Freedesktop.org (fd.o) là một dự án làm việc trên các cơ sở khả năng tương tác và chia sẻ công nghệ cho các phần mềm môi trường desktop miễn phí cho hệ thống X Window (X11) trên Linux và các hệ điều hành tương tự Unix. Nó được thành lập bởi Havoc Pennington từ Red Hat vào tháng 3 năm 2000. Các máy chủ của dự án được lưu trữ bởi Portland State University, do đó được tài trợ bởi HP, Intel và Google.

Dự án tập trung vào người sử dụng. Có rất nhiều framework phát triển cho X, và điều này là không thay đổi. Dự án tìm cách bảo đảm rằng những khác biệt trong khuôn khổ phát triển không sử dụng có thể nhìn thấy.

Những dự án sử dụng rộng rãi phần mềm miễn phí X cho desktop như GNOME, KDE và Xfce đang cộng tác với dự án freedesktop.org. Năm 2006, dự án phát hành Portland 1.0 (xdg-utils), một tập hợp các giao diện chung cho các môi trường desktop.

freedesktop.org trước đây được biết như là X Desktop Group, và từ viết tắt "XDG" vẫn còn phổ biến trong công việc của họ.

Theo một bài viết vào tháng 10 năm 2018 được xuất bản bởi Phoronix, freedesktop.org sẽ chính thức gia nhập X.Org Foundation.

Các dự án đang lưu trữ

freedesktop.org cung cấp lưu trữ cho một số dự án có liên quan. Chúng bao gồm:

 X.Org Server: thi hành các tham chiếu chính thức của X11. Phiên bản hiện tại là một phân nhánh của XFree86 trước khi nó được thay đổi giấy phép thứ 2.
 D-Bus, một bus thông báo giống như DCOP của KDE hoặc Bonobo của GNOME
 Drag-and-drop: X kéo-thả vẫn không làm việc một cách nhất quán.
 HAL (Hardware Abstraction Layer) là một lớp điều hành qua hệ thống nhất quán, nó đã bị phản đối và thay thế bởi udev.
 Fontconfig là một thư viện cho phát hiện phông chữ, tên thay thế, etc.
 Xft, phông chữ chống-biệt bằng cách sử dụng thư viện FreeType, chứ không phải là lõi phông của X cũ.
 Cairo, một thư viện đồ họa véc tơ với hỗ trợ qua thiết bị đầu ra.
 Direct Rendering Infrastructure, hay DRI, là một giao diện được sử dụng trong hệ thống X Window để cho phép các ứng dụng người dùng truy cập vào phần cứng video mà không yêu cầu dữ liệu được thông qua thông qua các X Server.
Geoclue, một dịch vụ thông tin địa lý.
 GStreamer là platform đa phương tiện.
Glamor, Trình điều khiển chung đồ họa 2D cho máy chủ X,nó hỗ trợ nhiều loại chipset đồ họa có hỗ trợ OpenGL/EGL/GBM APIs
Mesa 3D, một triển khai OpenGL.
 XCB, một sự thay thế Xlib.
 GTK-Qt, một công cụ GTK+ 2 sử dụng Qt để vẽ các vật dụng, cung cấp cùng một giao diện ứng dụng KDE và GTK+2.
 Poppler, một thư viện hiển thị PDF.
Wayland, một máy chủ hiển thị nhẹ mà có ý định cung cấp kinh nghiệm giao diện hoàn hảo cho các desktop Linux.
libinput, một thư viện để xử lý các thiết bị đầu vào trong bộ tổng hợp Wayland và để cung cấp trình điều khiển đầu vào X.Org chung. Nó cung cấp khả năng phát hiện thiết bị, xử lý thiết bị, xử lý sự kiện và trừu tượng hóa thiết bị đầu vào để giảm thiểu số lượng bộ tổng hợp mã đầu vào tùy chỉnh cần cung cấp bộ chức năng chung mà người dùng mong đợi

Ngoài ra, Avahi (một triển khai Zeroconf miễn phí) bắt đầu như là một dự án fd.o nhưng đã di chuyển đến nơi khác.

Mục tiêu tuyên bố

Mục đích của dự án không phải là để làm luật tiêu chuẩn chính thức. Thay vào đó, nó nhằm mục đích để nắm bắt các vấn đề khả năng tương tác nhiều trước đó trong quá trình này.

 Thu thập các chi tiết kỹ thuật hiện có, tiêu chuẩn và các văn bản liên quan đến khả năng tương tác desktop X và làm cho chúng có sẵn trong một vị trí trung tâm;
 Thúc đẩy phát triển các chi tiết kỹ thuật và tiêu chuẩn mới được chia sẻ giữa nhiều desktop X;
 Tích hợp các tiêu chuẩn desktop cụ thể vào các tiêu chuẩn nỗ lực rộng lớn hơn, chẳng hạn như Linux Standard Base và ICCCM;
 Làm việc về việc thực hiện các tiêu chuẩn trong X desktop cụ thể;
 Phục vụ như là một diễn đàn trung lập để chia sẻ ý tưởng về công nghệ desktop X;
 Thực hiện công nghệ hơn nữa khả năng tương tác desktop X với các desktop X miễn phí nói chung;
 Thúc đẩy X desktop và X desktop chuẩn cho các tác giả ứng dụng, cả thương mại và tình nguyện viên;
 Giao tiếp với các nhà phát triển hạt nhân hệ điều hành miễn phí, hệ thống X Window, các bản phân phối OS miễn phí, và như vậy để giải quyết các vấn đề liên quan đến desktop;
 Cung cấp kho lưu trữ nguồn (git và CVS), web hosting, Bugzilla, mailing lists và các nguồn lực khác cho các dự án phần mềm miễn phí làm việc hướng tới các mục tiêu trên.

Xem thêm
 GNOME
 KDE
 GTK+
 Qt

Chú thích ngoài

Notes
The Big freedesktop.org Interview (Rayiner Hashem & Eugenia Loli-Queru, OSNews, ngày 24 tháng 11 năm 2003)

Liên kết ngoài
Project home page (wiki-based)

Hệ thống X Window

Tổ chức phần mềm tự do và nguồn mở
Website phần mềm tự do

Freedesktop.org


An Paradisaea rudolphi in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Otto Finsch hadton 1885. An Paradisaea rudolphi in nahilalakip ha genus nga Paradisaea, ngan familia nga Paradisaeidae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paradisaea

Paradisaea rudolphi


Ringo Kid (ang. Stagecoach) – amerykański western filmowy z 1966 roku. Kolorowy remake filmu Dyliżans Johna Forda z 1939 roku, opartego na opowiadaniu Ernesta Haycoxa Dyliżans do Lordsburga.

Obsada
 Ann-Margret – Dallas
 Red Buttons – pan Peacock
 Michael Connors – Hatfield
 Alex Cord – Ringo Kid
 Bing Crosby – Josiah Boone
 Bob Cummings – Henry Gatewood
 Van Heflin – Curley Wilcox
 Slim Pickens – Buck, woźnica
 Stefanie Powers – pani Lucy Mallory
 Keenan Wynn – Luke Plummer
 Brad Weston – Matt Plummer
 Joseph Hoover – porucznik Blanchard
 John Gabriel – kapitan Jim Mallory
i inni.

Fabuła
Film rozpoczyna się w momencie, kiedy grupka bohaterów wyrusza w podróż dyliżansem z małego miasteczka Tonto w Arizonie do Lordsburga w Nowym Meksyku. Jeszcze przed wyruszeniem pasażerowie dowiadują się, że z rezerwatu zbiegł słynny przywódca Apaczów, Geronimo, który zmobilizował swoich ziomków i grasuje w okolicy. W każdej chwili spodziewać się można jego ataku. Nie zrażeni tą wiadomością bohaterowie decydują się jechać. Wśród podróżnych znajduje się Lucy Mallory, żona oficera, spodziewająca się dziecka, która jedzie do fortu, położonego na drodze do Lordsburga, gdzie ma spotkać się ze swoim mężem. Drugim pasażerem jest stateczny bankier Gatewood, a trzecim sprzedawca napojów alkoholowych, pan Peacock. Oprócz tego w dyliżansie jedzie też lekarz, doktor Boone, który dawno stracił prawo do wykonywania zawodu z powodu alkoholizmu. Kolejnym pasażerem jest Hatfield, zawodowy szuler. Tym samym dyliżansem podróżuje też panna Dallas, dziewczyna lekkich obyczajów, wyrzucona z miasteczka przez zgorszonych jej profesją mieszkańców. Szeryf Wilcox zasiada na koźle, obok woźnicy. Udaje się w podróż, gdyż sądzi, że uda mu się ująć zbiegłego z więzienia Ringo Kida, który poprzysiągł zemstę nad mordercami swego ojca i brata, braćmi Plummerami. Przewidywania stróża prawa sprawdzają się: rzeczywiście na drodze jadącego dyliżansu pojawia się Ringo Kid we własnej osobie.

W miarę upływu akcji, fabuła filmu stawia bohaterów w sytuacjach, które zmuszają ich do nieustannego dokonywania wyboru. W toku dramatycznych zdarzeń obnażają się prawdziwe charaktery jadących osób. Szuler ginie z godnością wielkiego pana, bandyta okazuje się rycerski, dziewczyna lekkich obyczajów zaś zasługuje swym postępowaniem na większy szacunek niż małomiasteczkowe bigotki. Notoryczny pijaczyna odrodzi się, pomagając przy porodzie, szacowny bankier okaże się zaś defraudantem pokaźnej sumy pieniędzy i łotrem bez skrupułów. Szeryf ostatecznie przymknie oczy na poczynania Ringo Kida, pozwoli mu rozprawić się z Plummerami i odjechać wraz z Dallas, zamiast sprowadzać go z powrotem do więzienia.

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykańskie filmy z gatunku western
Amerykańskie filmy drogi
Amerykańskie filmy z 1966 roku
Amerykańskie remaki filmów
Amerykańskie adaptacje filmowe

Ringo Kid


Belmont is a Canadian brand of cigarettes, currently owned and manufactured by Philip Morris International (PMI) in most parts of the world.

History
Belmont cigarettes were introduced by Benson & Hedges (Canada) Ltd. in the early 1960s, and featured a charcoal filter tip. The company became Rothmans Benson & Hedges Ltd. in 1986.

The brand was renamed Belmont Milds in 1975, and remained so until 2007, when such terms on tobacco packaging were discontinued. An extra light version (known as Belmont Silver) was introduced around that time. In 2009, a slim version of Belmonts were introduced, called Belmont Edge. It was also produced in the United States briefly in the 1960s by Philip Morris USA.

In 1990, before the implementation of the Tobacco Advertising Prohibition Act, Philip Morris Australia launched a new brand, Belmont. Reports on the brand's launch were faxed directly to British American Tobacco (UK and Exports) and to Biggott, the Venezuela-based manufacturer of Belmont cigarettes, the main smuggled brand. As well, Belmonts were spotted in several stores in Serbia in June 2009, with all English packaging.

Production and markets
Belmont is also produced in Guatemala (by "Tabacalera Nacional"), Panama (by "Tabacalera Istmena"), Honduras (by "Hondurena"), Nicaragua, and Costa Rica (where it was introduced by "Republic Tobacco" in 1982). It was also introduced in Finland by Amer-Tupakka circa 1975. In Finland, the cigarettes were manufactured by Philip Morris up to 2004 under an exclusive license from Amer tobacco Ltd., until the company gave up its tobacco business and began to concentrate on sports equipment under the name of Amer Sports.

IBelmont is sold in the following countries: Canada, Honduras, Guatemala, Costa Rica, Dominican Republic, Brazil, Chile, Colombia, Venezuela, Ecuador, Paraguay, Finland, Spain, Egypt, South Africa, and Israel.

See also
Tobacco smoking

References

Philip Morris brands

Belmont (cigarette)


Dybhavsminedrift er udvinding af mineraler på havbunden. Miner på havet sættes typisk op omkring områder med store mængder polymetalliske noduler eller hydrotermiske væld ved 1400-3700 meter under havets overflade. Vældene skaber massive sulfidaflejringer, som indeholder værdifulde metaller såsom sølv, guld, kobber, mangan, kobolt og zink. Aflejringerne hentes op enten ved hjælp af hydrauliske pumper eller spandsystemer, som tager malmen op til overfladen og forarbejder den der.

Som det er tilfældet med al minedrift, er der spørgsmål omkring hvilken betydning det har på naturmiljøet omkring sig, i dette tilfælde havmiljøet. Naturbeskyttelsesgrupper såsom Greenpeace har argumenteret for et forbud mod minedrift på havbunden af størstedelen af Jordens have på grund af risikoen for at beskadige økosystemerne på det dybe hav, og forurening med tungmetaller.

Henvisninger

Minedrift
Maritim teknik

Dybhavsminedrift


"Joseph" Joachim Raff (født 27. maj 1822 i Lachen, Schweiz - død 24. juni 1882 i Frankfurt am Main, Tyskland) var en schweizisk/tysk komponist, lærer og pianist.

Raff var oprindeligt uddannet skolelærer, og underviste som sådan, men komponerede musik ved siden af dette. Han var selvlært, men fik med sine kompositioner Felix Mendelssohns opmærksomhed. Han slog sig ned i Tyskland, og blev Franz Liszt´s ven og assistent, og blev ligeledes venner med Hans von Bülow. Han har skrevet 12 symfonier, 18 orkesterværker, 19 kammermusikværker, 4 operaer, 9 koncerter, 4 suiter etc. Han underviste i komposition på Musikkonservatoriet i Franfurt am Main. Raff var i sin tid anererkendt som en både vigtig musiker og komponist. Hans sidste symfoni (nr. 11), blev færdiggjort af komponisten Max Erdmannsdörfer i 1883.

Udvalgte værker

 Stor Symfoni (i E-mol)  (1855) (tabt) - for orkester
 Symfoni nr. 1 (i D-dur) "Til fædrelandet" (1859-1861) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (i C-dur) (1866) - for orkester
 Symfoni nr. 3 (i F-dur) "I skoven" (1869) - for orkester
 Symfoni nr. 4 (i G-mol) (1871) - for orkester
 Symfoni nr. 5 (i E-dur) "Lenore" (1872) - for orkester
 Symfoni nr. 6 (i D-mol) "Levede - stræbte, led - anfægtede, døde - kurtiserede" (1873) - for orkester
 Symfoni nr. 7 (i H-dur) "I Alperne" (1875) - for orkester
 Symfoni nr. 8 (i A-dur) "Forårs lyde" (1876) - for orkester
 Symfoni nr. 9 (i E-mol) "Om sommeren" (1878) - for orkester
 Symfoni nr. 10 (i F-mol) "Ved efterårstid" (1879) - for orkester
 Symfoni nr. 11 (i A-mol) "Vinteren" (1876) - for orkester
 Sinfonietta (i F-dur) (1873) - for blæsere
 Klaverkoncert (1873) - for klaver og orkester
 2 Violinkoncerter (1870-1877) - for violin og orkester
 2 Cellokoncerter (1874-1876) - for cello og orkester
 4 Suiter (1863-1877) - for orkester

Eksterne henvisninger
 om Joachim Raff på www.musicweb-international.com

Komponister fra Schweiz
Komponister fra Tyskland
Pianister fra Tyskland
Lærere fra Tyskland

Joachim Raff


Hestieia de Alexandria ou somente Hestieia () foi uma estudiosa que escreveu um tratado sobre a Ilíada de Homero, que discutiu a questão se a Guerra de Troia foi travada perto da cidade, então chamada Ílio, e que foi citado por Demétrio de Escépsis. Nenhum de seus trabalhos foram preservados.

Escritoras da Grécia Antiga
Pesquisadores de Homero

Hestieia


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Broughtonia domogledi. Una ning gihulagway ni Brunner von Wattenwyl ni adtong 1882. Ang Broughtonia domogledi sakop sa kahenera nga Broughtonia, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 YUG-SE
 Unggriya
 Rumanya
 Bulgaria

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Broughtonia (Tettigoniidae)
Insekto sa Bulgariya
Insekto sa Romaniya
Insekto sa Ungariya

Broughtonia domogledi


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Nocarodes humerosus. Una ning gihulagway ni Mistshenko ni adtong 1951. Ang Nocarodes humerosus sakop sa kahenera nga Nocarodes, ug kabanay nga Pamphagidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Iran

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Iran
Nocarodes

Nocarodes humerosus


Pasir Tumboh is a state constituency in Kelantan, Malaysia, that has been represented in the Kelantan State Legislative Assembly.

The state constituency was first contested in 1995 and is mandated to return a single Assemblyman to the Kelantan State Legislative Assembly under the first-past-the-post voting system.

Demographics

History

Polling Districts
According to the Gazette issued on 30 March 2018, the Pasir Tumboh constituency has a total of 12 polling districts.

Representation History

Election results

References

Kelantan state constituencies

Pasir Tumboh


Kaliwatan sa muragkarpa ang Oxynoemacheilus evreni. Una ning gihulagway ni Erk'akan, Nalbant ug Özeren ni adtong 2007. Ang Oxynoemacheilus evreni sakop sa kahenera nga Oxynoemacheilus, ug kabanay nga Nemacheilidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Muragkarpa
Muragkarpa sa Asya
Oxynoemacheilus (Nemacheilidae)

Oxynoemacheilus evreni


An Rhysium spilotum in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Martins ngan Maria Helena M. Galileo hadton 2007. An Rhysium spilotum in nahilalakip ha genus nga Rhysium, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhysium

Rhysium spilotum


IR er det danske black metal-band ORMs andet album. Albummet blev udgivet den 30. august 2019.

Albummet er indspillet i henholdsvis Black Tornado Studios og Full Moon Studios.

Teksten på albummet er inspireret af et selvmord i guitaristen Simon Andersens familie.

Spor

Referencer

Album fra 2019

IR (album)


The White Dove er en amerikansk stumfilm fra 1920 af Henry King.

Medvirkende
 H.B. Warner som Sylvester Lanyon
 James O. Barrows som Matthew Lanyon
 Claire Adams som Ella De Fries
 Herbert Greenwood som Ebenezer Usher
 Donald MacDonald som Roderick Usher
 Virginia Lee Corbin som Dorothy Lanyon
 Ruth Renick som Constance Lanyon

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1920
Dramafilm fra USA

The White Dove (film fra 1920)


South Park (SP) er ein amerikonsk kult sjónvarpsteknirøð. South Park, sum snýr seg um fýra smádreingir í býnum av sama navni í Colorado, hevur skapt stóra øsing líka síðani røðin byrjaði í 1997. Men, sum so ofta er støðan við øsandi tilfari, hevur hetta skapt ein stóran skara av kult fjepparum. Teir báðir menninir handan South Park, Matt Stone og Trey Parker eru kendir fyri at arbeiða við ymisku pørtunum heilt til freistina soleiðis, at teir fáa tikið nýggjastu samfelagsmenningina við.

Tey fyrstu fimm árini, varð Kenny, ein av høvuðspersónunum, dripin á mangar ymsar groteskar hættir – og altíð við útsøgnini "Oh my God, they killed Kenny!" í kjalarvørrinum. Men so aftan á fimm ár, máttu Trey Parker og Matt Stone gera ein nýggjan persón, tí teir høvdu ikki fleiri hugskot til, hvussu Kenny skuldi doyggja. Teir manglaðu kreativa inspiratión.

Hóast hyggjararnir verða noyddir at síggja tríggjar lýsingar í hvørjum parti, so man tað óivað koma væl við, at søgan um lívið hjá teimum fýra dreingjunum nú verður tøk á netinum – fullkomiliga ókeypis og lógligt. Tað er almenna heimasíðan hjá South Park røðini, ið hevur gjørt partarnar tøkar fyri øll at heinta. Heimasíðan er www.southparkstudios.com.

South Park hevur gjørt gjøldur úr jødum, katolikkum, mormonum, gudloysingum og nógvum, nógvum øðrum.

Aldursmark

Kanada - 18 ár
Nýsæland - 16 ár
Pólland - 18 ár
Skandinavia - 15 ár
Stóra Bretland - 15 ár
Týskland - 16 ár
Ungarn - 18 ár
USA - 18 ár

Slóðir úteftir

 South Park Studios
 South Park á Comedy Central
 South Park á Internet Movie Database

Sjónvarpsrøðir úr USA

South Park


Il castello di Wakayama (和歌山城, Wakayama-jō), si trova a Wakayama, nella prefettura di Wakayama, Giappone, allo sbocco del fiume Kii.

Storia
Originariamente chiamato Ōta, casa del Saiga Ikki, fu conquistato da Toyotomi Hideyoshi nel 1585, durante l'assedio di Negoroji; molti monaci provenienti da Negoroji trovarono rifugio ad Ōta, che fu presto distrutto da un'alluvione.
Hideyoshi ordinò la costruzione di alcune dighe su tre lati del castello, incanalando l'acqua piovana e impedendo al fiume di rovinare il castello.
Non appena la fame entrò in Ōta, i samurai, i monaci e i paesani al suo interno si arresero, ma cinquanta monaci guerrieri condussero una carica finale contro l'armata di Hideyoshi, suicidandosi onorevolmente.

Ōta fu ricostruito come un tempio per la branca Shinshu del buddhismo giapponese, separandolo dal suo passato di casa di monaci guerrieri. Il castello Wakayama fu quindi costruito nello stesso luogo, sotto la supervisione del fratello di Hideyoshi, Toyotomi Hidenaga, con la partecipazione di Tōdō Takatora. Asano Yoshinaga arrivò nel 1600 per prestarvi servizio come signore feudale, sotto Tokugawa Ieyasu. Il castello fu in seguito attaccato, nel 1615, da forze fedeli a Toyotomi Hideyori, che stavano cercando di porre fine all'assedio di Osaka.

Nell'estate del 1615, parte della guarnigione di Osaka lasciò la città, attaccando di sorpresa molti elementi delle forze di Tokugawa. Shigemasa Awawa, Ban Naoyuki e Okabe Noritsuna condussero parte della guarnigione all'attacco del castello di Wakayama, a quel tempo controllato da Asano Nagaakira. Avevano con loro 3.000 uomini, ma la guarnigione del castello era composta da 5.000 uomini. Gli uomini di Asano lasciarono il castello per incontrare le forze d'Occidente (Toyotomi) in quella che poi divenne la battaglia di Kashii. Awawa e Naoyuki furono uccisi mentre Okabe fu obbligato a ripiegare verso Osaka.

L'aspetto corrente del castello è il risultato delle ristrutturazioni fatte da Tokugawa Yorinobu, decimo figlio di Tokugawa Ieyasu, nei primi anni del diciassettesimo secolo.

Alla fine del periodo Edo, nel 1867, la struttura feudale crollò, ed il castello di Wakayama fu aperto al pubblico per la prima volta.

Il castello fu distrutto da bombardamenti alleati durante la seconda guerra mondiale, ma fu ricostruito nel 1958 ed è aperto al pubblico come simbolo della città e luogo di interesse storico.

Voci correlate
 Assedio di Ōta

Altri progetti

Collegamenti esterni

Architetture di Wakayama
Wakayama

Castello di Wakayama


Le rovine di Resafa (), conosciuta anche come Sergiopoli, sorgono nel deserto siriano, a soli 35 km a sud dell'Eufrate, dove confluivano le vie carovaniere che portavano verso Dura Europos a sud-est e verso Aleppo ad ovest. Da Palmira e proveniente da Bosra, la famosa strada lastricata costruita da Diocleziano si dirigeva verso l'Eufratesia con stazione in questa città. Grandi traffici giungevano sotto le sue mura, e Resafa fungeva anche da centro di controllo, fornendo protezione al commercio minacciato dalle tribù locali. Per indicare la città si possono trovare anche il nome Rasappa (nell'antica lingua siriaca); più tardi Rhisapha; nella Vulgata troviamo Reseph (2Re 19,2; Isaia 37,12).

Storia

Origini
Si era supposto che la città fosse stata costruita prima del IX secolo a.C. e presto dominata dagli Assiri, la cui presenza sarebbe testimoniata da alcuni elenchi che nominano governatori di tale nazionalità nella regione tra l'839 e il 737 a.C. In questi elenchi Resafa sarebbe la capitale della provincia di Laqe; dalle menzioni bibliche ( e ) si apprende che la strada del deserto dall'Eufrate a Palmira esisteva già e passava per una città nota come Reseph. Tuttavia non abbiamo testimonianze archeologiche a supporto di un insediamento così precoce.

Dominazione romana
Fonti sicure per la città le abbiamo soltanto per il periodo tardoantico: la Notita Dignitatum testimonia che Diocleziano (284-305 d.C.), fortificò, con uno squadrone di cavalieri autoctoni, gli equites promoti indigenae, il castrum di Resafa che divenne un importante avamposto militare oltre che un centro economico. Poco più tardi la città sarebbe divenuta meta di pellegrinaggio per i cristiani, perché vi aveva subito il martirio il soldato Sergio: secondo la Vita SS. Sergii et Bacchi, i due erano soldati, primicerius e secondocerius presso il palazzo di Massimino Daia, cui fu assegnata la parte orientale dell'Impero e che morì nel 313. I due furono accusati davanti all'imperatore di essere cristiani e, poiché rifiutarono di abiurare, furono torturati e uccisi: Bacco morì di fatica presso il castrum di Barbalisso, mentre Sergio fu decapitato e sepolto a Resafa. Nonostante la scarsa attendibilità storica di tali notizie, si sviluppò subito il culto del martire, che ebbe il suo centro proprio nella città di Resafa. La ricchezza della città era dovuta al commercio della lana e ai ricchi donativi per il santuario del santo.

Poco dopo il 431 Giovanni di Antiochia ordinò il primo vescovo di Resafa, Mariano o Mariniano. Successivamente la città divenne sede di un metropolita, nominato dall'imperatore Anastasio I. Lo stesso imperatore nel 491 la rinominò ufficialmente Sergiopoli.

Nel 524 il vescovo Sergio, cui sono attribuiti importanti interventi nella chiesa principale della città, fu inviato da Giustiniano come ambasciatore presso al-Mundhir, il capo della dinastia semi-indipendente dei Ghassanidi.

Nel VI secolo si rinnovò la minaccia persiana. Giustiniano potenziò la linea difensiva che includeva la città di Zenobia (Halabiya), Sergiopoli (Rusafa) e l'insediamento fortificato di Qasr ibn Wardan. Tuttavia, nonostante la pace stipulata con Giustiniano, nel 540 il sovrano sasanide Cosroe I irruppe in Siria. Procopio di Cesarea ci parla del vescovo di Resafa, Candido che, non avendo mantenuto gli accordi presi con i Persiani, fu imprigionato e torturato e nel De aedificiis ancora Procopio ricorda gli edifici fatti costruire da Giustiniano nella città (anche se a volte si tratta di costruzioni di imperatori precedenti).

Dominazione araba
La città fu persa dai romani nel VII secolo: gli arabi, inviati dal califfo ʿUmar, che regnò tra il 634 e il 644, ottennero la vittoria definitiva presso lo Yarmūk nel 636. Durante il periodo della dinastia califfale omayyade la città - chiamata in arabo Ruṣāfa () - fu residenza del califfo Hishām, che governò tra 724 e 743,  e vi furono costruiti un sūq, un mercato coperto e un khān, vale a dire un caravanserraglio.
Con l'avvento della nuova dinastia degli Abbasidi fu creata una nuova fortezza presso la vicina al-Raqqa. Nell'VIII la città subì alcuni danni a causa di un terremoto, ma un piccolo nucleo di abitanti continuò a risiedere a Resafa/Ruṣāfa: le case di pietra mostrano un utilizzo continuo dal VI al XIII secolo. Il medico arabo Ibn Butlān fu ospite in città presso il vescovo nel 1050, mentre il geografo Yāqūt, che vi sostò intorno al 1225, vi vide un convento pieno di bellezze ancora abitato dai monaci. La città era rimasta una meta di pellegrinaggio: vi si recavano i cavalieri che giungevano in Oriente per le crociate, come testimonia il ritrovamento di un recipiente d'argento con lo stemma del nobile francese Raul I di Couzy, che partecipò alla terza crociata. Il recipiente è stato trovato sepolto insieme ad altri piatti d'argento, forse per essere salvato dall'arrivo dei mongoli, che piombarono sulla Siria tra 1259 e 1260. L'arrivo dei mongoli prima e dei turchi poi portò all'abbandono della città che, periodicamente, continuò ad ospitare gruppi di pastori nomadi.

Edifici civili
Si conserva molto bene la cinta muraria, a pianta quadrilatera, con torri circolari agli angoli; il lato che ha subito meno danni è quello nord I lavori di costruzione iniziarono intorno al VI secolo circa, per rimpiazzare la cerchia più antica, forse di mattoni crudi, in previsioni di assalti da parte dei persiani, e in particolare, probabilmente prima del 542, data dell'assedio della città, ricordato da Procopio di Cesarea, da parte di Cosroe I, che però non riuscì ad espugnarla.

La cinta è rimasta per un'altezza di m 10-12, ed è stata costruita con un triplice sistema di difesa: un peribolo con alte torri circolari e torri più grandi agli angoli, circolari o rettangolari, una cortina più bassa (l'antimurale) intervallata da bastioni, ed un fossato. Il peribolo raggiunge i tre piani di altezza, di cui quello intermedio, molto largo, risulta aperto verso l'interno da una serie di grandi arcate.

Ogni parete delle mura conserva una porta di accesso: quelle meglio conservate sono quelle est e nord e quest'ultima presenta anche una ricca ornamentazione, che ci testimonia l'attività delle botteghe locali, con una semplificazione dell'apparato decorativo che ne dimostra l'allontanamento dalle tradizioni metropolitane. Tale ornamentazione è dovuta forse al fatto che proprio la Porta Nord rappresentava il principale accesso alla città: qui giungevano le più importanti vie carovaniere.

La città sorgeva lontano da corsi d'acqua che potessero soddisfare i bisogni della popolazione, così l'approvvigionamento idrico avveniva tramite alcune grandi cisterne posizionate all'esterno delle mura cittadine e, con un sistema di canalizzazioni, filtri e vasche, l'acqua potabile giungeva in città presso altre cisterne, di cui però rimangono pochi resti.

All'interno delle mura sono rimasti resti di costruzioni riconducibili ad epoche e scopi diversi, indicati per comodità con le lettere dell'alfabeto.
 Ledificio G, di probabile epoca araba, potrebbe essere stato un edificio termale;
 l'''edificio K è invece una cisterna di età bizantina;
 ledificio L risale all'epoca bizantina ed è formato da due absidi collegate da una serie di arcate, di uso non definito;
 l'''edificio P è costituito da un cortile rettangolare con sezioni rettangolari nelle pareti nord e sud. Le fondazioni sono del periodo romano, ma le volte in mattoni risalgono ad un'epoca più tarda; la sua utilizzazione più probabile è quella di deposito di merci.
 l'edificio F che fu considerato anche una Basilica e indicato con il nome di Basilica C, databile intorno al V-VI secolo, di cui rimangono la navata centrale, che termina con un'abside sormontato da una semicupola, ed un ambiente quadrangolare, che affianca l'abside.

L'edificio civile più interessante si trova però appena fuori dalle mura della città: inizialmente fu scambiato per una chiesa, mentre grazie ad un'iscrizione si è riusciti a capire che si trattava di una Sala delle udienze, utilizzata dal re ghassanide al-Mundhir. La pianta è a croce greca iscritta in un quadrato. Pilastri cruciformi piuttosto tozzi e archi dividono l'interno in nove campate: quella centrale, più grande, doveva avere una copertura piramidale, in legno, le quattro campate sugli assi maggiori sono di forma rettangolare e presentano una copertura a botte in blocchi di pietra, mentre le quattro piccole campate d'angolo presentano cupole a vela. Un'esedra semicircolare, in asse con l'ingresso, dove prendeva posto il pubblico ufficiale o l'amministratore, è affiancata da due vani rettangolari.

Edifici religiosi
La città presenta numerosi edifici religiosi, edificati grazie alla diffusione del culto per il martire Sergio, che la tradizione voleva sepolto a Resafa. Non si sa esattamente quale edificio abbia ospitato le reliquie di questo martire, che viene festeggiato il 7 ottobre ed è diventato il santo nazionale siriaco.

Basilica A

Al complesso di rovine più ampio della città e che comprende resti di epoca sia bizantina che araba, appartiene la Basilica A, nota anche come basilica di San Sergio dalla presenza, sui capitelli della navata centrale, del nome di questo vescovo. Il ritrovamento dell'iscrizione con dedica alla Santa Croce aveva fatto in un primo momento ritenere che la chiesa avesse questa denominazione; anche se adesso si è molto più cauti e si ritiene che la dedica possa riferirsi anche ad un annesso e non a tutta la basilica. L'edificio ha subito molti rimaneggiamenti nel corso del tempo; per semplificare si può parlare di tre fasi, di cui solo le prime due sono di committenza cristiana; l'ultima infatti consiste principalmente in addizioni arabe. Il primitivo impianto prevedeva un edificio a tre navate con abside a ferro di cavallo, che accoglieva l'altare e il synthronon o seggio vescovile, fiancheggiata da due vani laterali di forma quadrata collegati ai piani superiori. La navata centrale è divisa in tre spazi mediante arcate su pilastri. Nel mezzo della navata centrale trova posto il bema, con pianta tripartita in vestibolo, podio ed emiciclo, tutti e tre lastricati. La chiesa fu forse edificata nel primo VI secolo, mentre alla fine a fine VI datano le prime trasformazioni, che consistettero in una nuova pavimentazione e in lavori alla copertura. Nella seconda metà del VII secolo furono modificate le arcate con l'inserimento degli archi (forse per motivi di stabilità) e il bema fu rimaneggiato - forse con l'inserimento di un ciborio. Nell'XI secolo furono compiuti ulteriori lavori di consolidamento, inserendo dei contrafforti. Poco è rimasto della decorazione della basilica ma, dai resti ritrovati durante le varie campagne di scavo, possiamo credere che la chiesa fosse ricoperta di marmi e decorata con mosaici pavimentali e parietali. La decorazione scultorea è in rimasta in minima parte: si tratta per lo più dei capitelli e delle modanature e profilature delle cornici marcapiano e degli architravi. L'unico affresco rimasto si trova in un annesso a due piani a sud-est della basilica, ma è piuttosto rovinato; rappresenta una croce gemmata tra girali acantiformi. Un lacerto di pavimento marmoreo si trova in un annesso vicino, e rappresenta varie specie animali con una connotazione simbolica piuttosto generica (cervi, pavoni) in un habitat paradisiaco, il che ha fatto pensare ad una connotazione battesimale per questo edificio. L'ultima fase consiste nell'inserimento della moschea all'interno del cortile settentrionale. La basilica cristiana e la moschea coesistettero pacificamente fino a quando la città, nel XIII secolo, non fu abbandonata. Un interessante ritrovamento effettuato sempre in quest'area mostra come il culto di Sergio attirasse nella città ancora dei pellegrini: 5 recipienti liturgici in argento niellato e dorato, databili al XIII secolo, erano stati sotterrati in una buca e avvolti in pezze di lino, forse a causa dell'invasione dei Mongoli.

Tetraconco
A 10 metri a sud della Porta Nord, la principale porta di accesso alla città, sorge l'edificio conosciuto anche come Martyrion. La chiesa è a pianta rettangolare, con lo spazio interno diviso in tre navate da pilastri, mentre il muro occidentale e i due longitudinali nel mezzo si curvano verso l'esterno a formare delle esedre, dando vita ad una struttura triconca. Per quanto riguarda la navata centrale, lo spazio da coprire era molto vasto e quindi si può ipotizzare che fosse coronata da un tetto piramidale o piatto. La navata centrale termina con un'abside nel muro est, ornato con un cornicione che chiude la cupola. Questo tipo di edificio in genere aveva connotazione martiriale, tuttavia edifici a pianta triconca erano usati in Siria anche come semplici chiese episcopali. La datazione dell'edificio oscilla tra la fine del V e gli inizi del VI secolo, quindi tra il regno di Anastasio I e quello di Giustiniano I. La presenza di un synthronon e di un presunto battistero ha fatto sì che l'edificio fosse ritenuto la cattedrale del VI secolo.

Basilica B
Della Basilica B resta pochissimo, l'angolo meridionale dell'abside e due ambienti a sud-est. Sappiamo che l'edificio fu costruito su una serie di costruzioni preesistenti, le più antiche databili al I secolo d.C.; oltre a queste, sono stati individuati resti di un edificio databile al V secolo. Gli scavi hanno riportato alla luce un edificio a tre navate, separate da una fila di dieci colonne. Probabilmente l'edificio era preceduto da un portico lungo la parete sud. La zona absidale è quella più articolata, con una serie di annessi dei quali sicuramente due erano destinati al culto martiriale. Sono state trovate tracce di graffiti inneggianti il martire Leonzio. Materiali provenienti da questa chiesa sono stati trovati riutilizzati in altri edifici della città; in particolare un'epigrafe - rinvenuta nella moschea - che parla di un rifacimento a partire dalle fondazioni di questo edificio databile al 518. I resti di IV secolo potrebbero quindi essere pertinenti al primo martyrion di Sergio.

Note

Bibliografia
 C. Bertelli, s.v. «Rhesapha», in Enciclopedia dell'Arte Antica, Roma 1965, pp. 666-669.
 H. W. Beyer, Der Syrische Kirchenbau, Berlino 1925.
 Clifford Edmund Bosworth, C.-P. Haase e Manuela Marín, s.v. «al-Ruṣāfa», in The Encyclopaedia of Islam.
 G. Brands, Martyrion und Bishofskirche, Atti del XII congresso Internazionale di Archeologia Cristiana, Città del Vaticano 1995, pp. 590-597.
 G. Clemente, Guida alla Storia Romana, Milano 1977.
 P. Collart, F. Gabrieli, F. Negri Arnoldi, s.v. «Siria», in Enciclopedia Universale dell'Arte, Roma -Venezia 1964, pp. 545-568.
 E. Concina, Le arti di Bisanzio, Milano, Mondadori, 2002.
 H. Crosby Butler, Early Churches in Syria. Fourth to seventh centuries, Princeton University 1929.
 E. Cruikshank Dood, s.v. «Siria e Libano», Enciclopedia dell'Arte Medievale, Roma 1999, pp. 704-712.
 H. Delehaye, Les origines du culte des Martyrs, Parigi 1933.
 F. De' Maffei, Le fortificazioni sul limes orientale ai tempi di Giustiniano, in CARB, Ravenna 1985, pp. 109-148.
 F. De' Maffei, Edifici di Giustiniano nell'ambito dell'Impero, Spoleto 1988.
 R. Devreesse, Le patriarcat d'Antioche depuis la paix de l'église jusqu'à la conquête arabe,Paris 1945.
 A. Di Berardino, B. Bagatti, s.v. «Siria» in DPAC vol. II, Casale Monferrato 1983-1988, pp. 3225-3232.
 M. Di Branco, Speciale Siria: le città carovaniere, in Medioevo 8, 2003, pp. 95-121.
 A. Ducellier, Cristiani d'Oriente e Islam nel Medioevo, Roma-Bari, Laterza, 2001.
 E. K. Fowden, The Barbarian Plain: St. Sergius between Rome and Iran, Berkeley, 1999.
 W. Karnapp, Die Stadtmauer von Resafa in Syrien Berlin 1976.
 J. Kollwitz, Die Grabungen in Resafa, Berlin 1959.
 J. Lassner, The topography of Baghdad in the early Middle Ages, Detroit, 1970, pp. 64-65.
 J. Lassus, Sanctuaires Chrétiens de Syrie,Paris 1947.
 J. Lassus, s.v. «Syrie», in DACL, vol. XV, Paris 1953, cc. 1885-1942.
 Guy Le Strange, Baghdad during the Abbasid caliphate, Oxford, 1900, pp. 187-198.
 C. Mango, Architettura Bizantina, Milano, Electa, 1977.
 D. Mazzoleni, F. Bisconti, "I martiri cristiani", in Archeo Dossier 87, (1992).
 U. Monneret de Villard, Le chiese della Mesopotamia, Roma, 1940.
 A. Musil,Palmyrena, New York 1928.
 G. Ostrogorsky, Storia dell'impero bizantino, Torino, Einaudi, 1993.
 Michael Rostovtzeff, Città carovaniere, Laterza, Bari, 1971.
 J. Sauvaget, "Les Ghassanides et Sergiopolis"', in Byzantion, Revue Internationale des études Byzantines XIV, Bruxelles 1939, pp. 115-130.
 G. Tchalenko, Villages antiques de la Syrie du Nord,  Paris 1953-58.
 G. Tchalenko, Églises Syriennes à Bema, Paris 1990
 T. Ulbert, Resafa II, Mainz 1986.
 T. Ulbert, The silver treasures of Resafa-Sergiopolis, Near East in antiquity; German contribution to archaeology of Jordan, Palestine, Syria Lebanon and Egypt, I,  1990, pp. 105-110.
 T. Ulbert, s.v. «Resafa», The Oxford Encyclopaedia of Archaeology in the Near East, Vol. IV, New York, 1997.
 E. Zanini, "L'Oriente dell'impero d'Oriente", in Archeo 6,(2001), pp. 78-97.
A. Di Bennardo, Pietre Orientate. La luce nelle chiese di Siria e Sicilia (V-XI sec.), ed. Meltemi, Roma, 2005

Voci correlate
 Aleppo
 Baalbek
 Damasco
 Sidone
 Tarso (Asia Minore)
 Tiro (città)
 Palmira

Altri progetti

Siti archeologici del Governatorato di al-Raqqa
Città romane in Siria
Città bizantine
Siti archeologici islamici

Rusafa (Siria)


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Superacla alsiosus. Una ning gihulagway ni Otte, D. ni adtong 2006. Ang Superacla alsiosus sakop sa kahenera nga Superacla, ug kabanay nga Phalangopsidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Costa Rica

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Superacla
Insekto sa Kostarika

Superacla alsiosus


Supravaginski dio cerviksa (poznat i kao  maternični dio grlića maternice )  je odvojen ispred  mjehura vlaknastim tkivom (parametrij), koje se proteže i na njegove bočne strane i bočno između slojeva širokih ligamenata.

Arterije maternice dosežu rubove grlića maternice u ovom vlaknastom tkivu, dok s obje strane uretera teče prema dolje i naprijed prema njemu na udaljenosti od oko 2 cm iz grlića maternice.

Prema stražnjem dijelu, supravaginskii grlić maternice prekriven je peritoneumom, koji se produžava dolje do stražnjeg vaginalnog zida, kada se odražava na rektumu, formirajući [rekto-maternična vrećica|rekto-materničnu vrećicu]].

Ovaj dio je u vezi  sa rektumom, odakle ga može odvojiti zavojnica tankog crijeva.

Reference

Vanjski linkovi

Ženski reproduktivni sistem

Supravaginski dio grlića materice


An Chlorurus perspicillatus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Franz Steindachner hadton 1879. An Chlorurus perspicillatus in nahilalakip ha genus nga Chlorurus, ngan familia nga Scaridae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Chlorurus

Chlorurus perspicillatus


Experimentum Mundi. Frage, Kategorien des Herausbringens, Praxis é o último livro do filósofo e escritor Ernst Bloch, escrito entre 1972 e 1974, em Tübingen, e publicado pouco antes da morte do autor em 1977. Ensaísta por definição, Ernst Bloch rompe com seu estilo e tenta, pela primeira vez sistematizar a sua doutrina das categorias de sua Ontologia do Ainda-Não Ser.

Referências
 Ernst Bloch: Experimentum Mundi. Frage, Kategorien des Herausbringens, Praxis, Frankfurt am Main, Suhrkamp Verlag: 1975 ISBN 3-518-07400-8
 Ernst Bloch : Experimentum mundi. Question, catégories de l'élaboration, praxis, Paris, Payot, 1981. ISBN 2228523003

Livros de 1977
Livros de  Ernst Bloch
Obras de filosofia

Experimentum Mundi


An Corydoras paucerna in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Knaack hadton 2004. An Corydoras paucerna in nahilalakip ha genus nga Corydoras, ngan familia nga Callichthyidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Corydoras

Corydoras paucerna


Bluff - Storia di truffe e di imbroglioni è un film del 1976 diretto da Sergio Corbucci.

Trama
Francia, anni venti. Volendosi vendicare del suo ex amante Philip Bang, che l'aveva derubata prima di essere incarcerato, la losca biscazziera Belle Duke ne organizza la fuga. Così Bang, con un astuto espediente, riesce a farsi imbarcare nel treno che porta ai campi di lavoro forzato della Caienna e durante il tragitto tenta di fuggire dal tetto. Al suo posto, però, evade l'italiano Felice Brianza detto Felix, che riesce a scappare dal tetto proprio tramite le catene avvolte attorno alle braccia di Bang. Saltato dal treno, inoltre, Felix viene scambiato per Philip Bang dagli uomini di Belle Duke che gli forniscono vestiti puliti e lo portano nello yacht-bisca della donna per l'incontro. Scoperto l'inganno, Belle Duke costringe Felix, pena la vita, a tornare in carcere e recuperare Bang. Felix, accettato l'incarico, si sostituisce al cappellano del carcere e riesce a far evadere Bang, il quale, venuto a sapere del piano di vendetta della Duke, decide di coinvolgere Felix nell'organizzazione di un grande bluff ai danni della ricca antagonista.

Felix e Bang cominciano ad organizzare piccole truffe e dopo aver raccolto i denari ai danni di un negozio di alta moda, un gioielliere ed una coppia fortunata in una sala da gioco, ottengono finalmente il capitale per mettere a segno il grande bluff con cui sognano di diventare milionari. Attraverso nuovi bluff e trucchi di ogni genere, nonché aiutati dalla bellissima Charlotte (la figlia di Philip Bang), i due riescono a far credere a Belle Duke di aver acquistato un terreno dove, nel sottosuolo, sorge un'antichissima necropoli nibelunga stracolma di preziosissimi tesori e reperti di inestimabile valore. Bang riesce, quindi, a invogliare Duke ad acquistare il terreno in cambio di 100 milioni di franchi. Mentre i due sono intenti a concludere l'affare, Charlotte recupera alcuni preziosissimi diamanti nascosti sulla nave e rivela a Felix che era questo il vero ed unico obiettivo del bluff. Felix, però, non ha intenzione di abbandonare il bluff milionario ed inscena il rapimento della ragazza, convincendo Duke e l'ignaro Bang a farsi consegnare i soldi.

Ricevuto il denaro, Felix si dà alla fuga con un motoscafo ma, inseguito dagli uomini di Duke, finisce in un deposito causando un'enorme esplosione e inscenando la propria morte. In realtà sta bene; recupera il compare, che era all'oscuro del piano, e si riunisce con Charlotte. Felix, Bang e Charlotte fuggono con i soldi a bordo di un aeroplano sotto gli occhi dell'infuriata Belle Duke. Nel finale, mentre Felix, Bang e Charlotte esultano per la riuscita della truffa, il sacco pieno di denaro, vola via dall'aereo; in realtà, Felix ha legato ad un cordino, banconota per banconota, tutto il bottino, potendo così, fuggire in tutta sicurezza.

Riconoscimenti
1976 - David di Donatello per il miglior attore protagonista per Adriano Celentano.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Film commedia
Film diretti da Sergio Corbucci
Film ambientati negli anni 1920
Film ambientati in Francia


Genomska strukturna varijacija je varijacija u strukturi hromosoma nekog organizma. Sastoji se od mnogo tipova varijacija u genomu jedne vrste, i obično uključuje mikroskopske i submikroskopski tipove, kao što su delecije, duplikacije, varijante broja kopija, umetanja, inverzije i translokacije. Prvobitno, varijacija strukture utiče na dužinu sekvence od oko 1kb do 3Mb, koja je veća od SNP-ova i manja od hromosomskih abnormalnosti (iako se definicije preklapaju). Međutim, operativni raspon strukturalnih varijanti se proširio na događaje > 50bp. Definicija strukturne varijacije ne podrazumijeva ništa o učestalosti ili fenotipskim efektima. Mnoge strukturne varijante su povezane sa genetičkim bolestima, ali mnoge nisu. Nedavna istraživanja o SV pokazuju da je SV teže otkriti nego SNP. Otprilike 13% ljudskog genoma je definirano kao strukturna varijanta u normalnoj populaciji, a postoji najmanje 240 gena koji postoje kao homozigot ni delecijski polimorfizami u ljudskim populacijama, što sugerira ove geni su neophodni za ljude. Dokazi koji se brzo gomilaju ukazuju na to da strukturne varijacije mogu sadržavati milione nukleotidne heterogenosti unutar svakog genoma, i vjerovatno će dati važan doprinos ljudskoj raznolikosti i podložnosti bolestima.

Mikroskopska strukturna varijacija
Mikroskopski znači da se može otkriti pomoću optičkog mikroskopa, kao što su aneuploidije, marker hromosomi, grubih preuređivanja i varijacija u veličini hromosoma. Smatra se da je učestalost u ljudskoj populaciji podcijenjena zbog činjenice da neke od njih zapravo nije lahko identificirati. Prema pretpostavljenim informacijama,  ove strukturne abnormalnosti postoje kod 1 /375 živorođenih.

Submikroskopska strukturna varijacija
Submikroskopske strukturne varijante je mnogo teže otkriti zbog njihove male veličine. Prva studija iz 2004. koja je koristila DNK mikromreže mogla je otkriti desetke genetičkih lokusa koji su pokazivali varijacije broja kopija, delecije i duplikacije, veće od 100 kilobaza u ljudskom genomu. Međutim, do 2015. studije sekvenciranja čitavog genoma mogle su otkriti oko 5.000 strukturnih varijanti od čak 100 baznih parova koje obuhvataju otprilike 20 megabaza u svakom pojedinačnom genomu. Ove strukturne varijante uključuju delecije, tandemske duplikacije, inverzije, insercijski mobilni element. Stopa mutacija je također mnogo veća od mikroskopskih strukturnih varijanti, procijenjena u dvije studije na 16%, odnosno 20% , a obje su vjerovatno potcijenjene zbog izazova preciznog otkrivanja strukturnih varijanti. Također se pokazalo da stvaranje spontanih strukturnih varijanti značajno povećava vjerovatnoću generiranja daljnjih spontanih jednonukleotidnh varijanti ili indela unutar 100 kilobaza strukturnih varijacijski događaj.

Uobičajene varijacije
Varijacija broja kopija
Hromosomska inverzija
Delecija
Insercija
Duplikacija
Translokacija

Baza podataka o strukturnim varijacijama
Neki od pretraživača genoma i bioinformatičke baze podataka imaju listu strukturnih varijacija u ljudskom genomu sa naglaskom na CNV i mogu ih prikazati na stranici za pregledanje genoma, naprimjer, UCSC Genome Browser. Ispod stranice na kojoj se pregledava dio genoma nalaze se "Common Cell CNVs" i "Structural Var" koji se mogu omogućiti.
Na NCBI-u postoji posebna stranica  za strukturne varijacije. U tom sistemu su prikazane i "unutrašnje" i "vanjske" koordinate; obje nisu stvarne granične tačke, već pretpostavljeni minimalni i maksimalni raspon sekvenci na koje utiče strukturna varijacija. Tipovi su klasifikovani kao insercija, delecija, gubitak, translokacija pojačanje, inverzija, LOH i UPD.

Metodi detekcije

Razvijene su novi metodi za analizu ljudskih genetičkih strukturnih varijacija u visokim rezolucijama. Metodi koji se koriste za testiranje genoma su ili na specifičan ciljani način ili na širok genomski način. Za testove širom genoma, pristupi komparativne hibridizacije genoma zasnovani na nizu donose najbolje skeniranje u cijelom genomu kako bi se pronašle nove varijante broja kopija. Ove tehnike koriste fragmente DNK koji su označeni iz genoma od interesa i koji su hibridizirani, s drugim genomom označenim drugačije, u sekvence uočene kloniranim fragmentima DNK. Ovo otkriva razlike u broju kopija između dva genoma.

Također pogledajte
 Strukturne varijacije u ljudskom genomu

Reference

Vanjski linkovi
 The 1000 Genomes Project

Kongenitalni poremećaji
Hromosomi

Strukturna genomska varijacija


Ang Lab-Sar ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Lab-Sar (lungsod), Balkh,
 Lab-Sar (suba nga anhianhi), Balkh,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Lab-Sar


Šestolisni koprivnik ili samo koprivnik (lat. Meum athamanticum) je gola, visoko aromatična, višegodišnja biljka – jedina vrsta monotipskog roda Meum, porodica Apiaceae.
Uobičajeni nazivi koprivnika u engleskom jezičkom području su baldmoney, spignel, spiknel i meu.

Ova biljka naseljava travnjake, često na krečnjaku, u planinskim oodručjima Zapadne i Srednje Evrope, a raspon areala se proteže prema jugu so Sierra Nevade u Andaluziji, na istok do Bugarske i ostalih dijelova Balkana. Prisutna je i u flori Bosnu i Hercegovine.

Šestolisni koprivnik kultiviran je u Škotskoj, gdje se jestivi korijen upotrebljava kao divlje povrće. Delikatesno, perasto lišće se koristi kao začin i za pripremu širokog spektra domaćih lijekova, koji služe kao diuretik, za kontrolu menstruacije i materničnih tegoba. Njime liječe se i katar, histerija i oboljenja želuca oboljenja.

Miris korijena koprivnika ima mnogo zajedničkog s onima kod dvije ostale jestive / ljekovite Umbellifers: Levisticum officinale i Angelica archangelica, dok aromatični okus ostavlja liči na melilot (koji ima aromu novopokošenog sijena (od kumarina). Ako ga u proljeće pasu krave i ovce, mlojeko i mliječni proizvodi imaju takošer miris koprivnika. Ta pojava može se osjetiti i u većem dijelu Bosne i Hercegovine.

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi
Meum athamanticum

Apiaceae
Jestive biljke

Šestolisni koprivnik


Biografia
È diventata famosa interpretando il ruolo della teenager Mary Cherry nel telefilm Popular (1999-2001). È cresciuta a Los Angeles e ha frequentato la Crossroads School, un liceo basato sulla recitazione. Il suo primo ruolo lo ha avuto dopo aver raggiunto la maggiore età al Sarah Lawrance College.

È stata nel cast di molti film tra cui: The Opposite of Sex - L'esatto contrario del sesso (1998), Giovani, pazzi e svitati (1998), Girl Band (2000), Miss F.B.I. - Infiltrata speciale (2005), Itty Bitty Titty Committee (2007) e Spring Breakdown (2009).

Ha avuto delle parti anche in telefilm come The Jake Effect, Popular e Le cose che amo di te (2003-2006). Ha fatto anche la guest star in Nip/Tuck, CSI - Scena del crimine, Streghe, Dexter, Da un giorno all'altro, Help Me Help You e Melissa & Joey.

Dal 2017 fa parte del cast principale della pluripremiata serie American Horror Story: nella settima stagione, intitolata Cult, interpreta Meadow Wilton; nell'ottava, Apocalypse, interpreta Coco St. Pierre Vanderbilt; nella nona, 1984, interpreta Margaret Booth; nella decima, Double Feature, interpreta due personaggi, nella prima parte Ursula, mentre nella seconda Calico.

Dal 2000 al 2020 è stata sposata con John Bronson col quale ha avuto una figlia.

Filmografia

Cinema
 The Opposite of Sex - L'esatto contrario del sesso (The Opposite of Sex), regia di Don Roos (1998)
 Giovani, pazzi e svitati (Can't Hardly Wait), regia di Harry Elfont e Deborah Kaplan (1998)
 Miss F.B.I. - Infiltrata speciale (Miss Congeniality 2: Armed & Fabulous), regia di John Pasquin (2005)
 Correndo con le forbici in mano (Running with Scissors), regia di Ryan Murphy (2006)
 Itty Bitty Titty Committee, regia di Jamie Babbit (2007)
 Spring Breakdown, regia di Ryan Shiraki (2009)

Televisione
 Girl Band - film TV (2000)
 Popular - serie TV, 43 episodi (1999-2001)
 Da un giorno all'altro (Any Day Now) - serie TV, episodio 4x20 (2002)
 Streghe (Charmed) - serie TV, episodio 4x22 (2002)
 CSI - Scena del crimine (CSI: Crime Scene Investigation) - serie TV, episodio 3x14 (2003)
 Le cose che amo di te (What I Like About You) - serie TV, 66 episodi (2003-2006)
 The Jake Effect - serie TV, 7 episodi (2006)
 Help Me Help You - serie TV, episodio 1x10 (2006)
 Up All Night - film TV (2007)
 Nip/Tuck - serie TV, episodi 1x06-5x06-5x12 (2003-2008)
 Grey's Anatomy - serie TV, episodio 5x09 (2008)
 Trust Me - serie TV, episodio 1x06 (2009)
 10 cose che odio di te (10 Things I Hate About You) - serie TV, 6 episodi (2009-2010)
Dexter - serie TV, episodio 5x11 (2010)
Hot in Cleveland - serie TV, episodio 2x05 (2011)
Outsourced - serie TV, episodio 1x19 (2011)
Better with You - serie TV, episodio 1x17 (2011)
 Melissa & Joey - serie TV, episodio 1x18 (2011)
 Drop Dead Diva - serie TV, episodio 3x09 (2011)
 The New Normal - serie TV, episodio 1x01 (2012)
 Scandal - serie TV, episodi 1x01-1x05-2x02 (2012)
 Vicini del terzo tipo (The Neighbors) - serie TV, episodio 1x03 (2012)
 Whitney - serie TV, episodio 2x09 (2013)
 Major Crimes - serie TV, episodio 2x11 (2013)
 Sean Saves the World - serie TV, episodio 1x10 (2014)
 Modern Family - serie TV, episodio 5x13 (2014)
 2 Broke Girls - serie TV, episodio 5x02 (2015)
 Nicky, Ricky, Dicky & Dawn - serie TV, episodi 2x11-2x12 (2015)
 Nonno all'improvviso (Grandfathered) - serie TV, episodio 1x12 (2016)
 The Soul Man - serie TV, episodio 5x03 (2016)
 Faking It - Più che amiche (Faking It) - serie TV, episodi 3x05-3x10 (2016)
 Dottoressa Peluche (Doc McStuffins) - serie TV, episodio 4x06 (2016)
 Love - serie TV, episodio 2x02 (2017)
 Speechless - serie TV, episodio 1x18 (2017)
 Girlfriends' Guide to Divorce - serie TV, episodio 4x04 (2017)
 The Good Place - serie TV, 3 episodi (2017-2018)
 American Horror Story - serie TV (2017-in corso)
 Black-ish - serie TV, episodio 4x17 (2018)
 The Goldbergs - serie TV, 2 episodi (2019-2020)
Love, Victor - serie TV, 4 episodi (2020-2021)

Doppiatrici italiane
Nelle versioni in italiano delle opere in cui ha recitato, Leslie Grossman è stata doppiata da:
Alessandra Korompay in Le cose che amo di te, Dexter, Modern Family, American Horror Story, Love, Victor
Valentina Mari in Popular
Beatrice Caggiula in Nip/Tuck
Camilla Gallo in Scandal
Antonella Alessandro in The Good Place
Laura Cosenza in Goliath

Collegamenti esterni

Leslie Grossman


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Jivarus americanus. Una ning gihulagway ni Giglio-tos ni adtong 1898. Ang Jivarus americanus sakop sa kahenera nga Jivarus, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Ecuador

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Jivarus
Insekto sa Igwador

Jivarus americanus


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ammopelmatus muwu. Una ning gihulagway ni Rentz, D.C.F. ug Weissman ni adtong 1981. Ang Ammopelmatus muwu sakop sa kahenera nga Ammopelmatus, ug kabanay nga Stenopelmatidae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa madutlan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 California

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa California
Ammopelmatus

Ammopelmatus muwu


En dag med en husmand er en dansk dokumentarfilm.

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark

En dag med en husmand


Jaroslav Alexa (6 July 1949 – 5 August 2008) was a Czech athlete. He competed in the men's high jump at the 1968 Summer Olympics and the 1972 Summer Olympics.

References

External links

1949 births
2008 deaths
Athletes (track and field) at the 1968 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1972 Summer Olympics
Czech male high jumpers
Olympic athletes for Czechoslovakia
Sportspeople from Brno

Jaroslav Alexa


Kaliwatan sa ito ang Malapterurus occidentalis. Una ning gihulagway ni Norris ni adtong 2002. Ang Malapterurus occidentalis sakop sa kahenera nga Malapterurus, ug kabanay nga Malapteruridae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa duolang mibahad.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Aprika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Aprika
Malapterurus

Malapterurus occidentalis


A Woman Scorned er en amerikansk stumfilm fra 1911 af D. W. Griffith.

Medvirkende
 Wilfred Lucas
 Claire McDowell
 Alfred Paget
 Frank Evans
 Adolph Lestina

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1911
Dramafilm fra USA

A Woman Scorned


Kahenera sa mga alasiwsiw ang Phytomastax. Ang Phytomastax sakop sa kabanay nga Eumastacidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Phytomastax

Phytomastax


The 1937 NCAA Wrestling Championships were the 10th NCAA Wrestling Championships to be held. Indiana State Teachers College in Terre Haute, Indiana hosted the tournament at their school gymnasium.

Oklahoma A&M took home the team championship with 31 points and having four individual champions.

Stanley Henson of Oklahoma A&M was named the Outstanding Wrestler.

Team results

Individual finals

References

NCAA Division I Wrestling Championship
Wrestling competitions in the United States
1937 in American sports
1937 in Indiana

1937 NCAA Wrestling Championships


Bolshevism on Trial er en amerikansk stumfilm fra 1919 af Harley Knoles.

Medvirkende

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1919
Dramafilm fra USA

Bolshevism on Trial


An Liobagrus in uska genus han Actinopterygii. An Liobagrus in nahilalakip ha familia nga Amblycipitidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Liobagrus

Liobagrus


Kaliwatan sa isda ang Hexagrammos stelleri. Una ning gihulagway ni Wilhelm Gottlieb von Tilesius von Tilenau ni adtong 1810. Ang Hexagrammos stelleri sakop sa kahenera nga Hexagrammos, ug kabanay nga Hexagrammidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Pasipiko
Isdangtunay sa Rusya
Isdangtunay sa Oregon
Isdangtunay sa Tinípong Bángsà
Hexagrammos

Hexagrammos stelleri


Kaliwatan sa insekto ang Isthmopsocus hylonomus. Una ning gihulagway ni Eertmoed, G. E. ni adtong 1973. Ang Isthmopsocus hylonomus sakop sa kahenera nga Isthmopsocus, ug kabanay nga Dolabellopsocidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Panama

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Panama
Isthmopsocus

Isthmopsocus hylonomus


Kaliwatan sa alibangbang ang Phoenicladocera wintreberti. Una ning gihulagway ni De Lajonquière ni adtong 1972. Ang Phoenicladocera wintreberti sakop sa kahenera nga Phoenicladocera, ug kabanay nga Lasiocampidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Phoenicladocera

Phoenicladocera wintreberti


「イッツ・ホワット・ユー・ヴァリュー」(It's What You Value)とは、1977年6月10日に発売されたジョージ・ハリスン(George Harrison)の楽曲である。

概要

アルバム「33 1/3」からのシングル。

イギリス限定リリース。

収録曲
イッツ・ホワット・ユー・ヴァリュー - (It's What You Value )
僕のために泣かないで  - (Woman Don't You Cry For Me)

ジョージ・ハリスンの楽曲
ジョージ・ハリスンがプロデュースした楽曲
1976年の楽曲
1977年のシングル
つつほわつとゆうありゆ

イッツ・ホワット・ユー・ヴァリュー


O Casa Sports é um clube de futebol com sede em Ziguinchor, Senegal. A equipe compete no Campeonato Senegalês de Futebol.

História
O clube foi fundado em 1960.

Ligações externas
 Perfil na Liga Senegalesa

Clubes de futebol do Senegal
Clubes de futebol fundados em 1960

Casa Sports


1688 (MDCLXXXVIII) var sambært gregorianska kalendaranum eitt skotár, ið byrjaði á einum hósdegi, og sambært julianska kalendaranum eitt skotár, ið byrjaði á einum sunnudegi.

Hendingar

Føðingar

Andlát
30. januar - Harra Klæmint, prestur á Sandi.

1688


An Ardea picata in uska species han Aves nga ginhulagway ni Gould hadton 1845. An Ardea picata in nahilalakip ha genus nga Ardea, ngan familia nga Ardeidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ardea

Ardea picata


Kultura monochroniczna – kategoria kultury określana w kontekście postrzegania czasu. Jest definiowana przy pomocy opozycji do kultury polichronicznej. Pojęcia kultury mono- i polichronicznej stworzył Edward Hall.

Kultura monochroniczna cechuje się zwracaniem uwagi na jedną rzecz naraz, wykonywaniem jednej czynności jednocześnie. Przedstawiciele tej kultury bardzo cenią sobie punktualność. Spóźnienie jest traktowane jako oznaka braku szacunku. Wartością jest przestrzeganie terminów i trzymanie się harmonogramów. Kultura monochroniczna przejawia się też w stosunku do przestrzeni. Charakterystyczne dla tej kultury są zamknięte, oddzielone boksy, gdzie każda osoba ma swoją oddzieloną strefę pracy, i każdy skupia się na swoim zadaniu. Czas postrzega się liniowo. Jest on postrzegany jako niemal namacalny, traktowany jak waluta. Może być "wydany", "zaoszczędzony", "zmarnowany" i "stracony".

Kraje uznawane za kraje kultury monochronicznej to przede wszystkim Stany Zjednoczone, Niemcy, Japonia.

Czas monochroniczny jest tworem rewolucji przemysłowej w Anglii. Życie fabryczne wymagało, aby pracownicy stawili się na określoną godzinę.

W odniesieniu do Europy można zauważyć, że kraje Europy Północnej są przeważnie monochroniczne, jak Niemcy, a im dalej na południe, tym "zegar zaczyna bić wolniej" a "terminy stają się coraz bardziej płynne", aż na południe Włoch, do Sycylii.

Zróżnicowanie mono-polichroniczne ma zastosowanie nie tylko do całych krajów, ale także w ich obrębie. W kraju o kulturze polichronicznej niektóre miasta mogą być bardziej monochroniczne. Też zwykle obszary bardziej uprzemysłowione są tymi o kulturze wyraźniej monochronicznej niż mniej zurbanizowane części kraju.

Możliwe jest, że kultury zaliczane początkowo do mono- czy polichronicznych po jakimś czasie zmienią swój profil i zaczną się kwalifikować do przeciwnej kategorii. Na przykład Japonia czy Singapur. Japonia, zaliczana kiedyś do kultur polichronicznych, dzisiaj ma cechy kultury monochronicznej. Podobnie Singapur - kultura tego kraju kiedyś uznawana za polichroniczną jest obecnie uznawana za kulturę umiarkowanie monochroniczną. Te dwa kraje są dowodem na to, że kultury się zmieniają, aczkolwiek powoli.

Uwzględnienie różnic pomiędzy kulturami mono- i polichronicznymi ma praktyczne zastosowanie w negocjacjach międzynarodowych.

Zobacz też
 czas w antropologii

Przypisy

Bibliografia
 Edward T. Hall, Mildred Reed Hall Understanding cultural differences, 1990
 Edward T. Hall Ukryty wymiar, przeł. Teresa Hołówka, Warszawa 2003
 Richard R. Gesteland Różnice kulturowe a zachowania w biznesie, przeł. Hanna Malarecka-Simbierowicz, Warszawa 2000

Czas
Rodzaje kultur

Kultura monochroniczna


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Brachycrotaphus lloydi. Una ning gihulagway ni Boris Petrovich Uvarov ni adtong 1926. Ang Brachycrotaphus lloydi sakop sa kahenera nga Brachycrotaphus, ug kabanay nga Acrididae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Kamerun
Insekto sa Nigyeriya
Insekto sa Benin
Insekto sa Mali
Brachycrotaphus
Insekto sa Gini

Brachycrotaphus lloydi


Hyundai Amco é uma companhia empreiteira sul coreana, subsidiaria do grupo Hyundai.

História
Foi estabelecida em 2002, em Seul.

Ver também
 Hyundai Motor Company

Empresas da Coreia do Sul

Hyundai Amco


Kaliwatan sa uhipan ang Scutigerella hanseni. Una ning gihulagway ni Bagnall ni adtong 1913. Ang Scutigerella hanseni sakop sa kahenera nga Scutigerella, ug kabanay nga Scutigerellidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Daghagtiil
Scutigerella

Scutigerella hanseni


Comalapa là một khu tự quản thuộc tỉnh Chontales, Nicaragua. Khu tự quản Comalapa có diện tích 644 ki lô mét vuông. Đến thời điểm năm 2005, huyện Comalapa có dân số 11785 người.

Tham khảo

Chontales
Khu tự quản của Nicaragua

Comalapa


Bukid ang Tangkit Pisang sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Lampung, sa kasadpang bahin sa nasod,  km sa kasadpan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Tangkit Pisang, o  ka metros sa ibabaw sa naglibot nga tereyn. Mga  ka kilometro ang gilapdon sa tiilan niini.

Ang yuta palibot sa Tangkit Pisang kasagaran kabungtoran, apan sa diha-diha nga ang mga palibot nga kini mao ang patag. Kinahabogang dapit sa palibot ang Gunung Rendingan,  ka metros ni kahaboga ibabaw sa dagat,  km sa habagatan-sidlakan sa Tangkit Pisang. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Tangkit Pisang medyo hilabihan populasyon.. Sa rehiyon palibot sa Tangkit Pisang, kabukiran talagsaon komon.

Hapit nalukop sa kaumahan ang palibot sa Tangkit Pisang.  Ang klima tropikal nga kasalupan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Oktubre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Hunyo, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Disyembre, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Kabukiran sa Provinsi Lampung
Kabukiran sa Indonesya nga mas taas kay sa 1000 metros ibabaw sa dagat nga lebel

Tangkit Pisang


Centro Olímpico de Treinamento é um complexo de treinamento esportivo localizado dentro do Parque Olímpico do Rio de Janeiro. É administrado pelo Ministério do Esporte e considerado o principal legado esportivo dos Jogos Olímpicos e Paralímpicos de Verão de 2016.

É formado por 5 arenas esportivas próprias, sendo quatro delas capazes de receber competições e público, e uma apenas para treinamento.
 Arena Carioca 1 (capacidade: 16.000 pessoas)
 Arena Carioca 2 (apenas treinamento)
 Estádio Maria Esther Bueno (10.000 pessoas)
 Parque Aquático Maria Lenk (5.000 pessoas)
 Velódromo (5.000 pessoas)
O Centro Olímpico de Tênis, do qual faz parte o Estádio Maria Esther Bueno, conta ainda com 8 quadras auxiliares, sendo uma delas preparada para receber arquibancadas temporárias com capacidade para 3.000 espectadores.

Também faz parte do Centro Olímpico de Treinamento a quadra de aquecimento da Arena Olímpica do Rio.

Referências

Jogos Olímpicos de Verão de 2016
Barra da Tijuca
Parque Olímpico do Rio de Janeiro
Esporte da cidade do Rio de Janeiro
Construções da cidade do Rio de Janeiro

Centro Olímpico de Treinamento


La Liga 1951/52. je bila 21. sezona nogometnog nacionalnog prvenstva Španije. Sezona je počela 9. septembra 1951. a završila 13. aprila 1952. U sezoni je učestvovalo 16 ekipa. Nakon završenog prvenstva Barcelona je peti put u svojoj historiji osvojila prvenstvo sa tri poena više od drugoplasiranog Atlétic Bilbaa. Pretposljednja i posljednja ekipa, Las Palmas i Atlético Tetuán su na kraju sezone ispali iz lige. Također, 13. i 14. ekipa na tabeli je igrala doigravanje za opstanak. Sporting de Gijón i Racing de Santander kao trinaestoplasirana odnosno četrnaestoplasirana ekipa igrali su doigravanje sa prve četiri ekipe druge lige. U tom doigravanju uspjeli su zadržati status prvoligaša. U cjelokupnoj sezoni je ukupno odigrano 240 utakmica te postignuto 987 golova što je iznosilo 4.11 datih golova po utakmici. Najefikasnija ekipa lige je bila Barcelona. Pahiño, nogometaš Real Madrida je bio najbolji strijelac lige sa 28 postignutih golova.

Ekipe i njihove lokacije

Tabela

Lista strijelaca

Reference

Vanjski linkovi
 Zvanična stranica La Lige
 Spain, Final Tables 1949-1959, rsssf.com

Nacionalna nogometna prvenstva 1951/1952.
1951. u nogometu
1952. u nogometu

La Liga 1951/1952.


An Lithariapteryx in uska genus han Lepidoptera. An Lithariapteryx in nahilalakip ha familia nga Heliodinidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Lithariapteryx

Lithariapteryx


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ocnerosthenus verrucosus. Una ning gihulagway ni Brunner von Wattenwyl ni adtong 1882. Ang Ocnerosthenus verrucosus sakop sa kahenera nga Ocnerosthenus, ug kabanay nga Pamphagidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Siria

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ocnerosthenus
Insekto sa Sirya

Ocnerosthenus verrucosus


Kaliwatan sa isda ang Astyanax biotae. Una ning gihulagway ni Castro ug Richard P. Vari ni adtong 2004. Ang Astyanax biotae sakop sa kahenera nga Astyanax, ug kabanay nga Characidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Brasil

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Brasil
Astyanax

Astyanax biotae


Maltiska stavraðið er bygt á latínska stavraðið við nøkrum eyka bókstavum við teknum. Tað verður nýtt til at skriva maltiska málið.

Tað hevur 30 bókstavir:

Leggið til merkis, at stavraðið ikki hevur Y.

Sí eisini
 Stavrað bygd á tað latínska

Malta
Stavrað bygd á tað latínska

Maltiska stavraðið


A guerra búlgaro-sérvia de 839–842 foi travada entre o Canato Búlgaro e o Principado da Sérvia. Foi o primeiro conflito  das guerras búlgaro-sérvias. Foi causada por uma invasão do cã   à Sérvia, mas o exército búlgaro foi derrotado pelo príncipe Blastímero .

Prelúdio

Segundo Sobre a Administração Imperial, sérvios e búlgaros viveram pacificamente como vizinhos até a invasão búlgara de 839 (nos últimos anos do imperador Teófilo). Não se sabe o que causou a guerra, pois Porfirogênito não responde isso; pode ser resultado das relações sérvio-búlgaras, ou seja, a conquista búlgara do sudeste, ou a rivalidade bizantino-búlgara, na qual a Sérvia esteve ao lado dos bizantinos como aliada imperial. Não é improvável que o imperador tomou parte disso; como estava em guerra com os árabes, pode ter incitado os sérvios a repelir os búlgaros da Macedônia Ocidental, ajudando ambos. Segundo J. B. Bury, a aliança explicaria a ação búlgara. Vasil Zlatarski supõe que o imperador ofereceu aos persas completa independência em retorno.

Guerra

Segundo Porfirogênito, os búlgaros quiseram continuar sua conquista dos territórios eslavo e forçar a subjugação sérvia. O cã   lançou uma invasão em território sérvio em 839, que causou uma guerra que durou três anos, na qual os sérvios foram vitoriosos. O exército búlgaro foi pesadamente derrotado e perdeu muitos homens. Presiano não teve ganhos territoriais e foi repelido pelo exército de Blastímero. Os sérvios ficaram em suas florestas e desfiladeiros de difícil acesso, e sabiam como lutar em colinas. A guerra acabou com a morte de Teófilo em 842, liberando Blastímero de suas obrigações com o Império Bizantino.

Segundo Tibor Živković, talvez o ataque búlgaro veio após a invasão falha do vale do Estruma e Nesto em 846: o cã pode ter reunido seu exército e machado à Sérvia, e Blastímero pode ter participado nas guerras bizantino-búlgaras, o que significaria que Presiano respondeu ao envolvimento sérvio direto. A derrota dos búlgaros, que tornaram-se um dos grandes poderes dos Bálcãs no  mostrou que a Sérvia era um Estado organizado, completamente capaz de defender suas fronteiras; um quadro organizacional militar e administrativo muito elevado para apresentar essa resistência efetiva.

Rescaldo

Logo após 846, com o fiz de uma paz de 30 anos estabelecida pelo Tratado de 815 entre bizantinos e búlgaros, Presiano e seu primeiro ministro Isbul invadiu as regiões do Estruma e Nesto, e a imperatriz-regente Teodora  respondeu atacando a Trácia búlgara. Uma breve paz foi concluída, então Presiano invadiu a Macedônia e depois boa parte do país, inclusive a cidade de Filipos, foi incorporada à Bulgária. Os búlgaros também impuseram seu controle sobre a região do Morava, a zona fronteiriça entre a Sérvia e o Canato Búlgaro.

Bibliografia

Guerra búlgaro-sérvia de 839–842

Guerra búlgaro-sérvia de 839–842


An Monocentris in uska genus han Actinopterygii. An Monocentris in nahilalakip ha familia nga Monocentridae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Monocentris

Monocentris


The Isaac Leuty House is a private home located at 7955 School Street in Port Hope, Michigan. It was listed on the National Register of Historic Places in 1987.

History
Isaac Leuty was born in 1812 in Whitley Bay, England, and emigrated to America in 1832. He settled in Lexington, Michigan in the 1840s. He became partners in a general store, and in 1845 joined with Darius Cole to establish a nearby sawmill. They sold the mill in 1852, and Leuty moved back to Lexington. At some time between the late 1850s and early 1870s he moved to Port Hope. His daughter married W.R. Stafford, an early pioneer and wealthy businessman in the area. Leuty served as a bookkeeper in Stafford's general store. In 1874, Stafford deeded the land that this house stands on to Leuty. It is likely that the house was built at about the same time.

Description
The Leuty House is an L-shaped, frame, two-story, Gothic Revival structure. Gothic details include the continuous undulating bargeboard under the house's eaves and pointed-arch headed windows in the front gables. The remaining windows have square heads with heavy molded caps supported by pairs of brackets. Similar paired-bracket cornices are placed over the hooded front entrance, the small front porch, and the several slant-sided bay windows.

References

National Register of Historic Places in Huron County, Michigan
Gothic Revival architecture in Michigan
Houses completed in 1874

Isaac Leuty House


Setumaa (setski: Setomaa; ; ) historijska je regija smještena jugozapadno i zapadno od Pskovskog jezera, tradicionalno naseljena ugro-finskim Setima. U prevodu sa setskog dijalekta ime oblasti ima značenje "setska zemlja".

Oblast je administrativno podijeljena na zapadni dio koji se nalazi na teritoriji Estonije i obuhvata istočne dijelove okruga Põlvamaa i Võrumaa, dok se istočni dio oblasti nalazi na području Pskovskog rejona Rusije (Pečorski rejon). Historijskim i kulturnim centrom oblasti smatra se grad Pečori.

Nakon raspada Sovjetskog Saveza 1991. historijska Setumaa podijeljena je na dva dijela, a zvanične vlasti u Estoniji istočne dijelove oblasti koji se danas nalaze u sastavu Rusije smatraju područjem pod privremenom okupacijom.

Također pogledajte
 Seti
 Pečorski rejon
 Pečori

Vanjski linkovi
 Deklaracija s IV Setoskog Kongresa
 Seti Pečorskog rejona
 Turistički portal Estonije: Setoma
 Reissar, Leo. 1996. Setumaa läbi sajandite: Petserimaa. Tallinn: Kupar. 1996. .

Estonija

Setumaa


Banka na Obali, nekadašnja Filijala austrougarske banke, nalazi se na desnoj obali rijeke Miljacke, u neposrednoj blizini Drvenija mosta, u Sarajevu. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 1. do 4. decembra  2009. godine, donijela je odluku da se zgrada, proglasi za  nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović Dubravko Lovrenović,  Ljiljana Ševo (predsjedavajuća),.

Historija

Na početku austrougarske vlasti u Bosnu i Hercegovini 1878. godine, projektovani su i građeni upravni, školski, zdravstveni, privredni i naročito sakralnih objekata u duhu historijskih stilova.

Do pojave stilskih elemenata secesije u arhitekturi u Bosni i Hercegovini 1898. godine, proteklo je punih dvadeset godina. Tadašnji arhitekti pratili su moderna zbivanja, i secesija je relativno brzo prihvaćena. Arhitektura Bosne i Hercegovine ušla je u novu fazu umjetničkog uticaja, ali nije uticala da se u potpunosti odbace tradicionalni stilovi, prvenstveno u izgradnji sakralnih i javnih objekata.

U početku je secesija imala formalni pristup, gdje se vanjskim efektima nastojao stvoriti arhitektonski utisak blizak secesiji, uz primjenu raznih ukrasnih elemenata. U daljnjoj fazi, doći će i do primjene geometrijskih elemenata.

Objekat Banke na Obali prema projektu arhitekte Rudolfa Teniesa sagrađen je 1913. godine. Od izgradnje namjena zgrade nije mijenjana. U periodu kada je izgrađen objekat u njemu je bila smještena filijala austrougarske banke. Poslije Drugog svjetskog rata u njoj je bila smještena Investiciona banka, a danas je sjedište Privredne banke d.d. Sarajevo.

Opis
Zgrada je pravougaona, dimenzija 43,15 x 21,30 metara. Spratnost objekta je podrum, prizemlje, dva sprata i potkrovlje.

Ulaz se nalazi sa južne strane gdje su izvedena tri portala od kovanog željeza, i predstavljaju najljepši primjer secesije u ovom objektu. Centralni dvokrilni portal se koristi kao glavni ulaz.

Iznad sva tri portala kao tjemeni (zaglavni) kamenovi predstavljeni su portreti-likovi s etničkim obilježjima. Iznad izvedena su i četiri prislonjena stuba, postavljeni na baze sa kapitelima, arhitravom i frizom od medaljona i floralnih motiva, te  nose duboki timpanon sa skulpturama i grbom u sredini.

Između stupova su veliki prozori i tri balkona s plitkim erkerima i krupnim floralnim ukrasima koji se nalaze na nivou drugog sprata.

U gornjim zonama južne fasade kiparski sadržaji su na parapetima u obliku medaljona, vijenca i friza iznad arhitrava, gdje se prepoznaje bujna vegatabilna i široka plastična  dekoracije. Kipovi u timpanonu imaju secesijske odlike.

Ostale tri fasade su skromnije izrade, sa ukrasima u vidu medaljona i floralnih motiva. Prilikom obnove pokrivača kupole početkom XXI vijeka, kiparska grupa na vrhu zgrade uklonjena je i devastirana.

Objekat se nalazi u stabilnom konstruktivnom stanju.

Literatura
 Alija Bejtić -Ulice i trgovi Sarajeva. Sarajevo: Muzej grada Sarajeva 1973. godine
 Nedžad Kurto - Sarajevo 1492-1992, Oko, Sarajevo.
 Ibrahim Krzović -Arhitektura secesije u Bosni i Hercegovini", Kulturno naslijeđe, Sarajevo
 Jela Božić, -Arhitekt Josip pl. Vancaš, Značaj i doprinos arhitekturi Sarajeva u periodu austrougarske uprave, doktorska disertacija, Sarajevo, 1989.

Reference

Vanjski linkovi

Građevine u Sarajevu
Nacionalni spomenici u Sarajevu

Banka na Obali


The Raigam Tele'es Best Teledrama Supporting Actor Award is presented annually in Sri Lanka by the Kingdom of Raigam associated with many commercial brands for the best Sri Lankan supporting actor of the year in television screen.

The award was first given in 2005. Following is a list of the winners of this prestigious title since then.

Award list in each year

References

Supporting Actor
Awards for male actors


It's Never Too Late is the 23rd studio album by Australian guitarist Tommy Emmanuel. The album was released in August 2015 and is the first regular studio album featuring Emmanuel completely solo since 2000. The album peaked at number 31 in Australia.

Reception

Lukas Murphy from The Music said "Ever the innovator with his six steel strings, Tommy Emmanuel's exploration of the acoustic realm continues with his latest release. Boldly emblazoning every musical nuance and idea he can conjure, Emmanuel plays with a practiced expertise that is dispersed throughout the record. From Celtic ballads to straight-up blues, right through to more pop-oriented numbers, the self-confessed guitarist-with-the-mind-of-a-drummer shows just how much variety one instrument standing alone can truly have. With this release, Emmanuel once again sets an example for every aspiring guitarist to strive towards."

Maggie Morris from Renowned for Sound wrote: "An undeniable visionary with his instrument, Emmanuel not only explores different styles, but evokes a spectrum of distinctive emotions with visceral rawness. When Emmanuel performs completely solo his outstanding, raw expertise is highlighted even more; the man is able to sing, strum, and drum not only with a single instrument, but in a single moment. It's Never Too Late is not only a solid and brilliant example for any aspiring instrumentalist; studied guitarists and everyday music fans alike will admire and enjoy it."

Track listing

Charts

Release history

References

2015 albums
Sony Music Australia albums
Tommy Emmanuel albums

It's Never Too Late (Tommy Emmanuel album)


Ogólnopolski Konkurs Poetycki im. Michała Kajki – konkurs organizowany od 2005 przez Dom Kultury w Orzyszu i Muzeum Michała Kajki w Ogródku pod patronatem Burmistrza Orzysza i Dwumiesięcznika Literackiego Topos.

I edycja (2005)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Zbigniew Fałtynowicz, Wojciech Gawłowski, Karol Maliszewski oceniło 1194 wiersze 398 autorów.

Laureaci:
 I nagroda: Łukasz Jarosz
 II nagroda: Jacek Dehnel
 III nagroda: Jarosław Mariusz Gruzla
 nagroda rzeczowa: Janusz Koryl
 wyróżnienia: Robert Król, Bartosz Konstrat, Marzena Orczyk
Gala wręczenia nagród odbyła się 16 września 2005 w Orzyszu. Prowadził ja Piotr Szwedes, a wystąpili m.in. Hanna Banaszak i Mirosław Czyżykiewicz.

II edycja (2006)
Jury: Krzysztof Kuczkowski, Przemysław Dakowicz, Marek Barański, Wojciech Gawłowski oceniło ponad 1300 wierszy.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Jerzy Fryckowski
 II nagroda: Mariusz Więcek
 III nagroda: Marcin Orliński
W kategorii poniżej 18 lat jednym z laureatów był Tomasz Pułka (II nagroda) a jurorami byli: Krzysztof Kuczkowski, Wojciech Kass i Zbigniew Fałtynowicz.

Gala wręczenia nagród odbyła się 5 sierpnia w Muzeum Michała Kajki w Ogródku. Wystąpili m.in.: Mirosław Czyżykiewicz, Jan Janga-Tomaszewski i Radosław Elis.

III edycja (2007)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Erwin Kruk, Wojciech Gawłowski, Stanisław Stabro oceniło 1320 wierszy 440 autorów.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Zofia Marduła
 II nagroda: Mateusz Jakub Faliński
 III nagroda: Paweł Szydeł
 wyróżnienia: Jarosław Jakubowski, Dariusz Adamowski
Gala wręczenia nagród odbyła się 27 września 2007.

IV edycja (2008)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Alicja Bykowska-Salczyńska, Wojciech Gawłowski, Wojciech Kass oceniło 465 zestawów wierszy.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Małgorzata Lebda
 II nagroda: Rafał Derda
 III nagroda: Agata Ludwikowska
 wyróżnienia: Natalia Kulig, Michał Murowaniecki, Robert Król
W kategorii poniżej 18 lat jednym z laureatów był Rafał Różewicz (II nagroda).

Gala wręczenia nagród odbyła się 9 sierpnia 2008 na scenie plenerowej przy Muzeum Michała Kajki w Ogródku. Podczas gali wystąpiła m.in. Anna Szałapak.

V edycja (2009)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Przemysław Dakowicz, Wojciech Gawłowski, Artur Fryz oceniło 738 wierszy 246 autorów.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Piotr Gajda
 II nagroda: Małgorzata Lebda
 III nagroda: Izabela Kawczyńska
 wyróżnienia: Agnieszka Smołucha, Agata Chmiel
Gala wręczenia nagród odbyła się 2 października 2009 w Orzyszu. Podczas gali wystąpiła m.in. Anna Chodakowska.

VI edycja (2010)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Tadeusz Dąbrowski, Wojciech Gawłowski, Paweł Szydeł

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Anna Ludwikowska
 II nagroda: Karol Graczyk
 III nagroda: Paweł Podlipniak
 wyróżnienia: Czesław Markiewicz, Sławomir Płatek, Agnieszka Gadzińska-Grądkiewicz
W kategorii poniżej 18 lat I nagrodę zdobyła Urszula Kulbacka.

Gala wręczenia nagród odbyła się 24 września 2010 w Orzyszu. Podczas gali wystąpiła m.in. Adrianna Biedrzyńska.

VII edycja (2011)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Przemysław Dakowicz, Wojciech Gawłowski, Jarosław Jakubowski oceniło 1014 wierszy 338 autorów.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Łucja Dudzińska
 II nagroda: Hanna Dikta
 III nagroda: Agnieszka Tomczyszyn-Harasymowicz
 wyróżnienia: Dominik Żyburtowicz, Marta Kapelińska, Edyta Wysocka
Gala wręczenia nagród odbyła się 27 sierpnia 2011 w Orzyszu. Podczas gali wystąpił m.in. Mirosław Czyżykiewicz.

VIII edycja (2012)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Artur Fryz, Wojciech Gawłowski, Feliks Netz oceniło 320 zestawów wierszy.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Karol Mroziński
 II nagroda: Grzegorz Smoliński
 III nagroda: Janusz Koryl
 wyróżnienia: Dawid Jan Kujawa, Piotr Jemioło, Bogdan Furtak

IX edycja (2013)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Janusz Drzewucki, Wojciech Gawłowski, Anna Nowaczyńska oceniło 1161 wierszy 387 autorów.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Paweł Podlipniak
 II nagroda: Marcin Cielecki
 III nagroda: Rafał Baron
 wyróżnienia: Jarosław Moser, Milena Rytelewska, Przemysław Janiszek

X edycja (2014)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Przemysław Dakowicz, Janusz Drzewucki, Wojciech Gawłowski

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Dawid Koteja
 II nagroda: Ida Sieciechowicz
 III nagroda: Jakub Rawski
 wyróżnienia: Mariusz Tenerowicz, Dominik Piotr Żyburtowicz, Paweł Kobylewski

XI edycja (2015)
Jury: Krzysztof Kuczkowski, Zbigniew Fałtynowicz, Wojciech Gawłowski, Bogdan Jaremin oceniło 166 zestawów wierszy.

Laureaci (kategoria powyżej 18 lat):
 I nagroda: Miłosz Anabell
 II nagroda: Janusz Koryl
 III nagroda: Bogumiła Jęcek
 wyróżnienia: Ewa Włodarska, Paulina Pidzik

XII edycja (2016)
Jury: Krzysztof Kuczkowski, Wojciech Gawłowski, Sławomir Matusz oceniło 176 zestawów wierszy.

Laureaci:
 I nagroda: Małgorzata Janiszewska
 II nagroda: Marcin Królikowski
 III nagroda: Piotr Piątek
 wyróżnienie: Agnieszka Marek

XIII edycja (2017)
Jury: Krzysztof Kuczkowski (przewodniczący), Wojciech Gawłowski, Wojciech Kass oceniło 212 zestawów wierszy.

Laureaci:
 I nagroda: Karol Mroziński
 II nagroda: Paulina Pidzik
 III nagroda: Karol Graczyk
 wyróżnienia: Aglaja Janczak, Anita Katarzyna Wiśniewska, Piotr Zemanek

XIV edycja (2018)
Jury: Dariusz Kulesza (przewodniczący), Jarosław Jakubowski, Artur Nowaczewski oceniło 209 zestawów wierszy.

Laureaci:

 I nagroda: Jerzy Fryckowski
 II nagroda: Jolanta Nawrot
 III nagroda: Paulina Cedlerska

XV edycja (2019)
Jury: Dariusz Kulesza (przewodniczący), Teresa Tomsia, Marek Zagańczyk oceniło 175 zestawów wierszy.

Laureaci:

 I nagroda: Zofia Piłasiewicz
 II nagroda: Barbara Gajewska
 III nagroda: Jakub Świdziniewski

 wyróżnienia: Anna Kobylińska, Piotr Rudzki, Alina Nowak, Tomasz Lorenc, Małgorzata Borzeszkowska, Bogumił Staszek, Antonina Tosiek, Violetta Pabisiak, Klaudia Hegemajer.

XVI edycja (2020)
Jury: Zbigniew Chojnowski (przewodniczący), Zbigniew Fałtynowicz, Marek Zagańczyk oceniło 248 zestawów wierszy.

Laureaci:

 I nagroda: nie przyznano
 II nagroda: Martyna Pankiewicz-Piotrowska
 III nagroda: Aleksandra Onopiuk
 wyróżnienia: Grzegorz Baczewski, Aleksandra Jokiel, Aglaja Janczak

XVII edycja (2021)
Jury: Adrian Gleń (przewodniczący), Przemysław Dakowicz, Bartłomiej Siwiec oceniło 291 zestawów wierszy.

Laureaci:

 I nagroda: Jerzy Fryckowski
 II nagroda: Anna Piliszewska
 III nagroda: Katarzyna Zychla

XVIII edycja (2022)
Jury: Krzysztof Korotkich (przewodniczący), Teresa Radziewicz, Bartłomiej Siwiec oceniło 232 zestawy wierszy.

Laureaci:

 I nagroda: Ewelina Kuśka
 II nagroda: Zdzisław Drzewiecki
 III nagroda: Beata Kalińska
 wyróżnienia: Ewa Frączek, Barbara Wrońska, Monika Milczarek, Eliza Paś

XIX edycja (2023)
Jury: Joanna Chachuła (przewodnicząca), Janina Osewska, Agnieszka Herman oceniło 207 zestawów wierszy.

Laureaci:

 I nagroda: nie przyznano
 II nagroda: Marek Szewczyk
 III nagroda: Piotr Zemanek
 wyróżnienia: Katarzyna Drzewiecka, Maciej Anczyk, Jolanta Stelmasiak

Przypisy

Polskojęzyczne konkursy poetyckie
Kultura w województwie warmińsko-mazurskim


Show! Music Core er et sydkoreansk musik-tv-program udsendt af MBC. Den sendes live hver lørdag. Showet indeholder nogle af de nyeste og mest populære kunstnere, der optræder live på scenen. Det udsendes fra MBC Dream Center i Goyang, Gyeonggi.

Eksterne henvisninger

Musikprogrammer på TV fra Sydkorea
Tv-programmer fra Munhwa Broadcasting Corporation

Show! Music Core


Kaliwatan sa uhipan ang Trachypauropus huetheri. Una ning gihulagway ni Hasenhütl ni adtong 1984. Ang Trachypauropus huetheri sakop sa kahenera nga Trachypauropus, ug kabanay nga Eurypauropodidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Daghagtiil
Trachypauropus

Trachypauropus huetheri


Mullvad je komercijalni VPN otvorenog koda sa sjedištem u Švedskoj. Počeo je s radom u martu 2009. a koristi protokole OpenVPN i WireGuard. Pored uobičajenih načina plaćanja, nudi i Bitcoin i Bitcoin Cash.

Historija
Uslugu je pokrenula kompanija Amagicom AB u martu 2009.

Povezivanje pomoću protokola OpenVPN omogućeno je 2009. Mullvad je bio među prvim da podrži protokol WireGuard omogućivši njegovo korištenje u martu 2017. i davši "velikodušni prilog" njegovom razvoju od jula do decembra 2017.

U oktobru 2019. najavljeno je partnerstvo s Mozillom. Prema Mozillinim navodima, njihov predstojeći VPN, Mozilla VPN, koristit će Mullvadove servere s WireGuardom.

U aprilu 2020. najavljeno je partnerstvo s Malwarebytesom prema kojem će Mullvad pružati servere s WireGuardom usluzi Malwarebytes Privacy.

Reference

Privatnost na internetu
Pružaoci virtualnih privatnih mreža

Mullvad


Ang Cerro Iman ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Cerro Imán (bukid sa Arhentina, Provincia de La Rioja),
 Cerro Imán (bukid sa Arhentina, Provincia de San Juan),

Chile

 Cerro Imán (bukid sa Chile), Región de Valparaíso,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Chile

Cerro Iman


Kahenera sa mga ito ang Pseudotocinclus. Ang Pseudotocinclus sakop sa kabanay nga Loricariidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Pseudotocinclus

Pseudotocinclus


Frans van der Hulst (Hulstus), (?, 1465 — Bruxelas, 6 de dezembro de 1530)
era advogado do sul dos Países Baixos  e membro do Conselho de Brabante.  Em 1522, ele, leigo, foi nomeado como Inquisidor-geral da Holanda, pelo imperador Carlos V.

Carreira
Frans van der Hulst era licenciado em lei civil e eclesiástica pela Universidade de Leuven.

Em 5 de dezembro de 1505, ele foi nomeado membro extraordinário do Conselho de Brabante, e em 1 de maio de 1508 tornou-se membro do conselho. Nesta posição, ele era um dos principais funcionários do imperador Carlos V do Sacro Império Romano-Germânico (1500–1558).

Carlos V não estava satisfeito com uma inquisição que não funcionava adequadamente, ele preocupava-se com o crescimento do protestantismo que avolumavam-se, ameaçavam o consistência da igreja e ameaçava a ordem secular, o processo de formação do estado. Assim seguindo o modelo espanhol, Carlos V, em 23 de abril de 1522, criou um conselho de inquisição composto por dois clérigos e três leigos, liderados pelo advogado de Brabante Frans van der Hulst.  Carlos tomou essas decisões  sem consultar a a Igreja.  Implantou ele a sua própria inquisição, seguindo o modelo da Espanha. Confiou-a a um leigo, advogado e membro do Conselho do Brabante, o mestre Frans van der Hulst, que embora leigo, se mostrara imbuído de lutar contra as heresias. Carlos então o nomeou oficialmente como inquisidor imperial, ou "''Inquisidor Secular''", com a finalidade de organizar a repressão às heresias e aos hereges.  A confirmação da igreja veio pelas mãos de Adriaan Floriszoon Boeyens, seu ex-colega e agora eleito o Papa Adriano VI (eleito graças à pressão política de Carlos V), que achou por bem confirmá-lo neste cargo, e assim o fez em 1 de junho de 1523, atribuindo-lhe o título de "universalem et generalem inquisitorem", ou seja, inquisidor papal geral na Holanda..  Porém a influência exercida pela igreja sobre Van der Hulst foi limitada pois, de fato, "'' os inquisidores-gerais adquiriram uma independência de fato da Inquisição Episcopal e Papal existente.''"  As iniciativas e prerrogativas sobre este tribunal de inquisição as tinham o poder temporal (Carlos V).

Como inquisidor, ele escolheu uma equipe de funcionários qualificados: o advogado Joost Laurensz, presidente do Grande Conselho de Mechelen, como seus assessor, sendo que ambos não eram clérigos. A esta comissão seguiu-se a nomeação de Jacobus Latomus e Ruard Tapper, doutores em teologia na Universidade de Leuven; o dominicano Jacob van Hoogstraten e o carmelita Niklaas van Egmond, ambos inquisidores.

Graças à sua oposição aos magistrados da cidade em relação aos direitos de conduzir os processos judiciais, Frans van der Hulst não teve tanto sucesso em suprimir as "heresias" que Carlos V desejava. Contudo, vários protestantes foram executados.

Ele, por exemplo, liderou a investigação de Jacob Proost (Jacopbus Praepositus), o monge agostiniano flamengo que começou a pregar visões luteranas na Antuérpia e contra Cornelius Grapheus, que publicou um livro luterano. Praepositus conseguiu fugir para a Alemanha.

Mas, durante muito tempo, ele não conseguiu cumprir suas funções, já que rapidamente entrou em conflito com o Tribunal da Holanda,, Van der Hulst falsificou uma ação em 1523 para desacreditar Cornelis Hoen. Quando isso veio à luz, e dado seu comportamento brutal e incompetente, ele caiu em desgraça como inquisidor e foi forçado a fugir da Holanda. Em 1524, ele foi acusado acusado e deposto pelo governador.

O experimento com um inquisidor leigo tornara-se um fiasco. Para substituí-lo, posteriormente, Margarida da Áustria apresentou três novos candidatos ao papa com a aprovação do Imperador, com a intenção de que o Papa nomeasse um deles. Para sua surpresa, os três candidatos foram nomeados inquisidores clericais em 17 de junho de 1524 pelo Papa Clemente VII. Olivier Buedens de Ypres para assumir seus deveres no condado de Flandres, Nicolaas Houzeau de Bergen para Henegouwen Hainaut e Nicolaas Coppin de Leuven para Brabante, na Holanda. Todos os três nomeados inquisidores papais tinham laços estreitos com a Universidade de Leuven.  Criou-se assim uma inquisição secular, a qual foram adicionados alguns membros dos Conselhos Provinciais.. Mesmo com a nomeação de conselheiros especiais nos conselhos de justiça provinciais não conseguiu evitar que o apoio do protestantismo na Holanda aumentasse lentamente, mas de forma constante.

Erasmo de Roterdã o considerou como uma figura hostil e ficou satisfeito por ter sido deposto.

Filmografia
Um pouco da passagem, um tanto fictícia, de Frans van der Hulst por Antuérpia, pode ser vista no filme Em busca da carta proibida, título original: Storm – Letter of Fire, lançado em 2017, escrito por Karin van Holst Pellekaan, dirigido por  Dennis Bots, e estrelado por Angela Schijf, Egbert Ja Weeber, Loek Peters, Maarten Heijmans, Nick Golterman, Peter Van den Begin, Tibo Vandenborre e Yorick van Wageningen. O filme se passa na cidade de Antuérpia, nos idos de 1521, mostrando uma Europa devastada por guerras religiosas, nos tempos da Reforma Protestante, e conta a história de Storm Voeten, um garoto de apenas 12 anos de idade, filho de Klaas, dono de uma gráfica. Certo dia, Klaas, que é preso pelo inquisidor Frans van der Hulst por imprimir uma carta do controverso reformador Martinho Lutero proibida pela igreja. Com isso, Storm é forçado a também procurar a tal carta, já que ela poderá ser a chave para libertar seu pai. Neste filme os cidadãos de Antuérpia acabam por se rebelarem contra o inquisidor Frans van der Hulst em defesa do pai de Storm.

Ligações externas
 A inquisição em tempo de Carlos V
Mandato para Frans van der Hulst concedido por Charles v, 23 de abril de 1522, CDI iv. 101-4; cartaz imperial, 29 de abril de 1522, CDI iv. 115-20; Gielis, Verdoelde schaepkens, 87-109.
Instrução imperial para Frans van der Hulst e Josse Lauwereijns, 7 de maio de 1522, CDI iv. 123-7.
 Bula papal, dirigida a Frans van der Hulst, 1º de junho de 1523, CDI iv. 186-91.
O Jornal da História Eclesiástica, volume 66, 1º edição. O Tribunal Inquisitorial nos Países Baixos dos Habsburgo do século XVI: uma perspectiva dinâmica

Veja também
 Jakobus Praepositus (1486-1562) teólogo evangélico*
 Pieter Titelmans (1501-1572) Teólogo e Inquisidor flamengo
 William Tyndale (1494-1536) tradutor da Bíblia para o inglês
 Martinho Lutero (1483-1546) reformador
 Erasmo de Rotterdam (1466-1536) humanista
 Johannes Oecolampadius (1482-1531) reformador alemão
 Philipp Melanchthon (1497-1560) reformador alemão
 Paulus Jovius (1483-1552) médico, historiador e biógrafo alemão
 Frans van der Hulst (1465-1530) advogado e inquisidor holandês
 Jacobus Latomus (1475-1544) Teólogo, pedagogo e inquisidor flamengo

Referências

Religiosos dos Países Baixos
Teólogos dos Países Baixos
Inquisidores dos Países Baixos
Reforma Protestante

Frans van der Hulst


Khmilnyk (, ; ) er en kurby i Vinnytska oblast, Ukraine. Administrativt er den regnet som en By af regional betydning . Den fungerer også som administrativt centrum for Khmilnyk rajon, en af de 7 rajoner/distrikter i oblasten.
Byen har en befolkning på omkring  indbyggere.

Byen ligger i den øvre del af floden Sydlige Bug, 67 km nordøst for Vinnytsja. Den er en af de ældste byer i den historiske region Podolien.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Vinnytska oblast

Khmilnyk


Rasmus Sørensen (født 28. januar 1796 i Morsholt syd for Odder, død 21. marts 1873 på Kallestrupgård) var en dansk landmåler og politiker.

R. Sørensen var landmålerassistent 1812-1815 og landmåler til 1822 og deltog i matrikuleringen til 1818. Han blev gods- og avlsforvalter på Bredeshave ved Præstø i 1822 og forvalter på Ravnstrup, Holmegård og Petersminde ved Næstved 1829-1841. Sørensen købte gården Kallestrupgård i Hvam Sogn vest for Hobro i 1841 hvor han opdyrkede store arealer med hede og kær. En svigersøn overtog gården i 1868, men Sørensen blev boende til sin død i 1873.

Han var medlem af sogneforstanderskabet 1845-1850 og amtsrådet i Viborg Amt 1859-1862. Han var medlem af Folketinget valgt i Viborg Amts 5. valgkreds (Løvelkredsen) fra 26. februar 1853 til 27. maj 1853. Han blev valgt ved folketingsvalget 26. februar 1853 men stillede ikke op til andre folketingsvalg.

Referencer

Folketingsmedlemmer i 1850'erne

Rasmus Sørensen (politiker, 1796-1873)


UEFA Women's Champions League 2021-22 var den 21. udgave af European women's club fodboldmesterskab, som organiseres af UEFA, og den 13. udgave siden den fik et nyt brand som UEFA Women's Champions League. Det er den første udgave med et gruppespil på 16 hold.

Finalen blev afholdt på Juventus Stadion i Torino, Italien. Vinderen af UEFA Women's Champions League 2021–22 vil automatisk kvalificere sig til UEFA Women's Champions League 2022-23 gruppespil.

Barcelona var sæsonen forinden blevet forsvarende mestre, men tabte til franske Olympique Lyonnais Féminin i finalen, som vandt deres ottende CL-titel.

Anden runde
De første kampe blev spillet den 31. august og 1. september, og returkampene blev spillet den 8. og 9. september 2021.

De samlede vindere går videre til gruppespillet.

|+Mestervejen

|}

|+Ligavejen

|}

Gruppespil

Gruppe A

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Slutspil

Kvartfinaler

Lodtrækningen til kvartfinalerne blev afholdt den 20. december 2021.

Oversigt
De første kampe blev spillet den 22. og 23. marts, og anden kamp den 30. og 31. marts 2022.

|}

Kampe

Paris Saint-Germain vandt samlet 4–3.

Lyon vandt samlet 4–3.

VfL Wolfsburg vandt samlet 3–1.

Barcelona vandt samlet 8–3.

Semifinaler

Oversigt

|}

Kampe

Barcelona vandt samlet 5–3.

Lyon vandt samlet 5–3.

Finalekamp

Statistik
Statistik ekskluderer kvalifikationsrunder og play-off runde.

Topscorere

Top assists

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodbold i 2021
Fodbold i 2022

UEFA Women's Champions League 2021-22


DTU Fysik er et institut på Danmarks Tekniske Universitet ved Kongens Lyngby, der beskæftiger sig med fysik og særligt forsker i bæredygtig energi, materialer, kvanteteknologi og biofysik. Instituttet holder til i bygning 307, 309 og 312.

Instittutet er opdelt i følgende sektioner:
 Overfladefysik og katalyse (SURFCAT)
 Catalysis Theory Center (CATTHEORY)
 Kvantemekanisk Materialedesign (CAMD)
 Plasmafysik og Fusionsenergi (PPFE)
 Kvantefysik og informationsteknologi (QPIT)
 Nanoscale materialer og devices (NANOMADE)
 Materialefysik og Storskalafaciliteter (NEXMAP)
 Biofysik og fluider (FLUIDS)
 Strålingsfysik (RADPHYS)

Jane Hvolbæk Nielsen er institutdirektør.
I januar 2021 var der i alt 20 professorer tilknyttet instituttet; Jakob Schiøtz, Henrik Bruus, Stig Helveg, Antti-Pekka Jauho, Henning Friis Poulsen, Mads Brandbyge, Cathrine Frandsen, Karsten Wedel Jacobsen, Susan Stipp, Peter Christian Kjærgaard Vesborg, Peter Bøggild, Ib Chorkendorff, Martin Meedom Nielsen, Jens Kehlet Nørskov, Volker Naulin, Kristian Sommer Thygesen, Ulrik Lund Andersen, Tomas Bohr og Jens Juul Rasmussen (professor emeritus).

Referencer

Eksterne henvisninger
 fysik.dtu.dk

Fysik
Fysikorganisationer

DTU Fysik