Apokalipsa danas američki je epski avanturistički ratni film snimljen 1979. čija se radnja dešava za vrijeme Vijetnamskog rata. Producent i režiser filma je Francis Ford Coppola, a glavne uloge tumače Marlon Brando, Martin Sheen i Robert Duvall. Film prati lik američkog kapetana Benjamina L. Willarda (Sheen), zaduženog za specijalne operacije sa zadatkom da ubije odmetnutog i, pretpostavlja se, poludjelog pukovnika Waltera Kurtza (Brando), zapovjednika specijalnih jedinica.

Scenarij Johna Miliusa i Coppole djelimično se zasniva na romanu Josepha Conrada Srce tame. Za vrijeme snimanja filma postojali su mnogi  problemi. Ovi problemi su prikazani u dokumentarcu Srca tame: Apokalipsa režisera, i govori o gojaznom Brandu koji je dolazio na snimanja potpuno nespreman, zatim skupi setovi sa snimanja koje uništava jako nevrijeme, glavni glumac (Sheen) doživljava skoro fatalni srčani udar dok je snimao na lokaciji. Problemi su se nastavili i nakon snimanja - objavljivanje je odgađano nekoliko puta jer je Coppola ponovo montirao hiljade metara filmske trake.

Po objavljivanju film je dobio mnoga priznanja. Mnogi kritičari ga smatraju jednim od  najvećih filmova ikada snimljenih. Film je nagrađen Zlatnom palmom na Filmskom festivalu u Cannesu 1979, a nominovan je za Oscara za najbolji film i Zlatni globus za najbolji film - drama. Magazin Sight and Sound rangirao ga je na 14. mjesto u njihovoj anketi o najvećim filmovima. Nacionalni filmski registar pri Kongresnoj biblioteci 2000. godine ocijenio ga je "kulturno, historijski i estetski značajnim", a izabran je za čuvanje u istoj biblioteci.

Radnja
Godina je 1969. i u toku je rat u Vijetnamu. Kapetan američke vojske za specijalne operacije veteran Benjamin L. Willard (Martin Sheen) nalazi se u jeftinom hotelu u Saigonu, i čeka novi zadatak. On se opija i prisjeća svog života i propalog braka. Nakon posebno loše provedene noći, u kojoj Willard halucinira o svojoj prethodnoj smjeni u Vijetnamu, prisustvuje neformalnom sastanku s vojnim obavještajcem general-potpukovnikom Cormanom (G. D. Spradlin), pukovnikom Lucasom (Harrison Ford) i jednim civilom (po svoj prilici agentom CIA-e) poznatim samo kao "Jerry". Sva trojica ocjenjuju Willarda kao pravog operativca i nude mu zadatak da se preko rijeke Nung prebaci u udaljenu džunglu, i pronađe odbjeglog pukovnika Waltera E. Kurtza zapovjednika specijalnih snaga. Kurtz je, navodno, poludio i sada zapovijeda trupama sastavljenim od domaćeg stanovništva unutar neutralne Kambodže, gdje ga tretiraju kao božanstvo. Willardu je naređeno da se infiltrira među pukovnikove trupe i da je jedini cilj operacije njegova eliminacija.

Neodlučan oko misije, Willard se ukrcava u partolni čamac kojim zapovjeda "Chief" (Albert Hall), a članovi posade su Lance (Sam Bottoms), "Chef" (Frederic Forrest) i "Mr. Clean" (Larry Fishburne). Oni zajedno kreću uzvodno. Iako Chief tolerira Lancea i Chefa zbog njihovog nevojničkog ponašanja, on se dosta zaštitnički ponaša prema Mr. Cleanu, koji je očito još tinejdžer. Willard pregleda sve dokumente o Kurtzu, i ubrzo shvata da je on bio oficir za primjer drugima i mogući budući general, i počinje sumnjati u svoju misiju. Oni se sastaju sa razuzdanim potpukovnikom Billom Kilgorom (Robert Duvall), zapovjednikom eskadrile jurišnih helikoptera, kako bi razgovarali o njegovom daljem putovanju uz rijeku Nung. Kilgore im se u početku ruga, ali se sprijateljuje s Lanceom, s kojim dijeli strast prema plovidbi, i slaže se da ih isprati kroz teriroriju koju su držali Viet Cong sve do ušća rijeke kao i zbog teških uvjeta za navigaciju ("Charlie ne zna ploviti!"). U zoru započinje helikopterski napad na jedno malo selo i Kilgor pušta preko zvučnika helikoptera Wagnerovu ariju Ritt der Walküren, zbog svog negativnog psihološkog efekta na neprijatelja i istovremeno motivira svoje vojnike koji munjevito napreduju. Usred napada Kilgore poziva na upotrebu napalma protiv lokalnih branilaca i zauzimaju ušće rijeke. Kilgore naređuje iskrcavanje na plažu, usred neprijateljske vatre, dok se nostalgično prisjeća prethodnih udara ("Volim miris napalma ujutro") i zatim priželjkuje kraj rata. Nakon što su se prevezli helikopterom, Willard ukrcava svoje ljude u patrolni čamac, i počinje putovanje uzvodno.

Dok su bezbrižno bili u potrazi za mangom u džungli, Willard i Chef nailaze na tigra. Chief je bio sav prestravljen pojavom tigra i pun emocija obećava da nikad više neće napustiti čamac. Willard nastavlja sa čitanjem dokumentacije o Kurtzu i počinje da se divi njegovim vojnim dostignućima. Uskoro dolaze do logističkog centra gdje prisustvuju divljoj zabavi organiziranoj za američke vojnike gdje se pojavljuju igračice iz Playboya. Willard nastavlja sa čitanjem pukovnikovog dosijea, i saznaje da, iako efikasne, njegove zapovijedne odluke su postajale sve čudnije što je duže ostajao u zemlji. Napetost raste između Chiefa i Willarda jer Willard vjeruje da on zapovijeda čamcem, dok Chief daje prioritet nekim drugim ciljevima u odnosu na Willardovu tajnu misiju. U međuvremenu, Lance, Chef i Mr. Clean su neprestano pod utjecajem droga. Dok su polahko plovili uzvodno, Willard otkriva Chiefu dio svoje misije kako bi odagnao njegovu zabrinutost zbog njegove misije koja bi trebala imati prednost. Međutim, Chief kako bi dokazao ko je glavni, naređuje posadi da pregleda civilni čamac kojeg sumnjiči za krijumčarenje uprkos Willardovih primjedbi zbog kašnjenja. Mr. Clean paniči tokom pretraživanja i rafalom ubija sve civile u čamcu. Chieff odlučuje da transportuje do ambulante teško ranjenu mladu djevojku iz čamca, ali Willard je hladnokrvno ubija i tako sprječava daljnje odlaganje njegove misije. U Do Long bazi Willard dobija specijalnu poštu lično dostavljenu njemu, kao i ostalu poštu za posadu. U želji da saznaju nešto više o mjestu gdje se nalaze, Willard i Lance nastavljaju kroz bazu tražeći informacije. Do Long je baza u potpunom neredu, stalno pod neprijateljskim napadima i bez prisustva zapovjednika. Lance, pod stalnom dozom LSD-a, dokazuje da je bez koristi Willardu. Pošto nije pronašao nikakve informacije, Willard sa gorčinom naređuje Chiefu da nastavi uzvodno dok pritajeni neprijatelj pokreće napade na bazu.

Sutradan, Willard saznaje iz depeša da se još jedan zapovjednik specijalnih jedinica (SOG), kapetan Colby (Scott Glenn), koji je ranije bio poslan u sličnu misiju kao i Willard, sada vodi kao nestao u akciji. U međuvremenu, dok ostatak posade čitaju pisma od kuće, Lance, koji je namazao lice s maskirnim bojama, iz zabave aktivira dimnu bombu sa ljubičastim dimom. Ovo privlači pažnju neprijatelja skrivenog po drveću i oni pucaju prema čamcu, ubijaju Mr. Cleana što čini Chiefa još kivnijim prema Willardu. Posada čamca napreduje dalje uzvodno kao da ih doziva neka nevidljiva sila. Što čamac putuje dalje magla postaje sve gušća, a sve više leševa je vidljivo na obali. Opet upadaju u zasjedu, koju postavljaju domaći Montagnard ratnici, posada uzvraća vatru dok Willard pokušava da ih smiri. Posada prekida vatru kada je Chief smrtno pogođen kopljem. Sa zadnjim naporom snage Chief pokušava da ubije Willarda sa vrškom koplja, ali umire tokom borbe. Nakon Chiefove smrt Lance se povlači, i on obavlja ritual sahrane na vodi za Chiefa. Willard se sad oslanja ne Chefa, koji se u početku ljuti i nakratko se prepire sa Willardom. Chef nevoljno pristaje da nastave uzvodno, gdje su pronašli sela u plamenu i duž obala koje su ritualno ukrašene unakaženim tijelima Viet Conga.

Čamac napokon stiže do Kurtzovog logora. Willard i dvojica preživjelih mornara dočekani su od strane američkog slobodnog fotografa (Dennis Hopper), koji manijakalno hvali Kurtzovu genijalnost. Dok Willard i Chef nastavljaju pješice da obilaze logor oni opažaju sve više neidentificiranih leševa i odrubljenih glava, razbacanih oko hrama koji služi kao Kurtzova rezidencija. Dok lutaju logorom nailaze na Colbyja, koji djeluje sumanuto zajedno sa drugim američkim vojnicima, koji su sada u službi Kurtzove otpadničke vojske. Po povratku do čamca, Willard kasnije sa Lanceom odlazi do obližnjeg sela, ostavljajući iza sebe Chefa s naredbom da pozove zračne napade na selo ako se ne vrate.

U logoru, Willard je savladan, vezan i doveden pred Kurtza (Marlon Brando) u zamračenom hramu, gdje ga Kurtz ismijava kao potrčka. U međuvremenu, Lance se pridružuje domorocima dok se Chef priprema da pozove zračne napade. Kasnije, Willard je izložen mučenju i biva zatvoren. On vrišti bespomoćno kad mu je Kurtz bacio u krilo Chefovu odrubljenu glavu, što znači da neće biti zračnih napada. Nakon nekoliko dana, Willard je pušten da slobodno luta logorom. Kurtz mu drži predavanja o svojoj teoriji rata, humanosti i civilizaciji, hvaleći bezobzirnost i posvećenost Viet Conga. Iako Willard sam sebi priznaje da je Kurtz poludio, ovi "razgovori" su dali Willardu uvid u to kako licemerje vođenja "moralnog" rata može odvesti jednu osobu, časnog ratnika i čovjeka od principa, u ludilo. Kurtz govori o svojoj porodici i traži od Willarda da njegovom sinu kaže "istinu" o njemu u slučaju njegove "smrti". Zbog Willardovog ličnog divljenja prema Kurtzu, te riječi su samo učvrstile Willardovu odlučnost da pomogne pukovniku da povrati malo dostojanstva.

Te noći, dok su seljaci ritualno klali bivola, Willard potajno ulazi u Kurtzovu rezidenciju gdje ga zatiče dok se snima na traku, i napada ga mačetom. Ležeći smrtno ranjen na zemlji, Kurtz, sa svojim posljednjim dahom, šapuće: "... užas ... užas ...". Willard otkriva opširne spise koje je otipkao Kurtz. Dok prelistava stranice, na jednoj stranici riječi "Baci bombu sve ih istrijebiti" podvučene su crvenom olovkom. Willard odnosi stranice sa sobom prije nego je izašao iz hrama. Seljani su sada shvatili da nešto nije u redu u Kurtzovoj rezidenciji, i videći Willarda kako izlazi sa krvavom mačetom u ruci, počinju mu se klanjati. Willard silazi niz stepenice Kurtzove rezidencije i baca svoje oružje. Seljani čine isto i dopuštaju Willardu da uzme Lancea za ruku i povede ga do čamca. Njih dvojica se odvoze niz rijeku dok Kurtzove posljednje riječi jezivo odjekuju kroz mrkli mrak.

Uloge

 Martin Sheen - kapetan Benjamin L. Willard
 Marlon Brando - pukovnik Walter E. Kurtz
 Robert Duvall - potpukovnik William "Bill" Kilgore
 Frederic Forrest - mašinist Jay "Chef" Hicks
 Albert Hall - logističar Chief George Phillips.
 Sam Bottoms - topnik Lance B. Johnson
 Laurence Fishburne - topnik Tyrone "Mr. Clean" Miller
 Dennis Hopper - američki foto-reporter
 G. D. Spradlin general-pukovnik Corman,
 Jerry Ziesmer - misteriozni 'Jerry' agent CIA-e
 Harrison Ford - pukovnik G. Lucas
 Scott Glenn - kapetan Richard M. Colby
 Bill Graham - agent, najavljivač Playboy zabave
 Cynthia Wood - Playboy ljepotica godine
 Linda Beatty - "Miss August"
 Colleen Camp - "Miss May"
 R. Lee Ermey - pilot helikoptera
 Francis Ford Coppola - kameo uloga, TV režiser koji snima bitku na plaži
 Vittorio Storaro - snimatelj koji snima odmah do Coppole
 Charlie Sheen - statist (bez kredita)

Nekoliko glumaca koji su bili, ili su kasnije postali, velike zvijezde imaju sporedne uloge u filmu, uključujući Harrison Ford, G. D. Spradlin, Scott Glenn, R. Lee Ermey i Laurence Fishburne. Fishburne je imao samo četrnaest godina kada je počelo snimanje u martu 1976., i on je lagao o svojim godinama kako bi dobio ulogu. Filmu je toliko dugo trebalo da se završi da je Fishburneu bilo već sedamnaest godina (ista dob kao i njegov lik) u vrijeme objavljivanja.

Razlike između romana i filma
Iako je bio inspirisan romanom Josepha Conrada Srce tame, film u velikoj mjeri odstupa od izvornog materijala. Roman, na osnovu Conradovog iskustva kao kapetana parobroda u Africi, dešava se u Kongu 19. vijeka. Kurtz i Marlow "koji je dobio ime Willard u filmu" radili su za belgijsko trgovačko preduzeće koje je brutalno iskorištavalo domaće afričke radnike. Kada Marlow stiže do Kurtzove ispostave, on otkriva da je Kurtz poludjeo i da ga malo pleme tretira kao božanstvo. Roman završava tako što Kurtz umire na putu nazad i narator razmišlja o tami ljudske psihe: "srcu ogromne tame".

U romanu, Marlow je pomorac na riječnom brodu koji je poslan da prikuplja slonovaču iz Kurtzove ispostave, i on je samo postepeno postajao opčinjen Kurtzom. U stvari, kada je otkrio da je Kurtz u užasnom zdravstvenom stanju, Marlow čini napor da ga dovede kući na sigurno. U filmu, Willard je ubica poslan da ubije Kurtza. Ipak, prikaz Kurtza kao božanstva za pleme domorodaca i njegova malarična groznica, zatim Kurtzov napisani uzvik "istrijebi divljake!" u filmu se pojavljuje kao "Baci bombu. Istrijebi ih sve!", te njegove zadnje riječi: "Užas! Užas!" uzeti su iz Conradovog romana.

Coppola tvrdi da su mnoge scene u filmu, kao što su scene napada na čamac sa kopljem i strijelama, izraz poštovanja prema duhu romana, a posebno predstavlja kritiku koncepta civilizacije i napretka. Ostale scene koje je prilagodio Coppola su: zabavljačice "Sirene" Playboya, izgubljene duše, Kurtzovo pleme sa ofarbanim licima u bijelo, domoroci koji kanuima kao da oslikavaju vrata pakla za Willarda, Chef i Lance ulaze u logor koji podsjeća na Vergilija i Danteov "Pakao". Coppola je zamijenio Evropu i kolonijalizam sa SAD-om i politikom intervencionizma, što čini poruku Conradove knjige još uvijek jasnom.

Coppolino tumačenje lika Kurtza pretpostavlja se da je bilo po uzoru Tonyja Poea, zapovjednika paravojnih formacija CIA-e za posebne aktivnosti. Akcije Poea u Vijetnamu i tokom "tajnog rata" u susjednom Laosu, a posebno njegove vrlo neuobičajene, i često divljačke metode ratovanja, pokazuju mnoge sličnosti sa onima od izmišljenog lika Kurtza; na primjer, Poe je bio poznat po tome što je bacao odrubljene glave u sela pod kontrolom neprijatelja kao oblik psihološkog rata i koristio je odrezane ljudske uši kao brojač ubijenih neprijateljskih vojnika. On bi zatim poslao te uši nazad do svojih nadređenih kao dokaz efikasnosti njegovih akcija duboko u Laosu. Coppola je negirao da je Poe imao primarni utjecaj i izjavio je da je lik bio djelimično zasnovan na pukovniku Robertu B. Rheaultu iz specijalnih snaga, čije je hapšenje 1969. zbog ubistva dvostrukog agenta iz Tajlanda Khac chuyệna u Nha Trang-u privuklo veliku pažnju medija.

Pripreme za snimanje
Dok je radio kao Coppolin asistent na filmu Kišni ljudi, George Lucas i Steven Spielberg su ohrabrivali svog prijatelja i filmaša Johna Miliusa da napiše scenarij za film sa tematikom iz Vijetnamskog rata. Milius je želio da dobrovoljno ide u rat, ali je bio razočaran kada je bio odbijen zbog astme. Milius je došao na ideju za prilagodi radnju Conradovog romana Srce tame za vrijeme Vijetnamskog rata. On je pročitao roman kada je bio tinejdžer a pažnju mu je skrenuo jedan od njegovih predavača sa koledža koji je spomenuo nekoliko neuspješnih pokušaja da se roman prilagodi za film. Međutim, režiser Carroll Ballard tvrdio je da je Apokalipsa danas bila njegova ideja iz 1967. godine prije nego što je Milius napisao svoj scenarij. Ballard je imao dogovor sa producentom Joelom Landonom i oni su pokušali da otkupe prava na Conradovu knjigu, ali su bili neuspješni u tome. Lucas je otkupio prava, ali nije ništa rekao Ballardu i Landonu. Coppola je platio Miliusu 15.000 dolara da napiše scenarij uz obećanje da će dobiti dodatnih 10.000 kada se snimanje privede kraju. Milius tvrdi da je napisao scenarij 1969. i da ga je prvobitno nazvao Psihodelični vojnik. Htio je da iskoristi Conradov roman kao "neku vrstu alegorije. Bilo bi previše jednostavno pratiti knjigu u potpunosti".

Likove Willarda i Kurtza, Milius je kreirao na osnovu svog prijatelja, Freda Rexera. Rexer je tvrdio da je lično vidio scene vezane za Brandov lik u kojima su ruke seljana bile odsjecane od strane Viet Conga. Kurtz je bio zasnovan na stvarnom zapovjedniku specijalnih snaga u Vijetnamu Robertu B. Rheaultu. Historičari nikada nisu pronašli nikakve dokaze da potvrde Rexerovu tvrdnju, niti je bilo sličnog ponašanja kod Viet Conga, i smatraju to sve urbanom legendom. Jednom je Coppola rekao Miliusu: "Napiši svaku scenu onako kako si zamišljao cijeli film"; on je napisao deset nacrta, na preko hiljadu stranica. Milius je promijenio naslov filma u Apokalipsa danas nakon što je bio inspirisan sa značkom koja je bila popularna kod hipija tokom 1960-ih na kojoj je pisalo: "Nirvana sada". On je također bio pod utjecajem članka koji je napisao Michael Herr pod naslovom, "Bitka za Khe Sanh", koji je pisao o drogama, rock and rollu, i o ljudima koji pozivaju zračne udare sami na sebe. On je također bio inspirisan sa filmom Dr Strangelove.

Milius kaže da je za čuveni dijalog iz filma "Charlie ne surfa" bio inspirisan komentarom Ariela Sharona tokom Šestodnevnog rata, kada je otišao da se kupa nakon okupacije palestinske teritorije kojom prilikom je izjavio: "Jedemo njihove ribe". On kaže da mu je dijalog "Volim miris napalma ujutro" došao na pamet sasvim slučajno. Milius nije imao želju da režira film i smatrao je da je Lucas bio prava osoba za taj posao. Lucas je zajedno sa Miliusom radio četiri godine na razvoju filma, kao i na drugim filmovima, uključujući i njegov scenarij za Zvjezdane ratove On je pristupio Apokalipsi sada kao crnoj komediji, a namjeravao je da snima film, nakon filma THX 1138. Glavno snimanje je trebalo započeti 1971. godine. Lucasov prijatelj i producent Gary Kurtz putovao je na Filipine, istraživajući pogodne lokacije za snimanje. Oni su namjeravali da snimaju film na poljima riže između Stocktona, Kalifornija i Sacramenta, Kalifornija i na lokacijama u Vijetnamu, sa budžetom od 2 miliona dolara, u stilu Cinéma vérité, sa 16 mm kamerama, i pravim vojnicima, dok je rat još uvijek trajao. Međutim, zbog sigurnosnih razloga i Lucasove zauzetosti sa snimanjem filmova Američki grafiti i Zvjezdani ratovi, Lucas je odlučio da privremeno odloži projekat. .

Coppolu je privukao Miliusov scenarij, koji je opisao kao "komediju i zastrašujuću psihološku horor priču". U proljeće 1974. godine, Coppola je razgovarao sa prijateljima i koproducentima Fredom Roosom i Gray Frederiksonom o ideji za rad na filmu. On je pitao Lucasa, a zatim Miliusa da režira Apokalipsu danas, ali obojica su bili zauzeti sa drugim projektima; u Lucasovom slučaju, dobio je zeleno svjetlo da režira Zvjezdane ratove, i odbio je ponudu da režira Apokalipsu danas. Coppola je bio odlučan da snimi film i krenuo je sa poslom. On je zamišljao film kao ključni dokument o prirodi modernog rata, razliku između dobra i zla, i uticaja američkog društva na ostatak svijeta. Režiser je rekao da želi da publici "bez presedana predstavi iskustvo rata i da  reagiraju na isti način kao i oni koji su prošli kroz rat". Dok je promovirao film Kum 2 u Australiji 1975. godine, Coppola i njegovi producenti obilazili su moguće lokacije za Apokalipsu danas u gradu Cairnsu na sjeveru Queenslanda, koji je imao džungle nalik na one u Vijetnamu. On je odlučio da snimi svoj film na Filipinima zbog boljeg pristupa američkoj opremi i jeftinom radnom snagom. Koordinator produkcije Fred Roos je već ranije tamo uradio dva niskobudžetna filma za Monte Hellmana, i imao je prijatelje i kontakte u zemlji. Coppola je proveo posljednjih nekoliko mjeseci 1975. godine prepravljajući Miliusov scenarij i pregovarao je sa United Artists da osiguraju sredstva za snimanje. Prema Frederiksonu, budžet je bio procijenjen između 12-14 miliona dolara. Coppolina produkcijska kuća American Zoetrope skupila je 8 miliona dolara od distributera izvan Sjedinjenih Država i 7,5 miliona dolara od United Artistsa, koji je mislio da će u filmu glumiti Marlon Brando, Steve McQueen i Gene Hackman. Frederikson je otišao na Filipine i imao je večeru sa tadašnjim predsjednikom Filipina Ferdinandom Marcosom da formalizira njegovu podršku za snimanje i omogući im da koriste neku vojnu opremu u zemlji.

Dodjela uloga
Steve McQueen je bio Coppolin prvi izbor da glumi Willarda, ali on nije prihvatio ulogu jer nije htio da napusti Ameriku na 17 sedmica. Al Pacino je također dobio ponudu, ali ni on nije želio da bude odsutan za dugo vremena i bojao se da bi se mogao razboliti u džungli kao što mu se to bilo desilo u Dominikanskoj Republici za vrijeme snimanja Kuma 2. Jack Nicholson, Robert Redford i James Caan također su dobili ponude da igraju bilo Kurtza ili Willarda.

Coppola i Roos su bili impresionirani sa audicijom Martina Sheena za ulogu Michaela u Kumu 2, tako da je on postao njihov prvi izbor za ulogu Willarda, ali glumac je već bio prihvatio još jedan projekt i Harvey Keitel je dobio ulogu na osnovu njegovog rada na filmu Martina Scorsesea Mean Streets. Glavno snimanje je započelo sa tri sedmice zakašnjenja. Već nakon nekoliko dana, Coppola nije bio zadovoljan sa glumom Harveyja Keitela u ulozi Willarda, rekavši da je glumcu "bilo teško da igra ulogu kao pasivni posmatrač". Nakon analiziranja ranih snimaka, režiser je sjeo na avion za Los Angeles i zamijenio Keitela sa Martinom Sheenom. Do početka 1976. godine, Coppola je uspio nagovoriti Marlona Branda da igra Kurtza uz ogromnu platu od 3,5 miliona dolara za mjesec dana rada na lokaciji tokom septembra 1976. Dennis Hopper je dobio ulogu nekog pomoćnika Zelenih beretki i kada je Coppola čuo kako on non-stop priča na lokaciji, sjetio je se da stavi na njega košulju domorodaca, i tako se pojavio u sceni, gdje dočekuje vojnike sa čamca". James Caan je bio prvi izbor za ulogu pukovnika Lucasa. Caan je želio previše novca za ono što se smatralo  manje od sporedne uloge u filmu. Harrison Ford je na kraju dobio ulogu pukovnika Lucasa.

Snimanje
1. marta 1976. godine, Coppola i njegova porodica odletili su za Manilu i tamo iznajmili veliku kuću za pet mjeseci snimanja. Zvučna i oprema za snimanje dopremane su iz Kalifornije još od kraja 1975. Tajfun Olga je bio uništio setove u mjestu Iba, u provinciji Zambales 26. maja 1976. godine, tako da je snimanje bilo otkazano. Dean Tavoularis se sjeća da je "počela kiša sve jače i jače da pada dok se doslovno nije moglo ništa vidjeti napolju, a sva stabla su bila nageta četrdeset pet stepeni". Jedan dio tima je bio blokiran u hotelu, a ostali su bili u malim kućama koje je ispomijerala oluja. Playboy Playmate set je bio uništen, što je odložilo snimanje za mjesec dana. Većina glumaca iz ekipe vratila se u Sjedinjene Države na period od šest do osam sedmica. Tavoularis i njegov tim ostali su da izviđaju nove lokacije i da ponovo izgrade Playmate set na drugom mjestu. Isto tako, tokom snimanja bili su prisutni tjelohranitelji koji su stalno stražarili tokom noći i jednom je cijela kasa sa platnim spiskom bila ukradena. Prema Coppolinoj supruzi, Eleanori, film je kasnio šest sedmica sa preko 2 miliona dolara budžeta.

Coppola se vratio avionom nazad u SAD, u junu 1976. godine. Tada je čitao knjigu o Džingis Kanu kako bi imao bolju predstavu o liku Kurtza. Nakon što je snimanje započelo, Marlon Brando je stigao u Manilu vrlo gojazan i onda je počeo raditi sa Coppolom na verziji kraja filma. Režiser je prikrivao Brandovu debljinu tako što ga je oblačio u crnu odjeću, snimajući samo njegovo lice,  imajući u vidu drugog, duplo višljeg glumca od njega, u pokušaju da prikaže Kurtza kao gotovo mitskog lika. Nakon Božića 1976. godine, Coppola je pregledao prve  grube snimke, ali još uvijek mu je bilo potrebno da improvizira kraj. On se vratio na Filipine početkom 1977. godine i nastavio snimanje. 5. marta 1977. godine, Sheen je imao srčani udar i bilo je potrebno prevaliti četvrtinu milje do prve hitne pomoći. On se kasnije vratio na set 19. aprila. Glavna sekvenca na francuskoj plantaži koja je koštala stotine hiljada dolara, bila je izrezana iz konačne verzije filma. Glasine su počele da kruže da je Apokalipsa danas imala nekoliko završetaka, ali prema Richardu Beggsu, koji je radio na zvuku, rekao je, "nikada nije bilo pet završetaka, nego samo jedan, čak i da je bilo drugačijih montiranih verzija". Ove glasine su nastale zbog Coppolinog čestog mijenjanja originalnog scenarija. Coppola je priznao da nije imao kraj filma jer je Brando bio predebeo da bi igrao scene onako kako je bilo napisano u originalnom scenariju. Uz pomoć Dennisa Jakoba, Coppola je odlučio da kraj bude "klasični mit o ubici koji stiže preko rijeke, ubija gospodara i na kraju sam postaje gospodar.

U jednoj sceni jedan bivo je bio zaklan mačetom. Scena je bila inspirisana ritualom koji izvodi lokalno Ifugao pleme, a Coppola je zajedno sa suprugom bio svjedokom rituala. Oni su snimili ritual koji je kasnije bio prikazan u dokumentarcu Srca tame: Apokalipsa režisera. Iako je film bio američka produkcija na koju se odnose američki zakoni o okrutnosti prema životinjama, scene kao što je ova snimljene su na Filipinima i nije bilo nikakve kontrole. Organizacija za zaštitu životinja American Humane Association dala je filmu rejting "neprihvatljivo".

Muzika i zvuk
Japanski kompozitor Isao Tomita trebao je da uradi originalnu muziku, ali Coppola je želio da muzika filma zvuči kao Tomitina elektronska adaptacija kompozicije Planete  Gustava Holsta. Tomita je otišao sa filmskom ekipom na Filipine, ali problemi sa ugovorom na kraju su spriječili njegovo učešće. U ljeto 1977. godine, Coppola je dao Walteru Murchu četiri mjeseca rok da odradi zvuk. Murch je shvatio da je scenarij sačinjavala naracija, ali Coppola se predomislio tokom snimanja. Murch je mislio da postoji način da se uradi film bez naracije, ali da će za to biti potrebno deset mjeseci i odlučio je da ipak pokuša. Uradio je ponovo sve ali sam. U septembru, Coppola je rekao svojoj supruzi da je osjetio "da postoji samo oko 20% šanse za uspjeh filma". Murch je imao problema pokušavajući da uradi stereo zvuk, jer zvučna arhiva nije imala stereo snimke oružja. Zvučni materijal koji se vratio sa Filipina bio je neodgovarajući, jer ekipa nije imala vremena ni resursa za snimanje zvukova džungle i zvukova ambijenta. Murch i njegova ekipa simulirali su zvukove džungle na filmu.  Apokalipsa danas je imao neobičnu tehniku zvuka za film, jer je Murch insistirao na najmodernijem načinu snimanja pucnjave i upotrijebio je Dolby Stereo sistem. Ovaj sistem je koristio dva kanala zvuka koji su se nalazili iza publike kao i tri kanala zvuka iza ekrana filma. 35mm izdanje koristilo je novi Dolby Stereo optički stereo sistem, koji je imao jedan surround kanal i tri ekranska kanala.

Premijere i zarade
U maju 1978. godine, Coppola je odgodio objavljivanje filma sve do proljeća 1979. godine, a prikazan je kao "rad u progresu" za 900 ljudi u aprilu 1979. koji su filmu dali slabu ocjenu. Iste godine, dobio je poziv da prikaže film na Kanskom filmskom festivalu. Iz United Artistsa nisu bili oduševljeni da se prikazuje nedovršeni film pred toliko novinara, ali Coppola je imao na umu činjenicu da je njegov film Razgovor osvojio Zlatnu palmu i pristao je; za manje od mjesec dana prije početka festivala, film  Apokalipsa danas se prikazao u Kanu. Sedmicu dana prije početka festivala, Coppola je zakazao tri prikazivanja neznatno različitih verzija. On je dozvolio kritičarima da prisustvuju projekcijama i vjerovao je da će oni poštovati embargo postavljen na recenzije. 14. maja, Rona Barrett je ocijenila film na televiziji i nazvala ga "razočaravajućim neuspjehom". U Kanu, tehničari Zoetrope-a  radili su tokom noći prije projekcije filma na instaliranju dodatnih zvučnika na zidovima kina, kako bi postigli 5.1 Surround Sound zvučni efekat za koji se zalagao Murch. Tri sata duga verzija filma prikazana je Kanu kao "rad u progresu" a publika je na kraju nagradila film sa produženim aplauzom. Na konferenciji za novinare, Coppola je kritizirao medije zbog napada na njega i filmsku ekipu dok je imao problema sa snimanjem na Filipinima i tom prilikom je izgovorio čuvenu rečenicu: "Imali smo previše novca, previše opreme, i malo po malo smo poludjeli", zatim: "Moj film nije o Vijetnamu, to jeste ustvari Vijetnam".

15. augusta 1979 Apokalipsa danas puštena je za prikazivanje u 15 kina u SAD-u koji su bili opremljeni sa Dolby Stereo 70mm filmskom tehnologijom i stereo surround zvukom. Apokalipsa danas dobro je prošla sa zaradom na blagajnama kina kada je objavljena u augustu 1979. Film se počeo prikazivati u kinima u New Yorku, Torontu, i Hollywoodu, zaradivši 322.489 dolara za prvih pet dana. Prikazivan je isključivo na ovim trima lokacijama tokom četiri sedmice prije otvaranja u dodatnih 12 kina 3. oktobra 1979. godine, a zatim se proširilo u još nekoliko stotina kina sljedeće sedmice. Film je zaradio više od 78 miliona na domaćem američkom tržištu, dok je na svjetskom tržištu zaradio ukupno oko 150 miliona dolara. Film je ponovno pušten u kinima 28. augusta 1987. godine u šest gradova kako bi iskoristili uspjeh filmova Vod smrti, Bojevi metak, kao i drugih ratnih filmova o Vijetnamu.

Alternativni završeci filma
U vrijeme objavljivanja filma, diskusije i glasine cirkulisali su o mogućim završecima Apokalipse danas. Coppola je izjavio da je originalni kraj bio napisan na brzinu, gdje je Kurtz uvjeravao Willarda da udruže snage i zajedno odbiju zračne udare na logor. Coppola je rekao da se nikada u potpunosti nije složio da Kurtz i Willard umiru sa fatalističkim eksplozivnim intenzitetom, preferirajući da okonča film na puno uvjerljiviji način. Kada je Coppola prvobitno napisao kraj, on je imao na umu dva dosta različita kraja za film. Jedan je uključivao Willarda vodeći Lancea za ruku, dok svi u Kurtzovom logoru bacaju oružje, a završava se sa scenom Willardovog čamca kako polahko isplovljava iz logora; završna scena prikazuje lice kamenog idola, koji onda nestaje u mraku. Druga opcija je prikazala zračni napad koji je bio uspješno pozvan i logor je dignut u zrak na spektakularan način, i tako ubija svakoga ko je ostao u njemu.

Sve do danas, bilo je mnogo varijacija sa kreditima na kraju, počevši sa 35mm izdanjem, gdje je Coppola izabrao da pokaže kredite iznad snimaka eksplozija u Kurtzovom logoru. Verzije za rentanje koje kruže sa ovim krajem, mogu se naći u rukama nekolicine kolekcionara. Neke od ovih verzija imale su podnaslove "Izdanje United Artistsa", dok su druge imale "Omni Zoetrope izdanje". Verzija za televizijske mreže imala je kredite koji su završavali sa "... from MGM/UA Entertainment Company" (film je imao svoju tv premijeru ubrzo nakon spajanja MGMa i United Artistsa). Jedna varijacija sa kreditima na kraju može se vidjeti i na YouTube-u i kao dodatak na izdanje Lionsgate-a na Blu-ray.

Kasnije, kada je Coppola čuo da publika ovo tumači kao zračni napad koji je pozvao Willard, on je povukao 35 mm verziju filma, i stavio je kredite na crnu pozadinu ekrana. Međutim, izdanje sa snimkama "zračnog napada" nastavilo je da cirkuliše na "repertoaru" kina tokom 1980-ih. U DVD komentaru, Coppola objašnjava da nije bila namjera da scene eksplozija budu dio priče; namjera je bila da se prikaže kao potpuno odvojena sekvenca filma. On je dodao  eksplozije kao grafičku pozadinu za kredite.

Coppola je objasnio da je uspio snimiti sada već kultne-snimke prilikom rušenja setova.  Uništavanje i uklanjanje setova je zahtijevala filipinska vlada. Coppola je snimio scene rušenja sa više kamera opremljenih različitim vrstama filmova i objektiva kako bi snimao eksplozije različitim brzinama. On je imao namjeru da upotrijebi ove dramatične snimke i na kraju je odlučio da ih doda u sekciju kredita.

Apokalipsa danas redux
2001. godine, Coppola je objavio kino-verziju Apokalipsa danas redux, a potom na DVD. Ovo je proširena verzija koja uključuje 49 minuta scena izrezanih iz originalnog filma. Coppola je nastavio da cirkuliše originalnu verziju, kao i dvije verzije koje se nalaze zajedno na DVD-u Complete Dossier, objavljenom 15. avgusta 2006. godine i na Blu-ray izdanju objavljenom 19. oktobra 2010. godine. Najduža sekcija koja je dodata u Reduxu je poglavlje koje uključuje plantaže kaučuka porodice de Marais, kao zaostavština kolonizacije Francuske Indokine. Coppolina dva sina Gian-Carlo Coppola i Roman Coppola pojavili su se kao djeca francuske porodice. Ove scene su bile uklonjene 1979. godine, kada je film bio premijerno prikazan na Kanskom filmskom festivalu. U dokumentarcu Srca tame, Coppola izražava svoju ljutnju na setu, zbog tehničkih problema oko scene, što je bilo rezultat finansijskih problema. U vrijeme Redux verzije, bilo je moguće digitalno poboljšati snimke i tako ostvariti Coppolinu viziju. U scenama, francuska porodica raspravlja o pozitivnim stranama kolonijalizma u Indokini i osuđuju izdaju vojno sposobnih muškaraca tokom prvog rata u Indokini. Hubert de Marais tvrdi da su francuski političari žrtvovali cijeli bataljon u bici kod Dien Bien Phu-a, i kažu Willardu da su SAD stvorile Viet Cong kako bi otjerali japanske osvajače.

Ostali dodati materijali uključuju: snimke borbe prije nego što je Willard upoznao Kilgorea, humoristična scena u kojoj Willardov tim krade Kilgoreovu dasku za surfanje, scene plesa  Playboy zabavljačica, u kojima Willardov tim nailazi na njih dok čekaju evakuaciju nakon što je njihov helikopter ostao bez goriva, oni mijenjaju dva bureta goriva za dva sata plesa, zatim scena Kurtza koji čita članak o ratu iz magazina TIME, okružen kambodžanskom djecom.

Kritike
Nakon premijere, Apokalipsa danas je dobio gotovo univerzalne kritike. U svom originalnom pregledu, Roger Ebert je napisao: "Apokalipsa danas dostiže veličinu ne putem analiziranja našeg iskustva o Vijetnamu, nego stvarajući novo iskustvo, kroz likove i slike". U svom pregledu za Los Angeles Times, Charles Champlin je napisao: "kao primjer plemenitog korištenja medija i kao neumorni izraz nacionalne patnje, film zasjenjuje sve što su američki režiseri pokušavali da urade dugo vremena ". Ebert je dodao Coppolin film na svoju listu najvećih filmova, navodeći: "Apokalipsa danas je najbolji film o Vijetnamu, jedan od najvećih od svih filmova, jer je otišao dalje od drugih, sve do mračnih predjela duše. Ne radi se tu toliko o ratu koliko o tome kako rat otkriva istine koje bismo bili sretni da se nikada ne otkriju".

Ostale recenzije bile su manje pozitivne; Frank Rich iz magazina TIME, rekao je: "Dok većina snimaka oduzima dah, Apokalipsa danas je emocionalno tup i intelektualno prazan". Razni komentatori su raspravljali da li je film  anti-ratnog ili pro-ratnog karaktera. Dokazi nekih komentatora zasnovani su na anti-ratnim porukama koje uključuju besmislenu brutalnost rata, odsustvo vojnog zapovijedanja, kao i prizori uništavanja prirode. Zagovornici pro-ratnog stava filma, međutim, vidjeli su ove iste elemente kao veličanje rata i potvrdu američke nadmoći. Prema Franku Tomasulu: "SAD nameće svoju kulturu u Vijetnamu, uključujući i razaranje sela, tako da vojnici mogu surfati, to potvrđuje pro-ratnu poruku filma." Pored toga, marinac po imenu Anthony Swaffort ispričao je kako je njegov vod gledao Apokalipsu danas prije nego što je bio poslat u Irak 1990. godine kako bi bili ohrabreni za rat. Prema Coppoli, film se može smatrati anti-ratnim, ali je još više kao anti-lažnim: "... činjenica da kultura može lagati o tome šta se stvarno događa za vrijeme rata, da su ljudi brutalno mučeni, sakaćeni, i ubijani, i to sve nekako predstaviti kao moralnost, to je ono što me užasava, što otvara mogućnost za dalja ratovanja".

Danas, mnogi smatraju film remek djelom Nove holivudske ere, a često se navodi kao jedan sa spiska najvećih filmova svih vremena. Magazin Sight and Sound je 2002. anketirao nekoliko kritičara da imenuju najbolji film u posljednjih 25 godina i Apokalipsa danas je zauzeo poziciju broj jedan. Također je naveden kao drugi najbolji ratni film od strane gledalaca Kanala 4 od ukupno 100 najvećih ratnih filmova i bio je drugi ratni film svih vremena na Movifone listi (nakon Shindlerove liste), a na listi ratnih filmova IMDB-a  bio je drugi nakon filma Najduži dan. U anketi iz 2004. britanskih ljubitelja filma,  Kilgoreov citat o napalmu izabran je kao najbolji filmski citat. Scene helikopterskog napada sa arijom Valkyries izabrane su kao najupečatljivije filmske scene od strane magazina Empire (iako je ista numera ranije korištena 1915. godine sa sličnim efektom za nijemi film Rađanje jednog naroda). Ova scena se ponovo pojavila u posljednjem činu videoigre iz 2012. Far Cry 3 kao pjesma koja svira dok lik puca iz helikoptera. Udruženje filmskih kritičara Londona glasali su 2009. godine za Apokalipsu danas  kao najbolji film u posljednjih 30 godina. U augustu 2009. godine, Njemačka finansijska kontrola rekla je Odboru za finansije Bundestaga da bi neuspjeh DEPFA banke, koja je u potpunosti bila pod nadzorom irskih banaka, mogao dovesti do kolapsa njemačke banke i tako prisiliti Berlin da plati kauciju 102 milijarde eura. Odboru je rečeno da bi alternativa bila propast njemačke banke i eventualno kolapsa evropskog sistema finansija - "nešto kao da se probudite u ponedjeljak ujutro u filmu Apokalipsa danas".

Zanimljivosti
 Francis Ford Coppola je vjerovao da je Marlon Brando bio upoznat sa romanom Josepha Conrada "Srce tame", i pripremio je sve za ulogu prije nego što je stigao legendarni glumac na set. Kada je Brando došao, Coppola je bio užasnut shvativši da Brando nikada nije pročitao "Srce tame", niti je znao svoje dijaloge, a postao je izuzetno debeo (Kurtz je u scenariju bio visok, i izuzetno mršav čovjek). Nakon nekoliko trenutaka panike, Coppola je odlučio da snimi Branda, kao da je bio masivno građen, pa su sve kamere snimale Branda iznad njegovog ogromnog trbuha.
 Scena na početku filma sa kapetanom Willardom kada je bio sam u svojoj hotelskoj sobi je potpuno improvizirana. Martin Sheen je rekao snimateljima samo neka puste kamere da snimaju. Sheen je zapravo pijan u sceni i udario je šakom u ogledalo, koje je bilo od pravog stakla, ozlijedivši tako svoj palac. Sheen je počeo da plače i pokušao je napasti Coppolu. Ekipa je bila toliko uznemirena njegovim postupcima da su željeli da se zaustavi snimanje, ali Coppola je nastavio sa snimanjem.
 Marlon Brando je improvizirao većinu dijaloga Kurtza, uključujući i osamnaestominutni dijalog, od kojeg su samo dvije minute preživjele konačni rez. Meade Roberts koji je bio scenarist za film Fugitive Kind (1960), kasnije je čuo cijeli monolog i rekao je da, iako su neki od njih bili nepovezani, većina ih je zvučala sjajno. Na kraju govora Brando je navodno rekao Coppoli: "Francis, ja sam ovaj dijalog odradio koliko sam mogao. Ako ti je potrebno više, možeš potražiti nekog drugog glumca."
 Kada je Coppola tražio od Al Pacina da glumi Willarda, Pacino ga je odbio govoreći: "Ja znam na šta da će ovo izaći. Ti ćeš biti tamo u helikopteru i govoriti mi šta da radim, a ja ću biti dolje u močvari pet mjeseci." Snimanje je zapravo trajalo 16 mjeseci.
 Clint Eastwood je odbio ulogu kapetana Willarda jer je smatrao da je film previše mračan.
 Coppola je izgubio 50 kilograma težine dok je snimao film.
 Harvey Keitel je prvobitno imao ulogu Willarda. Nakon dvije sedmice snimanja, Coppola ga je zamijenio sa Martinom Sheenom. Prema Coppoli jedan dio filma sa njegovim snimcima bio je uključen u konačnom rezu. Njegov lik se nije mogao vidjeti pošto je snimljen iz daljine na čamcu kako plovi niz rijeku.
 Nick Nolte je rekao da je najviše želio ulogu kapetana Willarda, i bio je vrlo razočaran kada je Coppola izabrao Harveyja Keitela. Kada je on dobio otkaz, Nolte je mislio da će uloga biti njegova, ali Sheen je na kraju dobio ulogu.
 Coppola je bio uložio nekoliko miliona dolara svog novca u film nakon što je snimanje prešlo preko budžeta. On je na kraju morao da stavi u hipoteku svoje kuće i vinarije u dolini Napa kako bi završio film.

Nagrade

Oscari
Na 52. dodjeli "Oscara" film je imao ukupno 8 nominacija od kojih je osvojio nagrade u sljedećim kategorijama:
 Oscar za najbolju fotografiju - Vittorio Storaro
 Oscar za najbolji zvuk - Walter Murch, Mark Berger, Richard Beggs, Nathan Boxer

Coppola je bio nominiran za naboljeg režisera izgubivši od Roberta Bentona a u kategoriji za najbolji film izgubio je od filma Kramer protiv Kramera.

Zlatni globus
Na 37. dodjeli "Zlatnog globusa" film je imao ukupno 4 nominacije od kojih je osvojio nagrade u sljedećim kategorijama:
 Zlatni globus za najboljeg režisera - Francis Ford Coppola
 Zlatni globus za najboljeg sporednog glumca - Robert Duvall
 Zlatni globus za najbolju originalnu muziku - Carmine Coppola, Francis Ford Coppola

U kategoriji za najbolji film - drama izgubio je također od Kramera protiv Kramera.

BAFTA
Na 33. dodjeli nagrade "BAFTA" film je imao ukupno 8 nominacija od kojih je osvojio nagrade u sljedećim kategorijama:
 BAFTA za najboljeg režisera - Francis Ford Coppola
 BAFTA za najboljeg sporednog glumca - Robert Duvall

Od nominacija ističu se nominacije za najbolji film i najboljeg glavnog glumca za Martina Sheena.

Zlatna palma
Na 32. Kanskom filmskom festivalu film je osvojio Zlatnu palmu, dok je za nagradu FIPRESCI imao nominaciju.

Ostale nagrade
Od ostalih nagrada ističu se nagrada "David di Donatello", u kategoriji za najboljeg stranog režisera za Coppolu, njemački "Zlatni ekran", srebrna medalja na Telluride filmskom festivalu povodom 35-godišnjice objavljivanja filma, te nagrada za najbolji film Udruženja filmskih kritičara Londona 1981. da bi ponovo osvojio istu nagradu 2010. povodom 30.-godišnjice.

Reference

Također pogledajte
 Vijetnamski rat

Vanjski linkovi

Filmovi iz 1979.
Filmovi na engleskom jeziku
Američki filmovi
Američki dramski filmovi
Američki avanturistički dramski filmovi
Američki ratni dramski filmovi
Američki epski filmovi
Ratni avanturistički filmovi
Filmovi u režiji Francisa Forda Coppole
Filmovi zasnovani na romanu
Filmovi koji su dobili Oscar za najbolju fotografiju
Filmovi koji su dobili Oscar za najbolje miksanje zvuka
Filmovi koji su dobili Zlatni globus za najboljeg redatelja
Filmovi koji su dobili Zlatni globus za najboljeg sporednog glumca
Dobitnici Zlatne palme
Filmovi s radnjom u Kambodži
Filmovi snimljeni na Filipinima
Filmovi o atentatima
Filmovi o Vijetnamskom ratu
Filmovi American Zoetropea
Filmovi Paramount Picturesa
Filmovi United Artistsa
Filmovi s muzikom Carminea Coppole
Filmovi u Nacionalnom filmskom registru Sjedinjenih Američkih Država

Apokalipsa danas


Aktor niezawodowy, in. naturszczyk ( 'model') – nieprofesjonalny odtwórca roli aktorskiej w filmie. Udział aktorów niezawodowych charakterystyczny był dla pewnych gatunków oraz nurtów w historii kinematografii (m.in. radziecka szkoła montażu, neorealizm włoski, czechosłowacka nowa fala). Wykorzystanie aktorów niezawodowych ma na celu zaakcentowanie realizmu opowiadanej historii, a także uwypuklenie cech postaci typowych dla danego środowiska, grupy zawodowej, klasy społecznej itp.

Wielu twórców w historii kina preferowało pracę z naturszczykami. Radziecki teoretyk Lew Kuleszow uważał, że aktor filmowy musi być aktorem niezawodowym, pozbawionym sztuczności charakterystycznej dla profesjonalnych aktorów teatralnych. Jego bliski współpracownik, Siergiej Eisenstein, obsadzał w swoich filmach przeważnie aktorów nieprofesjonalnych, posługując się zasadą typażu – np. wybrał do roli lekarza w filmie Pancernik Potiomkin robotnika fizycznego, ponieważ ten swoim wyglądem i sposobem poruszania się przywodził na myśl, zdaniem reżysera, osobę wywodzącą się z inteligencji. Podobną strategię przyjęli filmowcy włoskiego neorealizmu. Francuski reżyser Robert Bresson również pracował przeważnie z aktorami niezawodowymi – nazywał ich "modelami" i wybierał ich nie przez wzgląd na zdolności aktorskie, a wygląd zewnętrzny.

Wybrane przykłady filmów ze znaczącymi rolami naturszczyków:
 Pancernik Potiomkin (1925), reż. Siergiej Eisenstein
 Finis Terrae (1929), reż. Jean Epstein
 Złodzieje rowerów (1948), reż. Vittorio De Sica
 Dziennik wiejskiego proboszcza (1951), reż. Robert Bresson
 Los Golfos (1960), reż. Carlos Saura
 Pali się moja panno (1967), reż. Miloš Forman
 Rejs (1970), reż. Marek Piwowski
 Szatańskie tango (1994), reż. Béla Tarr
 Ida (2013), reż. Paweł Pawlikowski

Zobacz też

 Street casting

Przypisy

Bibliografia

Zawody filmowe
Aktorstwo

Aktor niezawodowy


An Austrocidaria bipartita in uska species han Lepidoptera nga syahan ginhulagway ni Louis Beethoven Prout hadton 1958. An Austrocidaria bipartita in nahilalakip ha genus nga Austrocidaria, ngan familia nga Geometridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Austrocidaria

Austrocidaria bipartita


Kaliwatan sa insekto ang Franklinothrips lineatus. Una ning gihulagway ni Ian A. Hood ni adtong 1949. Ang Franklinothrips lineatus sakop sa kahenera nga Franklinothrips, ug kabanay nga Aeolothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Brasil

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Brasil
Franklinothrips

Franklinothrips lineatus


Grant is a 2017 biography of Ulysses S. Grant, the 18th President of the United States, written by American historian and biographer Ron Chernow. Grant, a Union general during the Civil War, served two terms as president, from 1869 to 1877. Chernow asserts that both Grant's command of the Overland campaign and his presidency have been seen in an undeservedly negative light.

Background
Chernow had previously written about two Founding Fathers, in a biography of Alexander Hamilton (2004) and George Washington (2010). "I had always had a fantasy about doing a big, sweeping saga about the Civil War and Reconstruction," Chernow said. "It fascinates me that there are so many Americans who know about the Civil War battles in intimate detail, but they know nothing about Reconstruction."

Proponents of the Lost Cause of the Confederacy, Chernow argues, demonized Grant. His drinking habit, which did not adversely affect his military campaigns, became a central focus of Gilded Age historians. The president was seen poorly for many years, ranked near the bottom among former presidents. Prior to beginning his research for the book, Chernow himself had even bought into the prevailing view; in an earlier biography of John D. Rockefeller, he called Grant "an inept president" and described him as "a small-town businessman before the war, who was enamored of the rich, no matter how frequently they tried to fleece him." On reconsideration, Chernow said, "I think that in the stock market of historical reputations, Grant's stock is definitely rising."

Critical response
The book topped The New York Times Non-Fiction Best Seller list on the weeks of October 29, 2017, and January 7, 2018.

Janet Maslin writes for The New York Times that Grant attempts to change Grant's reputation of being "an inspired commander, an adequate president, a dull companion and a roaring drunk." Maslin adds that the book, "which attempts to see Grant's life as a triumph, is also steeped in tragedy." Albert R. Hunt writes for Bloomberg View, "Chernow definitively establishes that Grant was a great general ... [he] doesn't gloss over Grant's deficiencies."

Former President Bill Clinton praised the "scholarly and literary strengths" of Chernow's book, but also highlighted the neglected aspects of his presidency, namely protecting the newly freed slaves and their newfound civil rights. For The Washington Post, T. J. Stiles writes, "[Chernow's] research into Grant's struggles with alcohol would be better if he discussed the scale and intensity of the temperance movement ... Chernow's account of Grant's military career, however, works well, particularly in exploring his closest relationships." Stiles further writes that Chernow "makes little use" of novel-writing techniques: "His design does not delight with artful structure". On the other hand, Adam Gopnik, for The New Yorker, writes, "[Chernow]'s talent is suited to Grant's story. He writes the way Grant fought: lacking elegance of means, he covers an immense area of ground, thoroughly and relentlessly, capturing his objectives one by one."

See also
Bibliography of Ulysses S. Grant

References

External links
Q&A interview with Chernow on Grant, November 5, 2017, C-SPAN
Presentation by Chernow on Grant, September 1, 2018, C-SPAN

2017 non-fiction books
American history books
Books about Ulysses S. Grant
Books by Ron Chernow
Penguin Books books
Biographies adapted into television shows

Grant (book)


Kaliwatan sa alibangbang ang Compsoctena intermediella. Una ning gihulagway ni Walker ni adtong 1866. Ang Compsoctena intermediella sakop sa kahenera nga Compsoctena, ug kabanay nga Eriocottidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Compsoctena

Compsoctena intermediella


An Nezumia parini in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Hubbs ngan Iwamoto hadton 1977. An Nezumia parini in nahilalakip ha genus nga Nezumia, ngan familia nga Macrouridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nezumia

Nezumia parini


An Trichomycterus macrotrichopterus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Barbosa ngan Costa hadton 2010. An Trichomycterus macrotrichopterus in nahilalakip ha genus nga Trichomycterus, ngan familia nga Trichomycteridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Trichomycterus

Trichomycterus macrotrichopterus


Câmpulung la Tisa là một xã thuộc hạt Maramureș, România. Dân số thời điểm năm 2002 là 2485 người.

Chú thích

Tham khảo

Xem thêm

Xã của hạt Maramureș

Câmpulung la Tisa


Xuân Bắc là một xã thuộc huyện Xuân Lộc, tỉnh Đồng Nai, Việt Nam.

Xã có diện tích 63,2 km², dân số năm 1999 là 18.136 người, mật độ dân số đạt 287 người/km².

Hành chính
Xã Xuân Bắc được chia thành 12 ấp: 1, 2A, 2B, 3A, 3B, 4A, 4B, 5, 6, 7, 8, Bầu Cối.

Chú thích

Tham khảo

Xuân Bắc, Xuân Lộc


Live at the Key Club è un album dal vivo del gruppo musicale statunitense Cinderella, pubblicato il 20 luglio 1999 dalla Cleopatra Records.

Tracce
Tutte le canzoni sono state composte da Tom Keifer, ad eccezione di Hot and Bothered composta da Tom Keifer ed Eric Brittingham.
The More Things Change – 4:29
Push, Push – 2:36
Hot and Bothered – 5:27
Shelter Me – 4:54
Night Songs – 5:07
Somebody Save Me – 3:20
Heartbreak Station – 5:22
The Last Mile – 3:13
Coming Home – 5:29
Fallin' Apart at the Seams – 4:00
Drums Solo – 3:50
The Jam  – 3:09
Don't Know What You Got (Till It's Gone) – 4:33
Nobody's Fool  – 5:04
Gypsy Road – 5:02
Shake Me – 4:39

Riedizioni
Inspiegabilmente, l'album originale del 1999 è stato negli anni pubblicato più volte da diverse etichette discografiche sotto titoli diversi, tutte con un'unica copertina radicalmente diversa rispetto a quella originale. Un paio di queste riedizioni sono:

2004 – Live From Gypsy Road su Axe Killer Records
2009 – In Concert su Dead Line Music / Cleopatra Records
2009 – Live from the Gypsy Road – In Concert: Remastered Edition! su Dead Line Music / Cleopatra Records con in allegato un DVD della performance dal vivo.
2011 – Caught in the Act su Mausoleum Records con in allegato un DVD che mostra un concerto tenuto dal gruppo a Detroit, in Michigan, nel 1991.
2014 – Stripped su Collectors Dream Records / Massacre Records con la stessa lista tracce ma in ordine differente, più 2 tracce bonus prese da un concerto del 1991: Sick for the Cure e Make Your Own Way.

Formazione
 Tom Keifer – voce, chitarra ritmica, pianoforte
 Jeff LaBar – chitarra solista
 Eric Brittingham – basso
 Fred Coury – batteria, cori

Collegamenti esterni

Live at the Key Club (Cinderella)


An Heterotis niloticus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Cuvier hadton 1829. An Heterotis niloticus in nahilalakip ha genus nga Heterotis, ngan familia nga Arapaimidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Heterotis

Heterotis niloticus


An Necalphus in uska genus han Coleoptera. An Necalphus in nahilalakip ha familia nga Cerambycidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Necalphus

Necalphus


Puchar Beskidów 1969 – dwunasta edycja tego pucharu. Konkursy rozegrane w Wiśle i w Szczyrku odbyły się w 24 i 26 stycznia. Tym razem cykl rozpoczynał konkurs w Szczyrku, a finał odbył się w Wiśle. Drugi tytuł w historii wywalczył Józef Przybyła (było to również jego piąte podium). Drugie miejsce zajął reprezentant ZSRR Garij Napałkow, a trzecie miejsce zajął jego rodak Anatolij Żegłanow.

Terminarz
Na podstawie danych [1]

Wyniki zawodów

Szczyrk (24.01.1969)

Wisła (26.01.1969)

Klasyfikacja generalna

1969
1969 w sportach zimowych
1969 w polskim sporcie

Puchar Beskidów 1969


Marburg State School is a heritage-listed state school at Louisa Street, Marburg, City of Ipswich, Queensland, Australia. It was designed by Queensland Department of Public Works and built in 1922. It is also known as Marburg Rural School. It was added to the Queensland Heritage Register on 9 October 2015.

History
Marburg State School opened in 1879 as Frederick State School (renamed Marburg State School in 1888) on a small site within the small agricultural settlement of Frederick, to serve its growing rural population. In February 1920, Marburg Rural School commenced in rented buildings until the rural school and primary school moved to the current school site in June 1922. The school has been in continuous operation since establishment and has been a focus for the local community as a place for important social and cultural activity.

European occupation of the Rosewood Scrub and nearby Sally Owens Plains for pastoral purposes dates from the early 1840s. Frederick's (Marburg's) establishment, as an agricultural settlement, dates from the 1860s when the area was settled, primarily by German immigrants.

The original state school opened on a small sloping site in Edmond Street on 18 March 1879. The school, comprising a classroom and residence, was constructed by J Byers and had an average daily attendance during the first year was 31.8 pupils.

The provision of state-administered education was important to the colonial governments of Australia. Following the introduction of Queensland's Education Act 1860, which established the Board of General Education and began standardising curriculum, training and facilities, Queensland's public schools grew from four in 1860 to 230 by 1875. The Queensland Education Act 1875 provided for free, compulsory and secular primary education and the establishment of the Department of Public Instruction. This further standardised the provision of education, and despite difficulties, achieved the remarkable feat of bringing basic literacy to most Queensland children by 1900.

The establishment of schools was considered an essential step in the development of early communities and integral to their success. Locals often donated land and labour for a school's construction and the school community contributed to maintenance and development. Schools became a community focus, a symbol of progress, and a source of pride, with enduring connections formed with past pupils, parents and teachers. The inclusion of war memorials and community halls reinforced these connections and provided a venue for a wide range of community events in schools across Queensland.

To help ensure consistency and economy, the Queensland Government developed standard plans for its school buildings. From the 1860s until the 1960s, Queensland school buildings were predominantly timber-framed, an easy and cost-effective approach that also enabled the government to provide facilities in remote areas. Standard designs were continually refined in response to changing needs and educational philosophy and Queensland school buildings were particularly innovative in climate control, lighting, and ventilation. Standardisation produced distinctly similar schools across Queensland with complexes of typical components.

During the 1880s Marburg grew as a commercial centre for the surrounding agricultural area and as an administrative centre for Walloon Division (1879-1903). In 1888 the school was renamed Marburg State School to reflect the town's change of name, and it continued to grow - with additions in 1888, reroofing in 1904, and repairs and improvements in 1908.

Growth of the town continued in the new century. Marburg gained rail connection to Ipswich and Brisbane when the Marburg branch railway was extended from Rosewood on the Main Line railway in 1911, but the siting of the Marburg railway station reduced the grounds of the school. Additional land on the western side of the school reserve was added but was steep and unsuitable for a playground.

The idea of rural schools, to educate country children in practical subjects, arose in the early 20th century following the establishment in 1897 of the Queensland Agricultural College at Lawes near Gatton to train young men in agriculture and related sciences. The college, administered by the Department of Agriculture and Stock, was part of a wider scheme of introducing "scientific agriculture" to the colony, which included experimental farms and travelling model dairies. Within the school system, a limited form of rural instruction was introduced in syllabus changes made in 1905 and 1915.

John Douglas Story, Under-Secretary of Public Instruction from 1905, believed like many others, that Queensland's future depended on agricultural development. Between 1914 and 1916 he finalised a plan for three tiers of agricultural education - rural schools, state high schools, and University Agricultural Department. In 1910, to provide expert guidance from within the Department of Public Instruction, Story appointed James Clement Stubbin as Queensland's Teacher of Agriculture. Stubbin promoted the notion of a scientific approach to agriculture by writing a textbook on the school garden, agricultural bulletins, and constantly touring schools to give lessons on topics such as milk and cream testing, planting and pruning. In 1917 Queensland's first rural school was established as an adjunct to the Nambour State School.

With the success of the Nambour Rural School, the Department of Public Instruction decided to open three more rural schools in 1920, one of which was at Marburg. Consequently, a 10-acre (approximately ) lot in Louisa Street, about  to the northwest of the first school site but close to the Marburg town centre with its railway station, was purchased from A Beutel for £250 on 30 August 1920 as the future site of the Marburg Rural School. This proximity to the railway station was important because "pupils aged between 12 and 14 years and ex-pupils to 17 years were eligible for free rail travel and free tuition at a Rural School one day per week". Pupils from Rosewood, Minden, Tallegalla, Lark Hill. Glamorgan Vale, Haigslea and Walloon were allotted a day for attendance at Marburg Rural School.

Rural school classes were held in rented buildings in the Marburg Show grounds until 1922, when the former school buildings were transported to the new site and repurposed as vocational classrooms.

The purpose of rural schools was to educate children to enable them to develop rural areas and to provide a means of extending country children's education beyond the compulsory years with an additional year of agricultural and domestic studies. Altogether 30 rural schools opened in Queensland between 1917 and 1939. Each was located in prime fruit-growing, dairying or agricultural areas and functioned "as a central school for the surrounding district schools, teaching domestic, commercial, agricultural and vocational classes".

The new sectional school building at Marburg State School was built to a Department of Public Works (DPW) standard design (D/T1), with some modifications, for £2990 and was ready for use on 29 January 1922. A 1921 plan of the sectional school building shows it as a long, weatherboard-clad structure, highset on tall stumps, with a Dutch-gable roof and two circular roof vents. A teachers annexe was attached to the verandah on the northern side, and included one space for the head teacher and another for the assistant teachers. Stairs either side of the teachers' annexe provided access to the verandah, which was enclosed at the western end for hat and coat racks, and at the eastern end for use as a store room. Large banks of windows spanned the southern wall. The interior was divided into five  wide classrooms of varying lengths, and a science room was located at the eastern end. Three western classrooms were connected via folding glass doors and each classroom featured a ceiling vent.

Two vocational training buildings were constructed from the former school building, which was cut in half and moved to the site. Reconstruction and fitting out of the vocational building was supervised by a Mr Ash, for £215/10s, and was completed by 5 March 1923. This included enclosing under the buildings with sheet metal. Its total cost was £718.

The layout of the school grounds was designed by William Ernest Bick, curator of the Brisbane Botanic Gardens. His 1922 report stated that:"I found it difficult to make a good approach from street to school buildings owing to [the] sports ground. The roadway is 16ft (4.88 m) on plan and swings around flagpole. The trees on drive and on boundarys [sic] are 33ft (10.06 m) apart.""In the Forestry plots I have provided for about 144 [trees] and proposed to plant 1 of each 6 kinds of soft and 6 kinds of hardwoods. The fruit trees are put down at 25 ft (7.71 m) apart this will give plenty of room for cultivation, it will depend of course on what kind of tree you wish to go in for, and the distance apart can be arranged to suit small growing trees. The space for garden plots I have left for your own design."A meeting of the school committee in 1925 decided the horse paddock in the northwestern corner of the site would be fenced off. The work was to be completed through working bees and the government would supply the wire. During the same meeting, arrangements were made to plant shade trees on the northern side of the school grounds and it was noted that the Department of Public Instruction advised of its intention to construct a new teacher's residence.

Most Queensland state schools incorporated a teacher's residence on the site, particularly in rural areas. In Australia, only Queensland offered free accommodation to teachers, the government policy applying to male teachers (only) from as early as 1864. This was partial recompense for a low wage, an incentive for teacher recruitment in rural areas and provided onsite caretakers. Refinement of the standard residence design occurred over time, with each modification responding to teacher complaints and Teachers' Union agitation. Following World War I, teacher shortages were blamed on the inadequacy and shortage of teachers' residences. Consequently, many new teacher residences were constructed across Queensland in the 1930s and again following World War II.

Residences designed by the DPW's architects, and constructed to the high standard demanded by the state, were typically of a higher-quality in design, materials and construction than most similarly-scaled private residences. The detached teacher's residence was located within the school grounds at a distance from the teaching buildings, usually with a separate, fenced yard with gardens and trees. The designs ranged from one to four bedrooms and evolved simultaneously with the teaching buildings to keep up with modern needs and styles.

A new teacher's residence was built at Marburg Rural School in 1926 for £1145. It was located on the eastern side of the site and faced south toward the entry driveway. The 1926 plan shows the residence as a highset structure, with an front verandah and a  rear verandah - the rear verandah was enclosed with weatherboard cladding and casement windows. Southern and eastern stairs accessed the front and rear verandahs, respectively. The interior comprised a core of three bedrooms and a dining room arranged around a central hallway; and a rear wing included a kitchen with stove alcove, pantry, bathroom, and servant's room. The understorey housed a wash house (below the kitchen). In the same year, a fence was constructed around the residence and the understorey was enclosed with battens.

The school retains a forestry plot in the north-east corner of the site, which was the first established in Queensland in 1928. Forestry plots were the product of after-school agricultural clubs, introduced in 1923 at primary schools, under the "home project" scheme. Curriculum driven, these clubs had a secondary commercial value as well as disseminating information and helping to develop a range of skills. The Department of Primary Industry provided suitable plants and offered horticultural advice. School forestry plots were seen by the government as a way of educating the next generation about the economic and environmental importance of trees, as well as providing testing grounds for new species. Located throughout the state, the plots were a means of experimenting with a variety of tree species in different soil and climatic conditions. The sale of timber grown in school plots provided an additional source of income for the school, and the plots themselves were an attractive feature of school grounds. At Marburg State Rural School 275 exotic and indigenous trees were planted initially. Encouraged by the Education and Forestry Departments, by 1953 about 380 Queensland schools were undertaking forestry projects. An account in the school's 125th Anniversary Book recalls that the trees were ordered from the Department of Forestry, planted in rows, and spaced two metres apart. Trees planted include: Bunya Pine (Araucaria bidwillii), Kauri Pine (Agathis robusta), Crows Ash (Flindersia australis), Mexican Cedar (Taxodium mexicanum), Pinus longifolia, Pinus radiata, Pinus insularis and Silky Oak (Grevillea robusta). Ongoing planting occurred. The trees remaining include Hoop Pine (Araucaria cunninghamii), Kauri Pine, Silky Oak and Norfolk Island Pine (Araucaria heterophylla).

In addition to the usual school subjects, farm-craft, leatherwork, blacksmithing and domestic science were taught. Other activities at the Marburg Rural School were a calf club; a forestry nursery germinating seeds of selected hardwoods and softwoods, and planting the seedling tubes around Marburg; an orchard of citrus and nut trees; pasture renovations using grasses, legumes and fertilizers; potato growing; milk and cream testing; pig raising on the school farm; room competitions; and meal preparation.

As well as the forestry plot, other landscaping and tree planting took place in the school grounds. An orchard was created on the site of the current pre-school; an ant-bed surfaced tennis court was added by the school community in 1927, to the west of the teacher's residence, after levelling of the site; and paths and gardens were laid out between the school buildings by the early 1930s. Eighteen fig trees (17 small leafed and one with large leaves) lining the driveway from the entrance gate to the school buildings were planted in the 1930s.

The rural school scheme was phased out between the 1940s and 1960s due to a move to larger farms by the late 1940s and the consequent decline in government emphasis on closer settlement; as well as the transfer of domestic, vocational and commercial subjects to the curriculum of the growing number of state high schools. Marburg Rural School reverted to a state school in 1963 after the cessation of vocational and domestic science training at the school. In 1959 the vocational building burnt down and classes were transferred to Ipswich. Domestic science classes ceased in 1963 and the building was sold for removal. This change coincided with a decline in Marburg's population towards its lowest level in the late 1960s.

Additions and alterations to the school continued in the post-World War II period. In 1959 improvements to the lighting of the sectional school building were made for £855. Also at this time, the eastern store room was removed from the verandah of the sectional school building. Hat and bag racks were added, and louvres were inserted into the building's verandah walls. A 1969 plan indicates the extension of the teachers annexe by  to the north to accommodate a staff-room and services-room. At this time, the building's internal partitions were also altered to accommodate four larger classrooms; and the southeastern and northwestern walls were replaced to include new openings.

Minor alterations have been made to the teacher's residence since its construction. The front verandah has been enclosed with weatherboard cladding and most external windows have been replaced with aluminium frames (the openings remain in their original locations). A 1966 plan shows the addition of a weatherboard-clad toilet extension on the eastern side of the rear verandah, and to accommodate this, the repositioning of the eastern set of stairs.

In 1966 a new toilet block north of the sectional school building was installed. A modular pre-school building was added in 1978 southeast of the sectional school building, on the former orchard site, and replaced in 1990-1 by a new building southeast of the residence. The modular pre-school building, adjacent the sectional school building, was removed from the site between November 2014 and March 2015. The tennis court was relocated to the southwestern corner of the site between 2005 and 2009; and in 2015 the location of the original tennis court is used as a car-park. In 2009 Marburg State School was granted $250,000 for the construction of a multi-purpose hall as part of the Building the Education Revolution project (Primary Schools for the 21st Century (P21) component). This multi-purpose hall was constructed by January 2012 and is located southeast of the sectional school building. The flagpole on site in the 1920s is not extant in 2015.

Celebrations of the school's 75th Jubilee were held in 1954, its centenary in 1979 and its 125th anniversary in 2004. The latter two events included publication of the school's history. The school's bell, which had been stolen, was replaced in 1979 and is located northwest of the sectional school building in 2015.

In 2015, the school continues to operate from its 1922 site. It retains its sectional school building, teacher's residence, forestry plot and horse paddock, as well as its landscaped grounds. The school is important to Marburg, having been a focus for the community and generations of Marburg and district students have been taught there. Since establishment it has been a key social focus for the Marburg community with the grounds and building serving as the venue for many social events.

Description

Marburg State School occupies the whole of an approximately  sloping block within the small rural township of Marburg in the Brisbane Valley. The school complex is accessed via Louisa Street and is surrounded by agricultural and residential properties. Visible from the school entrance and at the highest point of the site is a sectional school building (1922). East of the sectional school building, a teacher's residence (1926) faces south to front the entrance driveway. The landscaped grounds are well-established and include an avenue of mature fig trees along the length of the curved driveway that provides an attractive entrance to the school. The layout of the grounds is clearly divided into areas based on use, including: a teaching area with playing field at the southern end; a residence with garden area to the east; a mature forestry plot in the northeastern corner; and a former horse paddock in the northwestern corner. The school is prominent in its rural location and is clearly visible from the adjacent Warrego Highway.

1922 sectional school building (Block A)

The 1922 sectional school building is a highset, timber-framed structure that is clad in weatherboards and stands on combination of timber, concrete and metal stumps. The building is long and narrow, running on a northeast-southwest axis, and has a corrugated metal-clad, Dutch-gable roof with circular roof ventilators and additional gablets on the southeastern side. The teachers annexe on the northwestern side has a hipped roof. The building has timber floors and access is via timber stairs to the northern verandah (now enclosed).

An early timber-framed casement window with a horizontally centre-pivoting fanlight is retained in the southwestern wall of the teachers annexe. Recent additions that are not of cultural heritage significance include: modern windows; verandah wall openings; flat sheet wall and ceiling linings; and linoleum and carpet floor linings.

The northern verandah has a raked ceiling clad in v-jointed (VJ) tongue and groove (T&G) timber boards. A small section of early VJ, T&G wall lining is located within the verandah wall of the teachers annexe.

The interior is divided into four classrooms by modern partitions, although timber lattice ceiling vents and metal tie rods indicate the original five-room layout. The coved ceiling is hipped at the end-walls and is lined with VJ, T&G timber boards.

The teachers annexe comprises four administration and storage rooms organised around a central hallway. The two northwesternmost rooms are a modern extension. All walls and ceilings are lined with modern flat sheeting, and the timber floor is lined with modern linoleum.

The understorey has a concrete slab floor and is partially enclosed with timber battening and corrugated metal sheeting. It is used as a shaded play-space and has storage rooms at the southwestern end, enclosed with corrugated metal sheeting - some sections of the corrugated metal sheeting have early Lysaght stamps.

1926 teacher's residence

The 1926 teacher's residence is highly intact. The building is highset on tall concrete stumps, clad in weatherboards and has a corrugated metal-clad hipped roof. It comprises a core of bedrooms, with a verandah (now enclosed) at the front (south) and a dining verandah (enclosed) at the rear (north), and a rear wing attached to the northern side of the dining verandah. Timber stairs provide access to the front and rear verandahs. Wide, timber-framed, corrugated metal-clad window hoods shelter windows on the eastern and western sides, and rounded metal hoods shade the northern windows. Early timber joinery is retained throughout the building including: low-waisted French doors with 2-light fanlights from the core to the front verandah and dining room; low-waisted timber doors with fanlights to the core's central hallway; VJ timber-clad doors to the pantry in the rear wing and to the understorey washhouse enclosure; and a double-hung timber sash window to the pantry. Other windows are modern, set within original openings. The entry landing (including toilet) on the eastern side of the building is modern and not of cultural heritage significance.

The front verandah retains its single-skin verandah wall, with post and belt rails supporting VJ, T&G timber boards. Its raked ceiling is lined with modern flat sheeting.

The core comprises three bedrooms and a living room, centred around a short hallway. The rear wing includes an eastern kitchen with stove alcove, a central bathroom and pantry, and an eastern former servant's room. All interior walls and ceilings are lined with VJ timber boards; the north and south walls of the dining verandah are single-skin with post-and-belt-rails exposed. The walls of the stove alcove are lined in flat sheeting. A small window seat built into the western wall of the dining room is lined in VJ, T&G timber boards. Skirtings and cornices throughout are timber and of a simple profile. The building's timber floors are lined with modern carpet and linoleum.

The understorey has a concrete slab floor and is enclosed with timber, battened screens. A washhouse at northeastern end is enclosed with flat sheeting.

Grounds and Views

The school grounds are established and well laid-out. The school is prominent in its location and the sloping nature of the site provides opportunities for views of the surrounding, rural area to be obtained from within the school grounds and the school buildings.

The driveway, running approximately northwest from the school entrance toward the sectional school building, features an avenue of established small-leaf fig trees (Ficus spp.), with one large leaf-fig tree (Ficus sp.) at the southern end. The avenue enhances the school's prominence in its location, provides a picturesque setting for the school and generates a strong sense of place upon entry to the school.

North of the teacher's residence, a variety of hoop pines (Araucaria cunninghamii), Norfolk pines (Araucaria heterophylla) and kauri pines (Agathis robusta) stand within a forestry plot; sections of which are planted in rows. The forestry plot is accessed from the southern end via a gateway with a metal sign featuring the words, "Environmental Park; QLD's 1st School Forestry Plot; est. 1928".

In the northwestern corner of the grounds is the horse paddock - a fenced, grassed area that slopes down to a northern creek-bed and features several shade trees.

Other structures
Sheds, play equipment, walkways, tennis courts, the multi-purpose hall, and other structures within the school grounds are not of cultural heritage significance.

Heritage listing
Marburg State School was listed on the Queensland Heritage Register on 9 October 2015 having satisfied the following criteria.

The place is important in demonstrating the evolution or pattern of Queensland's history.

Marburg State School, established in 1879, is important in demonstrating the evolution of state education and its associated architecture in Queensland. It retains good examples of standard government designs that were architectural responses to prevailing government educational philosophies. At Marburg State School these standard designs are: a sectional school building (1922), which demonstrates the evolution of Department of Public Works (DPW) timber school designs to provide equally for educational and climatic needs; and the highly-intact teacher's residence (1926), which provides evidence of Departmental policy to provide accommodation for married male head teachers as an inducement to teach in country areas and to provide a resident caretaker on the site.

The school is important surviving evidence of the establishment of rural schools in Queensland, a popular initiative to provide a practical education for rural students and encourage them to stay on the land.

The forestry plot (1928), the first established in Queensland, is important surviving evidence of a movement to convey the economic and environmental importance of forestry to students while creating an attractive landscape feature and income for schools.

The place is important in demonstrating the principal characteristics of a particular class of cultural places.

Marburg State School is important in demonstrating the principal characteristics of Queensland state schools with their later modifications. These include: timber-framed buildings constructed to standard designs by the Queensland Government; and generous, landscaped sites with mature shade trees and play areas.

The teacher's residence is an excellent, intact example of its type - retaining its highset, hipped roof and weatherboard-clad form with early joinery; and comprising a core of three bedrooms and a living room, a front verandah (now enclosed), a rear dining verandah (enclosed), and a rear kitchen and bathroom wing.

The sectional school building is a good example of its type, retaining its highset form with play space beneath, gable roof, blank end walls, northern verandah, large south-facing windows, projecting teachers rooms, and internal features such as coved ceilings lined in tongue-and-groove boards.

The forestry plot at Marburg is an excellent example of its type, containing several pine tree species planted in rows.

The place is important because of its aesthetic significance.

Marburg State School, with its grounds designed by William Ernest Bick (horticulturalist, landscaper and curator of the Brisbane Botanic Gardens 1917-40), is important for its aesthetic significance. It possesses beautiful attributes due to the intactness of its well-composed original layout, which includes: a Fig-lined driveway that gracefully sweeps from the entrance, uphill around the school oval and to the school buildings; a forestry plot; a horse paddock; mature trees; and expansive rural views. The sloping grounds are divided into areas designated for specific uses, creating a harmonious park-like landscape within a rural setting.

The place has a strong or special association with a particular community or cultural group for social, cultural or spiritual reasons.

Schools have always played an important part in Queensland communities. They typically retain significant and enduring connections with former pupils, parents, and teachers; provide a venue for social interaction and volunteer work; and are a source of pride, symbolising local progress and aspirations.

Marburg State School has a strong and ongoing association with the Marburg community. It was established in 1879 through the fundraising efforts of the local community and generations of Marburg children have been educated there. The place is important for its contribution to the educational development of Marburg and district and is a prominent community focal point and gathering place for social and commemorative events with widespread community support.

References

Attribution

Further reading

External links

 Marburg State School Discover Queensland Buildings website

Queensland Heritage Register
Marburg, Queensland
Public schools in Queensland
Articles incorporating text from the Queensland Heritage Register
Buildings and structures in Somerset Region

Marburg State School


An Periergates badeni in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Bates hadton 1885. An Periergates badeni in nahilalakip ha genus nga Periergates, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Periergates

Periergates badeni


An Phenacogaster microstictus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Eigenmann hadton 1909. An Phenacogaster microstictus in nahilalakip ha genus nga Phenacogaster, ngan familia nga Characidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phenacogaster

Phenacogaster microstictus


An Kathetostoma binigrasella in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Martin F. Gomon ngan Roberts hadton 2011. An Kathetostoma binigrasella in nahilalakip ha genus nga Kathetostoma, ngan familia nga Uranoscopidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Kathetostoma

Kathetostoma binigrasella


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Buckellacris hispida. Una ning gihulagway ni Bruner, L. ni adtong 1885. Ang Buckellacris hispida sakop sa kahenera nga Buckellacris, ug kabanay nga Acrididae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Buckellacris

Buckellacris hispida


História Geral do Brasil é um trabalho historiográfico produzido por Francisco Adolfo de Varnhagen, visconde de Porto Seguro, entre 1854 e 1857.

A obra foi inicialmente encomendada pelo Instituto Histórico e Geográfico Brasileiro, o qual Dom Pedro II era patrono. Por já ter trabalhado no Arquivo Nacional da Torre do Tombo, em Portugal, Varnhagen era conhecido por sua atuação como historiador.

Obra
"História Geral do Brasil" é originalmente dividido em dois volumes, nos quais Varnhagen trata dos povos indígenas, da escravidão africana, do início da colonização, do primeiro governo geral da colônia, das sucessivas administrações, das invasões sofridas pelo território, incluindo a Nova Holanda, também conhecida como Brasil Holandês.

Em seguida vai tratar principalmente do fim da dominação holandesa e dos diversos tratados posteriores, assim como das mudanças institucionais da colônia, da administração do Marquês de Pombal, do governo de D. Maria I e das conspirações em Minas Gerais.

Métodos
Produzida em uma época em que a história ganhava status de ciência, a obra tem uma escrita bastante cartesiana, tendo como principal base a documentação oficial, prezando não só pela narrativa histórica, mas também pela biológica, etnológica e linguística.

O trabalho de Varnhagen busca confirmar uma visão preconcebida pelo autor, justificando a subjugação dos nativos, e uma superioridade do europeu sobre outros povos, baseado em determinismos raciais, sociais e geográficos. Buscava assim legitimar também o Brasil independente e seu Estado monárquico governado por um ramo da Casa de Bragança. Apesar disso, o autor critica a adoção da escravidão africana concebida com base em sentimentos pseudo-filantrópicos para com os índios do Brasil e defende, em sua época, a sua abolição.

Legado
Apesar de há muito ultrapassada em relação a seus métodos e conceitos, "História Geral do Brasil" é considerada por muitos como a maior obra historiográfica sobre o Brasil Colonial já produzida, tendo sido reeditada várias vezes e sendo muito presente nos cursos de história das universidades brasileiras até os dias de hoje.

Bibliografia
 Historia Geral do Brazil, Tomo Primeiro, 1ª Edição, acervo digital da BBM.
 Historia Geral do Brazil, Tomo Segundo, 1ª Edição, acervo digital da BBM.
 Historia Geral do Brazil, Tomo Primeiro, 2ª Edição, acervo digital da BBM.
 Historia Geral do Brazil, Tomo Segundo, 2ª Edição, acervo digital da BBM.
 Historia Geral do Brazil (1854-1857), Tomo Segundo, Google Books
 Revista universal lisbonense : jornal dos interesses physicos, moraes e litterarios por uma sociedade estudiosa (1841-1859) [cópia digital, Hemeroteca Digital
 Chelmicki, José Conrado Carlos de, 1814-1890; Varnhagen, Adolfo de, 1816-1878, co-autor - Corografia cabo-verdiana ou descrição geográfico-histórica da Província das Ilhas de Cabo Verde e Guiné

Instituto Histórico e Geográfico Brasileiro
Livros de história do Brasil
Livros de 1854

História Geral do Brasil


House of Memories, or variants, may refer to:

Books
In the House of Memories, a 1946 book by Jens Christian Bay
House of Memories, a romance novel by  Margaret Way 1983
My House of Memories, autobiography by Merle Haggard
The House of Memory – A Novel of Shanghai, by Nicholas R. Clifford (see List of fiction set in Shanghai)
The House of Memory: Stories by Jewish Women Writers of Latin America, anthology ed. Marjorie Agosín (1999) Bárbara Mujica (writer), Luisa Futoransky and others

Film and TV
House of Memories (film) (Paromitar Ek Din), a 2000 Indian Bengali drama film
La casa del recuerdo (The House of Memory), a 1940 Argentine film by Luis Saslavsky
"House of Memories", episode of Wynonna Earp (TV series)

Music
 "House of Memories" (song), a song by Panic! at the Disco from Death of a Bachelor
 "House of Memories", a song by Merle Haggard from the 1967 album I'm a Lonesome Fugitive
 "House of Memories (Lindsay's Song)", a song by Ten Shekel Shirt from Much
 My House of Memories, a recording of Merle Haggard's autobiography (see Grammy Award for Best Spoken Word Album)

House of Memories


Vilhelm, hertug i Bayern (født 10. november 1752 i Gelnhausen, Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld-Gelnhausen; død 8. januar 1837 i Landshut eller Bamberg, Kongeriget Bayern) blev født som er pfalzgreve, og han døde som titulær hertug i Bayern.

Svoger til kong Maximilian 1. Joseph af Bayern
Hertug Vilhelm var gift med plalzgrevinde Maria Anna af Zweibrücken-Birkenfeld. Hun var søster til Maximilian 1. Joseph af Bayern, dermed blev hertug Vilhelm svoger til kongen.

Børn
Maria Anna af Zweibrücken-Birkenfeld og hertug Vilhelm fik en søn og en datter. Sønnen Pius August, hertug i Bayern fik én søn Max Joseph, hertug i Bayern, der blev gift med Ludovika Wilhelmine, hertuginde i Bayern, der var datter af kong Maximilian 1. Joseph af Bayern. Max Joseph og Ludovika Wilhelmine fik ti børn, herunder kejserinde Elisabeth af Østrig-Ungarn (Sissi), gift med kejser Franz Joseph 1. af Østrig-Ungarn.

Statholder og medlem af akademiet
Fra 1803 til 1806 var hertug Vilhelm statholder i Hertugdømmet Berg, (en stat, der kom under kontrol af Napoleon og hans familie i 1806–1813).

I 1778 blev hertug Vilhelm æresmedlem af det bayerske videnskabsakademi.

Huset Wittelsbach
Personer fra Bayern

Vilhelm, hertug i Bayern


Nogometni savez Srbije (srpski: Фудбалски савез Србије) je krovna nogometna organizacija u Srbiji. Nasljednik je Nogometnog saveza Jugoslavije koji je osnovan 1919. godine. Član je FIFA-e od 1921, a u članstvo UEFA-e je primljen 1954. godine. Pod kontrolom nogometnog saveza Srbije nalaze se sve nogometne selekcije te zemlje.

Takmičenja
Nogometni savez Srbije kontrolira sljedeća takmičenja:

Dosadašnji predsjednici saveza

Reference

Vanjski linkovi
 Službena stranica
 Srbija na zvaničnoj stranici FIFA-e
 Srbija na zvaničnoj stranici UEFA-e

Nogometna takmičenja u Srbiji
Osnivanja u 1919.

Nogometni savez Srbije


Langen (Hessen) è una città tedesca di circa 39,000 abitanti, situata nel land dell'Assia.

Geografia fisica

Posizione geografica
Langen è situata nel Circondario di Offenbach, nella conurbazione del Reno-Meno, una delle più forti aree economiche in Germania. La città occupa una posizione centrale tra le città di Francoforte sul Meno e Darmstadt e si trova nel triangolo formato dalle università di Francoforte, Darmstadt e Magonza.

Comunità vicine
Langen confina a nord e nord-est con la città di Dreieich, a sud con la città di Egelsbach e a ovest con Mörfelden-Walldorf(Circondario di Groß-Gerau).

Quartieri della città
Langen è suddivisa nei seguenti quartieri:

 La Città Vecchia a Est: è situata presso il vecchio muro orientale della città ancora parzialmente visibile. Molte case del XVIII secolo e dell'inizio del diciannovesimo formano qui il cuore della città vecchia. Esiste uno "Statuto della Città Vecchia", per la protezione della peculiarità architettonica di molte case a graticcio.
 Linden a Sud-Ovest: anche Linden e Oberlinden sono nati come zone residenziali e riuniscono un numero significativo di residenti di Langen. Il nome di questo quartiere deriva dai tigli che si trovavano sulla Mörfelder Landstraße.
 Neurott a Nord-Ovest: è l'area industriale di Langen. Attualmente occupata da attività industriali, commerciali e di ricerca. È la sede del centro di controllo del traffico aereo tedesco e del Paul-Ehrlich-Institut. L'area venne disegnata nel 1958 direttamente su un albero presente in un accampamento di soldati americani. L'area residenziale invece venne realizzata nel 1961.
 Nordend a Nord: è un quartiere di Langen, nel quale si trovano molti condomini e grattacieli residenziali.
 Steinberg a Sud-Est: è contraddistinto da un'architettura moderna e diversificata  ed è una delle zone più belle della città. Da qui si può godere di una notevole vista panoramica.

Stemma

Blasone

Lo stemma della città rappresenta un ramo di quercia verde, con tre ghiande rosse, il cui fondo è coperto da un ramo nero; il tutto su sfondo dorato. Lo stemma visibile oggi venne approvato solo nel 1959 e si basa su un sigillo dal 1622, quando la città si trovava nel distretto di caccia (Wildbann) di Dreieich. Il ramo orizzontale sullo stemma, a  differenza di quanto si vede in altri stemmi della zona (come Egelsbach), è un simbolo locale.

Bandiera
La bandiera di Langen si compone di due strette bande rosse che fanno da cornice a una banda interna più ampia, dove si inserisce lo stemma civico.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

 *

Langen (Hessen)


Pogrom (1919 – 1933) was a British Thoroughbred racehorse and broodmare. As a two-year-old in 1921 she showed considerable promise by winning four of her six starts. In the following year she was one of the best fillies of her generation as she won the Epsom Oaks, Coronation Stakes and Newmarket Oaks and finished second on three other occasions. She made very little impact as a broodmare and died in 1933.

Background
Pogrom was a bay mare bred in the United Kingdom by her owner Waldorf Astor, 2nd Viscount Astor. She was sent into training with Alec Taylor, Jr. at his stable at Manton, Wiltshire.

She was one of the best horses sired by Lemberg, whose wins included the Epsom Derby, Eclipse Stakes and Champion Stakes. Pogrom's performances helped Lemberg to become Britain's Champion sire in 1922. Her dam Popingaol won two minor races but became a very successful broodmare whose other foals included Book Law (St Leger), Splendid Jay (Yorkshire Oaks), Book Debt (dam of Pay Up) and Fair Cop (female-line ancestor of Provoke).

Racing career

1921: two-year-old season
As a two-year-old in 1921,Pogrom won four times from six races. Her victories came in the Astley Stakes at Lewes, the Michaelmas Plate at Manchester, the Buckenham Stakes at Newmarket and the Great Sapling Stakes at Sandown Park. She also finished second to the colt Sicyon in the Prendergast Stakes at Newmarket in mid-October.

1922: three-year-old season
Pogrom began her second season by finishing second in the Lingfield Oaks in May. On 2 June at Epsom Racecourse, Pogrom was one of eleven fillies to contest the 144th running Oaks Stakes over one and a half miles the 5/4 favourite ahead of Soubriquet and Silver Urn, respectively second and first in the 1000 Guineas. Ridden by Ted Gardner, he raced in third place before taking the lead in the straight and winning "very comfortably" by three quarters of a length from Soubriquet with three lengths back to Mysia in third.

Pogrom was dropped back in distance for the Coronation Stakes at Royal Ascot on 14 June in which she was ridden by the Australian jockey Bernard "Brownie" Carslake and won at odds of 2/1. In early July she ran well in defeat when assigned a weight of 133 pounds for the Sandringahm Stakes at Sandown Park, coming home two lengths second to a colt named Prestongrange, who was carrying 18 pounds less. She was then scheduled to run in the Nassau Stakes at Goodwood Racecourse but was withdrawn on the day of the race after being found to be "slightly amiss".

After a two-month break, Pogrom was stepped up in trip for the fourteen furlong Newmarket Oaks and finished in a dea heat with Abe Bailey's filly Bessema, to whom she was conceding 17 pounds in weight. Shortly afterwards she reappeared at Lingfield Park but was beaten by her stablemate Leighton Tor. By the end of the season, Pogrom had earned £11,747, making her the fourth biggest prize money winner in Britain that year behind Royal Lancer, Golden Myth and Captain Cuttle.

Assessment and honours
In their book, A Century of Champions, based on the Timeform rating system, John Randall and Tony Morris rated Pogrom an "average" winner of the Oaks.

Press reports stated the British three-year-old fillies of 1922 were regarded as an exceptionally strong crop, and that Pogrom was probably the best of them.

Breeding record
At the end of her racing career Pogrom was retired to become a broodmare. She proved difficult to breed from and produced very few foals before being euthanised in 1933. One foal, a chestnut colt named Scatter (foaled 1925, by Hurry On) became a successful breeding stallion in Jamaica.

Pedigree

 Pogrom was inbred 4 × 4 to Isonomy, meaning that this stallion appears twice in the fourth generation of her pedigree.

References

1919 racehorse births
1933 racehorse deaths
Racehorses bred in the United Kingdom
Racehorses trained in the United Kingdom
Thoroughbred family 1-n
Epsom Oaks winners

Pogrom (horse)


Vännäs kommuna (svenskt: Vännäs kommun), er ein kommuna í Västerbottens län í Svøríki. Vännäs kommuna hevur umleið (2013) 8 583 íbúgvar.

Keldur

Kommunur í Västerbottens län

Vännäs kommuna


Bukid ang Lede Baha sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Nusa Tenggara Timur, sa habagatang bahin sa nasod,  km sa sidlakan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Lede Baha, o  ka metros sa ibabaw sa naglibot nga tereyn. Mga  ka kilometro ang gilapdon sa tiilan niini. Ang Lede Baha nahimutang sa pulo sa Savu Island.

Ang yuta palibot sa Lede Baha kabungtoran sa habagatang-kasadpan, apan sa amihang-sidlakan nga kini mao ang patag. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa kasadpan sa Lede Baha. Diyutay ray lumulupyo ining dapita. Sa rehiyon palibot sa Lede Baha, mga lawis, ug mga luuk talagsaon komon.

Ang klima nga savanna. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Septiyembre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Pebrero, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Enero, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Kabukiran sa Provinsi Nusa Tenggara Timur
Kabukiran sa Indonesya nga mas taas kay sa 200 metros ibabaw sa dagat nga lebel

Lede Baha


, provisional designation , is an asteroid on an eccentric orbit, classified as near-Earth object and potentially hazardous asteroid of the Apollo group, approximately 3 kilometers in diameter. The asteroid was discovered on 10 June 2004, by astronomers of the LINEAR program at Lincoln Laboratory's Experimental Test Site near Socorro, New Mexico, in the United States. It is one of the largest potentially hazardous asteroids known to exist.

Orbit and classification

 is a member of the dynamical Apollo group, which are Earth-crossing asteroids. Apollo asteroids are the largest subgroup of near-Earth objects.

The body orbits the Sun at a distance of 0.9–3.6 AU once every 3 years and 5 months (1,244 days; semi-major axis of 2.26 AU). Its orbit has an eccentricity of 0.59 and an inclination of 23° with respect to the ecliptic. Its observation arc begins with a precovery from the Digitized Sky Survey taken at the Siding Spring Observatory, Australia, in February 1995, more than 9 years prior to its official discovery observation at Socorro.

Close approaches

With an absolute magnitude of at least 15.4,  is one of the brightest and presumably largest known potentially hazardous asteroid (see PHA-list). It has an Earth minimum orbital intersection distance of , which translates into 6.5 lunar distances (LD). On 16 November 2038, this asteroid will make its closest near-Earth encounter at a nominal distance of 0.0198 AU (7.7 LD). It is also classified as a Mars-crosser, crossing the orbit of the Red Planet at 1.66 AU.

Physical characteristics

 is an assumed stony S-type asteroid.

Rotation period

Three rotational lightcurves of  have been obtained from photometric observations by Johanna Torppa, Adrián Galád and Brian Warner since 2004. Lightcurve analysis gave a consolidated rotation period of 2.7247 hours with a brightness amplitude between 0.15 and 0.59 magnitude ().

Diameter and albedo

According to the survey carried out by the NEOWISE mission of NASA's Wide-field Infrared Survey Explorer,  measures 3.07 kilometers in diameter and its surface has an albedo of 0.13. The Collaborative Asteroid Lightcurve Link assumes a standard albedo for stony asteroids of 0.20 and calculates a diameter of 2.47 kilometers, based on an absolute magnitude of 15.4.

Numbering and naming

This minor planet was numbered by the Minor Planet Center on 30 June 2007. As of 2018, it has not been named.

Notes

References

External links
 Asteroid Lightcurve Database (LCDB), query form (info )
 Dictionary of Minor Planet Names, Google books

159857
159857
159857
20040610

(159857) 2004 LJ1


An Alatuncusia in uska genus han Lepidoptera. An Alatuncusia in nahilalakip ha familia nga Crambidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Alatuncusia

Alatuncusia