 72 cucito su una divisa nera. Per Alfonsina Morini Strada era molto difficoltoso reggere il passo dei colleghi maschi, ma ogni volta riuscì a tagliare il traguardo di tappa, la maggior parte delle volte con alcune ore di ritardo, ma sempre accolta da fiori, donazioni in denaro, bande musicali e striscioni di incoraggiamento; peraltro si fermava sovente a distribuire cartoline autografate ai tifosi.

Nella prima tappa, da Milano a Genova (300,3 Km), Alfonsina giunge con 2 ore e 28 minuti di ritardo, suscitando curiosità, meraviglia e anche ammirazione anche da parte del pubblico femminile. Arrivò 56º al traguardo di Firenze della seconda tappa (307,9 km), con oltre 2 ore di ritardo dal vincitore, ma con l'ovazione degli spettatori del velodromo cittadino, che le offrirono un mazzo di rose rosse.

Nella terza tappa (Firenze-Roma di 284,4 km) tagliò il traguardo due ore e mezza dopo il vincitore, ma fu di nuovo accolta in trionfo: le regalarono un paio di orecchini e una nuova divisa da ciclista. Un ufficiale a cavallo, inviato da re Vittorio Emanuele III, le consegnò un mazzo di rose e una busta contenente 5.000 lire. Nella tappa successiva (Roma-Napoli) arrivò 56º con 2 ore e 21 minuti di ritardo, portata in trionfo con striscioni che inneggiavano alla "Regina del Giro". Alla fine della tappa Potenza-Taranto di 265 km (47º con 3 ore di ritardo), Alfonsina Strada era penultima in classifica davanti a Fumagalli. Giunse ultima per la prima volta nella tappa Taranto-Foggia, ma nel frattempo erano state avviate raccolte di fondi in suo favore. Alfonsina riuscì a chiudere, dopo 15 ore, anche la durissima tappa Foggia-L'Aquila, al termine della quale Emilio Colombo le consegnò una busta con 500 lire ricevute dai lettori della Gazzetta della Sport; tale somma venne subito spedita da Alfonsina, tramite vaglia telegrafico, per pagare le rette del manicomio in cui era ricoverato il marito e del collegio che ospitava la nipote.

Giunse fuori tempo massimo (quattro ore dopo il vincitore) durante l'ottava tappa L'Aquila-Perugia: inizialmente, alcuni membri della giuria (tra cui lo stesso Colombo) non vollero estrometterla dalla corsa, considerando anche il tanto tempo da lei perso per forature e cadute, in una delle quali ruppe il manubrio, che venne riparato con un manico di scopa e dello spago. Ma in seguito si optò per una linea dura: Alfonsina Morini Strada fu esclusa dalla classifica del Giro, una decisione probabilmente influenzata dal clima che si respirava all'epoca, quando la parità tra uomo e donna era ben lontana dall'essere raggiunta, e mal si tollerava una donna che non solo sfidava apertamente gli uomini, ma riusciva addirittura a batterne alcuni. Si decise comunque per una situazione di compromesso, già adottata il giorno precedente con i ciclisti Aperlo e Cividini: Alfonsina poteva prendere parte a tutte le restanti tappe, ma i suoi tempi non sarebbero stati conteggiati ai fini della classifica. Ormai fuori della corsa ufficiale, Alfonsina continuò ugualmente verso la successiva tappa di Bologna, con condizioni meteorologiche proibitive: sprovvista persino di impermeabile e cappello (dopo l'ennesima caduta rovinosa, dovette indossare dei bragoni da contadino) riuscì ad arrivare nella città emiliana, accolta dalla folla in tripudio. La lunghissima tappa Bologna-Fiume (415 km) impegnò Alfonsina sui pedali per ben 21 ore consecutive, e alla fine anche i giornalisti più irriverenti dovettero riconoscere la tenacia ed il coraggio della ciclista emiliana.

Dei novanta ciclisti partiti da Milano all'inizio del Giro, solo in trenta completarono la corsa, e così, fra essi, figurò Alfonsina Morini Strada.

Il maschilismo imperante le impedì di partecipare al Giro negli anni successivi, ma la ciclista emiliana si tolse lo stesso delle soddisfazioni: vinse ben 36 corse contro colleghi maschi e conquistò la stima di numerosi campioni del ciclismo, tra cui Costante Girardengo.

Fine della carriera

Dopo l'edizione del 1924, gli organizzatori del Giro d'Italia negarono l'iscrizione ad Alfonsina Strada, la quale tuttavia percorse ugualmente le strade della più famosa gara a tappe italiana, conquistandosi amicizia, stima ed ammirazione di famosi colleghi ciclisti come Cougnet, Giardini, Emilio Colombo, Cattaneo, Lattuarda, Girardengo, oltre che dei giornalisti. Sfruttando la propria fama, partecipò a diversi varietà sia in Italia sia all'estero, esibendo le proprie abilità anche nei circhi, pedalando sui rulli. Si recò in tournée anche in Spagna, Francia e Lussemburgo.

Ingaggiata dal club Montmartre Sportif all'età di 43 anni, partecipò il 16 settembre 1934 al primo campionato del mondo femminile (non ufficiale), disputato al parco Josaphat di Schaarbeek (Bruxelles) e vinto dalla belga Elvire De Bruyn, davanti a De Brock e all'olandese De Bree. Alla fine dei 40 giri su un circuito di 2.500 metri, Alfonsina chiuse al quindicesimo posto.

Nel 1937 riuscì a battere a Parigi la campionessa francese Robin. Nel 1938 conquistò a Longchamp il record dell'ora femminile non ufficiale con 35,28 km.

Rimasta vedova, si risposò a Milano il 9 dicembre 1950 con Carlo Messori, ex ciclista sessantanovenne con qualche successo prima della Grande guerra, con cui aprì un negozio di biciclette con annessa officina. Il marito si propose di scriverne la biografia, ma morì nel 1957, senza riuscire a completare l'opera. Alfonsina, non sentendosela di gestire da sola il negozio di biciclette aperto insieme al secondo marito, lo chiuse.

Il 13 settembre 1959, dopo aver assistito alla gara classica d'autunno delle Tre Valli Varesine, morì d'infarto all'età di 68 anni dopo essere rientrata a Milano, mentre tentava di riavviare la sua moto Guzzi 500.

Nella cultura di massa

Ispirandosi alle gesta di Alfonsina Strada, negli anni 1950 Giovanni D'Avanzi e Marcello Marchesi composero la canzone Bellezze in bicicletta, interpretata da Silvana Pampanini nell'omonimo film, e poi dal Trio Lescano e Mina.

Nella raccolta di racconti di Gianni Celati, intitolata Narratori delle pianure (Feltrinelli, 1985), il racconto Storia della corridora e del suo innamorato è ispirato alla sua figura.

Nel 2004 è stato pubblicato il libro scritto da Paolo Facchinetti Gli anni ruggenti di Alfonsina Strada - Il romanzo dell'unica donna che ha corso il Giro d'Italia assieme agli uomini (Edicicloeditore). Al libro è ispirata la sceneggiatura cinematografica affidata alla scrittura di Agostino Ferrente e Andrea Satta, voce solista del gruppo Têtes de Bois, che il 20 aprile 2010 hanno pubblicato il concept album Goodbike (Ala Bianca Records), tutto dedicato al tema del ciclismo: tra le canzoni, quella che ha avuto più successo è stata Alfonsina e la bici. Ne è stato tratto un videoclip interpretato dall'astrofisica Margherita Hack e diretto da Agostino Ferrente.

Al Museo del paracarro di Pergine Valsugana (nella Valle dei Mocheni, a circa 20 km da Trento) c'è un grosso paracarro rosa dedicato a lei.

Nel 2010 ha debuttato lo spettacolo teatrale dal titolo Finisce per A. Soliloquio tra Alfonsina Strada, unica donna al Giro d'Italia del 1924, e Gesù (nella raccolta Anima e carne, Edizioni Fernandel) scritto da Eugenio Sideri, interpretato da Patrizia Bollini, con la regia di Gabriele Tesauri. Lo spettacolo è stato rappresentato in numerose città italiane e anche all'estero (a Londra, in occasione delle Olimpiadi 2012 e all'Istituto Italiano di Cultura di Bruxelles). Nel 2014, in occasione dei 90 anni dal Giro di Alfonsina, lo spettacolo è stato rappresentato a Collecchio e Lugo, tappe del 97º Giro d'Italia.

Il 23 aprile 2016 è stata inaugurata la nuova palestra comunale di via Murri ad Alfonsine (provincia di Ravenna), dedicata ad Alfonsina Strada.

Nel 2017 Stefano Massini ha scritto Un quaderno rosa racconto basato sulla storia di Alfonsina Strada.

A Milano, l'11 luglio 2017 è stata dedicata ad Alfonsina Strada una via in zona Lorenteggio, vicino al confine con il comune di Corsico.

A Ripa, frazione di Perugia, il 18 Maggio 2021, giorno di riposo del 104º Giro d'Italia che il giorno dopo sarebbe ripartito da Perugia, è stata intitolata una via ad Alfonsina e una a Coppi.

Anche a Cervia (provincia di Ravenna) una pista ciclabile che attraversa la celebre pineta è stata dedicata ad Alfonsina Strada.

Nell'agosto del 2021 debutta "Perdifiato - l'incredibile vita di Alfonsina Strada", scritto e interpretato dell'attore e drammaturgo Michele Vargiu e diretto dalla regista Laura Garau. Lo spettacolo, dedicato alla vita della ciclista, è attualmente in tournée nazionale.

Piazzamenti

Grandi Giri
Giro d'Italia
1924: fuori tempo massimo (8ª tappa)

Classiche monumento
Giro di Lombardia
1917: 29º
1918: 21º

Note

Bibliografia

Voci correlate
Giro d'Italia 1924

Altri progetti

Collegamenti esterni

Alfonsina Strada


An Pseudosphegesthes bergeri in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Sláma hadton 1982. An Pseudosphegesthes bergeri in nahilalakip ha genus nga Pseudosphegesthes, ngan familia nga Cerambycidae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseudosphegesthes

Pseudosphegesthes bergeri


An Compsibidion amantei in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Martins hadton 1960. An Compsibidion amantei in nahilalakip ha genus nga Compsibidion, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Compsibidion

Compsibidion amantei


An Myrtis fanny in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni René-Primevère Lesson hadton 1838. An Myrtis fanny in nahilalakip ha genus nga Myrtis, ngan familia nga Trochilidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 M. f. fanny
 M. f. megalura

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Myrtis

Myrtis fanny


Kaliwatan sa insekto ang Baeoalitriozus boxi. Una ning gihulagway ni Jennifer L. Hollis ni adtong 1984. Ang Baeoalitriozus boxi sakop sa kahenera nga Baeoalitriozus, ug kabanay nga Triozidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Ghana
 Kamerun

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Ghana
Insekto sa Kamerun
Baeoalitriozus

Baeoalitriozus boxi


An Endotrichella margaritifera in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni George Francis Hampson hadton 1919. An Endotrichella margaritifera in nahilalakip ha genus nga Endotrichella, ngan familia nga Crambidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Endotrichella

Endotrichella margaritifera


An Paramimistena longicollis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni J. Linsley Gressitt ngan Yves Rondon hadton 1970. An Paramimistena longicollis in nahilalakip ha genus nga Paramimistena, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Laos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paramimistena

Paramimistena longicollis


Predsjednik Srbije jest šef države Republike Srbije. Trenutni predsjednik je Aleksandar Vučić koji obnaša dužnost predsjednika od 31. maja 2017. godine.

Dužnosti i kompetencije
Uglavnom ceremonijalan položaj, dužnosti i nadležnosti predsjednika kako je utvrđeno u poglavlju 5, članu 112 Ustava:

Zastupa Srbiju u zemlji i inostranstvu,
Proglašava zakone po njegovoj/njenoj uredbi, u skladu s Ustavom,
Predlaže pojedinca za mjesto premijera parlamentu,
Predlaže nosioce funkcija u Narodnoj skupštini, u skladu sa Ustavom
Imenuje i razrješava, prema njegovom/njenom ukazu, ambasadore Srbije, na prijedlog Vlade,
Prima akreditive i opozive akreditive stranih diplomatskih predstavnika,
Dodijeluje amnestije i počasti,
Upravlja ostalim poslovima predviđenim Ustavom.
U skladu sa Zakonom, predsjednik Republike zapovijeda Vojskom i postavlja, unapređuje i razrješava oficire Vojske Srbije.

Spisak predsjednika (2006–danas)

Reference

Politika Srbije
Srbija

Predsjednik Srbije