Nacionalna biblioteka Škotske (NLS), (, ) jest jedna od nacionalnih kolekcija u zemlji. To je jedna od najvećih biblioteka u Ujedinjenom Kraljevstvu. Uz javni program izložbi, događaja, radionica i obilazaka, Nacionalna biblioteka Škotske ima čitaonice u kojima posjetitelji mogu pristupiti zbirkama. To je biblioteka sa obaveznim depozitom Škotske i članica je istraživačkih biblioteka Velike Britanije (RLUK) i Konzorcijuma evropskih istraživačkih biblioteka (CERL).

U Biblioteci se čuva preko 24 miliona jedinica u različitim formatima, uključujući knjige, anotirane rukopise i prve nacrte, razglednice, fotografije i novine. Biblioteka je također dom Škotske arhive pokretnih slika kolekcije od preko 46.000 video zapisa i filmova. Značajni predmeti u kolekciji uključuju kopije Gutenbergove Biblije, pismo Charlesa Darwina s kojim je predao rukopis O porjeklu vrsta, Prvi Šekspirov folio, Glenriddellove rukopise i poslednje pismo koje je napisala Marija I. Ima najveću kolekciju škotskog galskog materijala na svijetu.

Zgrade
Glavna javna zgrada biblioteke nalazi se u centru Edinburga na mostu George IV, između Starog grada i univerzitetske četvrti. Ova zgrada je na popisu kategorije A. Ovdje se često održavaju izložbe, kao što su bile "Northern Lights: The Scottish Enlightenment" (21. jun 2019. – 18. april 2020.), izložba koja je istraživala doprinos Škotske napretku prosvjetiteljstva, i "Međunarodni stil Muriel Varnica" (8. decembar 2017. – 13. maj 2018.), proslava njenih životnih i književnih ostvarenja.

Kako biblioteka nije biblioteka koja se bavi pozajmljivanjem, ova zgrada je jedno od nekoliko mjesta gdje javnost može posjetiti i konsultovati primarnu građu u čitaonicama. U zgradi George IV postoje dvije čitaonice i treća multimedijalna soba za konsultacije nepisanih materijala:

 Opća čitaonica – prostor za istraživanje koristeći materijale kao što su časopisi, novine i novije knjige nakon 1850. godine.
 Čitaonica posebnih zbirki – prostorija u kojoj je javnosti omogućen pristup starim i rijetkim materijalima, kao što su rijetke knjige i rukopisi.
 Multimedijalna soba – prostor za konsultacije sa nepisanim materijalima, kao što su mikrooblici i fotografije.

Tu je i modernija zgrada, izgrađena 1980-ih, u stambenoj zoni na južnoj strani centra grada, na Causewaysideu. Ovo je napravljeno da primi neke od specijalizovanih kolekcija, kao što su karte i naučne kolekcije, i da obezbjedi skladištenje velike količine građe. Ovdje se nalazi i Čitaonica mapa, namijenjena posjetiocima za pregledanje karate, atlasa, glasnika i kartografskih priručnika.

Najnoviji dodatak Biblioteci je javni centar Kelvin Hall iz 2016. u Glasgowu, koji ima za cilj da omogući pristup digitalnim i pokretnim zbirkama biblioteke, odnosno "Arhivu pokretnih slika". Kao i u glavnoj zgradi biblioteke, i ovde se održavaju izložbe, ali u manjem obimu.

Historija
Prvobitno, nacionalna depozitna biblioteka Škotske bila je biblioteka Advokata koja je pripadala Fakultetu advokata. Otvorena je 1689. i dobila je status nacionalne biblioteke u "Zakonu o autorskim pravima iz 1710", dajući joj zakonsko pravo na primjerak svake knjige objavljene u Velikoj Britaniji. U narednim vijekovima, Biblioteka je dodavala knjige i rukopise u zbirke kupovinom, kao i obaveznim depozitom, stvarajući privatnu nacionalnu biblioteku u svemu izuzev u imenu.

Do 1920-ih, održavanje zbirke bilo je previše za Biblioteku advokata i, uz pomoć donacije od 100.000 funti Alexander Granta, generalnog direktora McVitie & Price, sadržaj biblioteke je predstavljen naciji. Nacionalna biblioteka Škotske je formalno konstituisana aktom parlamenta 1925.

Grantova podrška priznata je baronskim statusom, a u junu 1924. postao je Sir Alexander Grant od Forresa. Godine 1928. donirao je dodatnih 100.000 funti – čime su njegove zajedničke donacije bile ekvivalentne današnjem iznosu od oko 6 miliona funti – za novu zgradu biblioteke koja će biti izgrađena na mostu Georgea IV, koja će zamijeniti šerifski sud iz viktorijanskog perioda, koji se preselio u "Royal mile". Osigurana su vladina sredstva koja su odgovarala donaciji Granta. Radovi na novoj zgradi započeti su 1938, prekinuti Drugim svjetskim ratom, a završeni 1956. Arhitekta je bio Reginald Fairlie; arhitektonski kipar je bio Hew Lorimer. Grb iznad ulaza isklesao je Scott Sutherland, a okruglice iznad muza na prednjoj fasadi Elizabeth Dempster.

Do 1970-ih, prostor za rastuće kolekcije je nestajao, pa su bile potrebne druge prostorije. Zgrada "Causewayside" otvorena je na južnoj strani Edinburga u dvije faze, 1989. i 1995, po ukupnoj cijeni od skoro 50 miliona funti, pružajući dodatni radni prostor i skladišne prostore.

Od 1999. Biblioteku finansira škotski parlament. Ostaje jedna od šest obaveznih biblioteka u Ujedinjenom Kraljevstvu i Irskoj, a nadgleda je upravni odbor.

Biblioteka također čuva mnoge drevne porodične rukopise, uključujući one iz klana Sinclair, koji datiraju iz 1488.

Dana 26. februara 2009, zgrade je poplavljena nakon pucanja vodovodne cijevi na 12. spratu. Pozvani su vatrogasci i voda  je zaustavljena u roku od deset minuta. Jedan broj predmeta je lakše oštećen.

Poslednje pismo koje je napisala Marija I, je izložena  javnosti povodom otvaranja novog centra za posetioce biblioteke u septembru 2009.

Biblioteka se pridružila projektu 10:10 2010. u pokušaju da smanji svoj ugljični otisak. Godinu dana kasnije objavili su da su smanjili emisiju ugljika prema kriterijima 10:10 za 18%.

16. maja 2012. Škotski parlament je usvojio Zakon o nacionalnoj biblioteci Škotske iz 2012, a kraljevsku saglasnost je dobio 21. juna 2012.

U aprilu 2013. Biblioteka je regrutovala Wikipedijanca u rezidenciji, čime je postala prva institucija u Škotskoj koja je otvorila takvu poziciju. Biblioteka je 2016. regrutovala galskog Wikipedijanca u rezidenciji.

U septembru 2016. Biblioteka je otvorila novi centar u renoviranom Kelvin Hallu u Glasgow, u partnerstvu sa Glasgow Life-om i Univerzitetom u Glasgowu, omogućavajući pristup kolekcijama digitalnih i pokretnih slika biblioteke.

Arhive i zbirke
Nacionalna biblioteka Škotske ima mnogo različitih zbirki u različitim veličinama, od kojih su najveće:

Arhiva John Murraya
Arhiv John Murray je jedna od većih kolekcija u Nacionalnoj biblioteci Škotske, koja se sastoji od preko milion jedinica. Sadrži razne dokumente, pisma, rukopise i poslovne papire koji se odnose na kuću John Murraya, britanskog izdavača poznatog po objavljivanju djela pisaca poput Jane Austen, Hermana Melvillea, Charlesa Darwina i Lorda Byrona. U okviru kolekcije je i "Arhiv Smitha, Eldera i kompanije", kao i papiri Charlesa Elliota. Biblioteka nastavlja da prima dodatke u arhivu na ad hoc osnovi.

Indijski dokumenti

Postoji preko 4.200 ukoričenih svezaka (40.000 pojedinačnih izvještaja) u zbirci Indijski dokumenti. Arhiva se sastoji od izvještaja, fotografija, vladine korespondencije i raznog drugog materijala koji se odnosi na Britansku Indiju. Zbirka je rijetka i najveća je te vrste u Velikoj Britaniji iza "Indijske uredske evidencije" u Britanskoj biblioteci. Sadrži predmete koji se odnose na medicinu, putovanja, umjetnost, ljudska prava i vojnu historiju, kao i mnoge druge. Jedan od većih odjeljaka, "Medicinska historija Britanske Indije",[16] je digitalizovan i dostupan je javnosti na internetu. Jedan od naglasaka iz kolekcije je izvještaj Komisije za lijekove Indijske konoplje.

Minto dokumenti
Minto dokumenti je zbirka preko 2.000 dokumenata koji se odnose na porodicu Eliot, britansku porodicu aristokrata osnovanu u 17. vijeku. Ova zbirka je vrijedan izvor za proučavanje britanske politike, škotske historije i pitanja Kanade, Italije i Britanske Indije iz 19. stoljeća.

Aarhiva Patrick Leigh Fermor
Arhiva Patrika Leja Fermora je zbirka različitih predmeta vezanih za Patricka 'Paddija' Leja Fermora, britanskog putopisca, avanturiste i veterana. Arhiv je otkupila Biblioteka 2012. od Fermorovih nasljednika, koristeći sredstva dobrotvornog fonda John R. Murray. U kolekciji se nalazi preko 10.000 predmeta, uključujući fotografije, skice, filmove, ratne izvještaje, knjige, rukopise i razglednice.

Arhiva pokretnih slika
Arhiva pokretnih slika je zbirka od preko 46.000 pokretnih slika (filmova, televizijskih emisija i kratkih video klipova). Biblioteka je 2007. preuzela zbirku Škotske filmske arhive, koja je preimenovana 2015. Preko 2.600 predmeta iz zbirke stavljeno je na internet i slobodno je dostupno javnosti za gledanje u dvorani "Kelvin Hall".

Mape

Nacionalna biblioteka Škotske drži preko dva miliona kartografskih jedinica, što je čini najvećom zbirkom karata u Škotskoj i jednom od najvećih u svijetu. U fondu biblioteke postoji nekoliko zasebnih zbirki karata, a to su Bartholomewov arhiv i zbirka Grahama Brauna. U biblioteci se nalaze karte koje se odnose na mnoge različite vrste pejzaža, kao što su imanja, županije, željeznice, karte koje prikazuju rovove iz Prvog svjetskog rata i alpska područja.

Kolekcije uključuju:

 Preko 1,5 miliona listova mapa
 15.000 atlasa
 100.000 karata na mikrofilmu
 Preko 200.000 digitalnih karata
 Glasnici, kartografski priručnici i periodika
 Karta ephemera

Bartholomewov arhiv
Bartholomewov arhiv je značajna zbirka karata koju je 1995. Biblioteci poklonila porodica Bartholomew u znak sjećanja na škotskog kartografa John Bartholomew (1890–1962). Arhiv pruža informacije o firmi za gravere, štampače i izdavače mapa sa sjedištem u Edinburgu, John Bartholomew and Son Ltd. To je jedan od najobimnijih kartografskih arhiva dostupnih za istraživanje u nekoj javnoj instituciji.

Zbirka oružanog odboraa

Biblioteka sadrži otprilike 375 vojnih karata i planova koje je pripremio Oružanog odbora u 18. vijeku za vladine trupe tokom jakobitskog perioda. U okviru zbirke nalaze se karte puteva, utvrđenja i planinskih gradova. Predmeti iz zbirki donirani su biblioteci 1930-ih od strane vladinog odjela koji je nasljednik Odbora.

Stevenson zbirka
Zbirka Stevenson je zbirka rukopisa i štampanih mapa iz 19. i 20. stoljeća, crteža i građevinskih planova porodice Stevenson, škotske inženjerske porodice specijalizirane za izgradnju svjetionika, luka i drugih građevinskih radova. Zbirka uglavnom pokriva njihov rad u Ujedinjenom Kraljevstvu, iako postoje radovi koji se tiču Japana i Novog Zelanda, te nekoliko drugih zemalja.

Akvizicije vezane za pozorište

Nacionalna biblioteka Škotske posjeduje materijale koji se odnose na (prvenstveno) škotsko pozorište, iako se mnogi pojedinačni značajni predmeti nalaze u različitim zbirkama. Ima širok spektar pozorišnih materijala, uključujući scenarije i rukopise, poslovne papire, scenografije, pozorišne programe i fotografije.

Pozorište 20. i 21. vijeka
Mnogi od pozorišnih predmeta iz 20. i 21. stoljeća čuvaju se u Biblioteci. To uključuje drame i neobjavljeni rukopise; muzička dvorana i materijal za pantomimu; posteri, plakati i programi; recenzije i vijesti; arhiva pozorišnih trupa; i materijal sa Edinburgh Fringe Festivala. Šira javnost može da pogleda ove predmete u čitaonici posebnih zbirki u glavnoj zgradi biblioteke, prostoru u kojem ljudi mogu pregledati rijetke knjige, rukopise i muziku. Pozorište 20. vijeka je također dobro predstavljeno na filmu i javnost ga može pogledati u Arhivu pokretnih slika biblioteke.

Komplet Cheviot, jelen i crno, crno ulje
Cheviot, jelen, i crno, crno ulje je škotski komad dramskog pisca Johna McGratha. Predstava govori o povijesti ekonomskih promjena i eksploatacije u Škotskoj visoravni, od Čišćenja Škotskog visočja pa sve do savremenog naftnog buma u vrijeme njegove početne proizvodnje. Scena za predstavu, koju je dizajnirao i oslikao škotski umjetnik John Byrne, napravljena je 1973. i u obliku je gigantske pop-up knjige. Biblioteka je nabavila komplet 2009, iako je trenutno na pozajmici V&A Dundeeju i izložena je u muzeju do 2043. kao dio 25-godišnjeg ugovora o pozajmici sa NLS-om.

Sa dužinom od preko 4 metra kada je otvoren i preko 2 metra visine, Cheviot set je najveća knjiga u Nacionalnoj biblioteci Škotske. Sastoji se od 5 različitih scena koje je naslikao Byrne, uključujući: pejzaž gorja, kuću s okućnicom, ratni spomenik prekriven makom i tipi Indijanaca. Fizički set je napravljen od kartona, ali ga je NLS digitalizirao u 3D, što znači da se može pogledati online preko Cheviot 3D odjeljka na web stranici NLS-a dok je posuđen.

Pozorište prije 20. vijeka
Biblioteka čuva različite predmete rane moderne i restauratorske engleske drame, uglavnom u okviru zbirke Bute. Značajni predmeti koji se ovdje mogu pronaći uključuju rana izdanja drama Williama Shakespearea, a to su San ljetne noći, Ukroćena goropadnica, Hamlet i Othello. U kolekciji Bute nalaze se i drugi elizabetanski, jakobinski i karolinski dramatičari, kao što su George Chapman, Thomas Dekker (uključujući netaknutu kopiju Preobraženog Curtezana iz 1604.), John Lyly, Philip Massinger, Thomas Middleton i John Webster.

Predmeti iz 19. vijeka
U biblioteci se nalazi velika kolekcija plakata Kraljevskog pozorišta Edinburgh, reklamnih predstava i događaja od 1807. do 1851. Biblioteka također sadrži nekoliko tekstova scenskih adaptacija romana Sir Waltera Scotta. Osim ove, NLS ima knjige advokata i autora Sir Theodore Martina, koje se uglavnom odnose na njegovu suprugu, glumicu Helenu Faucit.

Zbirka Weir jedan je od najvećih resursa u Nacionalnoj biblioteci Škotske za materijale iz 19. vijeka koji se odnose na pozorište. Zbirka je Arhiv od preko 500 plakata, postera, programa, fotografija i novinskih isječaka iz 19. vijeka, koje je biblioteci 1970. poklonila Kathleen Weir, koja ih je naslijedila od svog oca, Jamesa J. Weira. Jedna od najranijih reklama u kolekciji reklamira izvedbu Roba Roya 11. marta 1829. s Charlesom Mackayem u ulozi Bailie Nicol Jarvie. Posebno su atraktivni primjeri slikovnih plakata kasnijeg dijela 19. stoljeća, na kojima su prikazane scene iz predstava ili portreti vodećih glumaca i glumica.

Predmeti iz 18. vijeka
Iako je prvo javno pozorište u Škotskoj otvoreno tek 1736, predstave su se izvodile na alternativnim mjestima kao što su škole, sudovi i lokalni festivali.[22] Zbirke u Nacionalnoj biblioteci Škotske uključuju rana izdanja nekoliko škotskih drama, štampanih prije 1736, koje bi se tako izvodile.

U NLS-u se održava i mali broj ranih izdanja Nježnog pastira (1725) škotskog pjesnika Allan Ramsaya koji je pretvoren u baladu i postao omiljen na škotskoj sceni.

Planinarske i polarne zbirke
NLS je dobio tri značajne zbirke koje ga čine važnim središtem za proučavanje planina, planinarstva i polarnih regija. Penjanje je središnji fokus planinarskih zbirki biblioteke, iako veliki dio nje čini i materijal koji se odnosi na ekologiju, hodanje po brdima, planine u umjetnosti i književnosti, te geologiju. Alpe i Himalaji dobijaju najveću pokrivenost u svim zbirkama, a također su u velikoj mjeri predstavljena otkrića i istraživanje Arktika i Antarktika.

= Graham Brown kolekcija

Zbirku Grahama Browna biblioteka je nabavila 1961. po oporuci fiziologa profesora Thomas Graham Browna. U okviru zbirke nalazi se preko 20.000 predmeta, uključujući pisana djela vezana za historiju alpskog penjanja, knjige o istraživanju Arktika, planinarske časopise, preko 250 presjeka, razglednice, rukopise i fotografije. Velik dio materijala u zbirci je lični; tu su Brownove bilježnice penjačkog dnevnika, papiri vezani za njega dok je bio urednik "Alpine Journala", prepiska i njegova knjiga "Prvi uspon na Mont Blanc" (1957). Zbirka Grahama Browna također sadrži veliki broj mapa iz 19. i 20. stoljeća, mnoge od njih švicarske, francuske i italijanske – najranija od njih je mapa Kraljevine Sardinije iz 1783. Dopuna kolekcije se nastavlja se ad hoc osnovi.

Graham Brown Research Fellowship
Graham Brown Research Fellowship je pokrenut 2018. i podržava tromjesečni period istraživanja za stipendiste da istraže bilo koji aspekt planinarstva, uključujući literaturu, historiju i okoliš. Prvi istraživač Graham Brown u Nacionalnoj biblioteci Škotske bio je Alex Boyd FRSA, umjetnik, fotograf i kustos. Fokusirao se na kulturni i književni značaj planina u Škotskoj.

Lloyd kolekcija
Lloyd arhiv se sastoji prvenstveno od knjiga i časopisa o Alpima i ostavio ga je bivši potpredsjednik Alpine Cluba, Robert Wylie Lloyd. Lloyd je bio zainteresovan za entomologiju i kolekcionarstvo umjetnosti. U kolekciji se nalazi oko 2.000 predmeta i mnogi od njih na engleskom, iako ih ima 300 na francuskom, preko 100 na njemačkom, 20 na italijanskom i neka djela na latinskom. Knjige u kolekciji koje su objavljene prije sredine 1700-ih bave se historijom i topografijom Švicarske, dok su radovi iz kasnijeg stoljeća više vezani za prirodnu historiju, geografiju i geologiju zemlje. U okviru Lloydove kolekcije su i vodiči o Švicarskoj i ilustrovani časopisi o alpskim turama.

Wordie kolekcija
Zbirka Wordie sastoji se od radova o istraživanju Arktika i Antarktika, a formirao ju je Sir James Mann Wordie, britanski istraživač i naučnik. Biblioteka je dobila zbirku 1959, koja sadrži skoro 5.000 jedinica uključujući knjige, časopise, pamflete, karte i prepisku. Zbirka uključuje ne samo tehničke izvještaje naučnih ekspedicija i rezultate polarnih istraživanja, već i popularne izvještaje o putovanjima i istraživanjima, lovu kitova i folkloru. Najstariji predmet u zbirci je drugo izdanje "Kupovine svog hodočašća" (1614.).

Službene publikacije
Nacionalna biblioteka Škotske ima obimnu zbirku službenog materijala kao rezultat Zakona o autorskim pravima iz 1710, a zbog statusa Biblioteke Fakulteta advokata. Zvanične publikacije u biblioteci se uglavnom sastoje od dokumenata koji se odnose na Vestminsterski parlament i druga tijela britanske vlade, poput škotskog parlamenta, iako NLS također prima materijale iz inostranstva, uključujući Sjedinjene Države i Commonwealth. Indijski papiri su odličan primjer značajne zbirke službenih publikacija.

Škotski Parliament
Biblioteka sadrži različite dokumente i publikacije koje se odnose na škotski parlament, uključujući postupke iz prvog sačuvanog zakona parlamenta iz 1235. Svi akti parlamenta deponirani su u biblioteci kao rezultat Zakona o nacionalnoj biblioteci Škotske iz 1925, i javnost može pogledati materijal u čitaonicama u glavnoj zgradi biblioteke. U biblioteci se takođe čuvaju razne poslovne publikacije škotskog parlamenta, koje su dostupne u štampanom obliku za fizičku konsultaciju u biblioteci, one koje datiraju do septembra 2015. Publikacije od septembra 2015. mogu se pogledati digitalno.

Parliament Ujedinjenog Kraljevstva
Biblioteka posjeduje sveobuhvatnu kolekciju publikacija britanskog parlamenta od 19. vijeka do danas. Biblioteka posjeduje primjerke časopisa Doma Lordova, koji datira od 1509.  do danas i koji je najstariji trenutno objavljeni periodični časopis Biblioteke. Časopis bilježi rad Doma Lordova. Biblioteka je u partnerstvu sa ProQuestom i Domom Lordova digitalizovala 3.000 tomova građe koja se odnosi na Dom Lordova.

Sjedinjene Države
Od 1950. do 1994. Biblioteka je primila, prema dogovoru o razmjeni sa Kongresnom bibliotekom, zbirku informacija federalne vlade SAD. U tom periodu Biblioteka je primala približno 10% mjesečnog izdanja službenih publikacija Sjedinjenih Država. Zbirka još nije dovršena, a veliki dio je još uvijek nekatalogiziran.

Reference

Vanjski linkovi
 Zvanični sajt

Biblioteke u Škotskoj
Škotska
Kultura u Edinburghu

Nacionalna biblioteka Škotske


Krzysztof Tomasz Szablowski (ur. 12 stycznia 1976) – polski trener koszykarski, obecnie pierwszy trener Dzików Warszawa.

Osiągnięcia
Na podstawie, o ile nie zaznaczono inaczej.

Trener główny
 Drużynowe
 Mistrzostwo Polski U–20 (2006)
 Wicemistrzostwo Polski U–20 (2007)

 Indywidualne
 Trener roku I ligi polskiej w koszykówce mężczyzn (2023)

Asystent trenera
 Wicemistrz Polski (2006, 2010)
 Brązowy medalista mistrzostw Polski (2009, 2014)
 Zdobywca:
 pucharu Polski (2007, 2013)
 Superpucharu Polski (2007)
 Finalista Pucharu Polski (2011)
 Asystent trenera Południa podczas meczu gwiazd U–21 polskiej ligi (2006)

Reprezentacja
 Mistrzostwo Europy U–20 dywizji B (2013 – jako asystent trenera)
 Uczestnik jako asystent trenera:
 mistrzostw Europy (2013 – 21. miejsce, 2015 – 11. miejsce)
 kwalifikacji do mistrzostw Europy (2013)
mistrzostwa świata w chinach (2019)

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Profil na eurobasket.com
 Profil na fibaeurope.com

Polscy trenerzy koszykarscy
Trenerzy Stali Ostrów Wielkopolski
Trenerzy Polfarmexu Kutno
Trenerzy koszykarzy Anwilu Włocławek
Urodzeni w 1976

Krzysztof Szablowski


Mumbai (; eisini kendur sum Bombay, ið var almenna navnið til 1995 er høvuðsstaður í indiska stakríkinum Maharashtra í Vesturindia. Í Mumbai býi búgva fleiri enn 12,5 mió. fólk, ið ger býin til størsta bý í India eftir fólkatalinum. Í stórbýarøkinum Mumbai búgva 18,5 milliónir, og um øll regiónin verður tald við, so kemur fólkatalið upp um 20 milliónir, ið ger Mumbai regiónina til ein av heimsins størstu stórbýum eftir fólkatalinum. Mumbai er ein týdningarmikil havnabýur. Býurin er á einari oyggj, upprunaliga tó á sjey oyggjum, ið nú eru bygdar saman. Mumbai liggur eystantil í India og hevur góða náttúruhavn. Býurin er eisini ríkasti býur í India. Uttan um býin eru stórar bummullarlundir, og í Mumbai eru fleiri spuna- og klædnavirki. Helmingurin av øllum fólkinum í Mumbai arbeiðir í klædnaídnaðinum.

Jarðfrøði
Frá byrjan lá Mumbai á sjey oyggjum, ið vóru bundnar saman við einum av teimum fyrstu stóru verkfrøðingaverkætlanunum, ið guvernøruin William Hornby skipaði fyri frá 1782til 1784. Í 1838 vóru allar oyggjarnar knýttar saman.

Veðurlag
Mumbai hevur tropiskt veðurlag. Ársmeðalhitin er knapt 27 °C. Lægsti skrásetti hitin í býnum er 7,4 °C frá 22. januar 1962. Hægst máldi hitin er 42 °C. Monsunregnið, ið er í tíðarskeiðnum juni - september, gevur ríkiligt av avfalli.

Búskapur
Mumbai er ein av týdningarmiklastu býum í India um hugt verður at búskapinum - 16 % av øllum inntøkuskatti og 35 % av øllum ognarskatti, ið verður goldin í India, verður goldin í Mumbai.

Søga
Tann fyrsta búsetingin í økinum, har ið Mumbai er í dag, fór fram umleið ár 600 f.Kr.. Økið hevði upprunaliga sjey oyggjar. Hesar hoyrdu til Maurya-ríkið í 3. øld f.Kr.. Tær sjey oyggjarnar vóru Bombay-oyggin, Parel, Mazagaon, Mahim, Colaba, Worli, og Old Woman's Island (eisini kend sum Lítla Colaba).

Ítróttur
Krikket er tann best umtóktað ítróttargreinin í Mumbai. Fótbóltur er eisini væl dámt, og nógv fylgja við í ensku Premier League og FIFA World Cup. Mumbai City FC umboðar býin í Indisku Super League. Tvey lið umboða býin í I-League, tey eru Mumbai FC og Air-India.

Rugby verður spælt á Bombay Gymkhana frá juni til november.

Hvørt ár í februar er Mumbai vertur fyri hestaríðikapping, ið verður hildið á Mahalaxmi Racecourse. Ein onnur ríðikapping fer eisini fram í býnum í februar, tað er Mcdowell's Derby, ið verður hildin hjá Turf Club í Mumbai.

Kendir íbúgvar
 Sachin Tendulkar | Anish Kapoor | Rudyard Kipling | Bhownaggree | Bhimrao Ramji Ambedkar | Rajiv Gandhi | Zubin Mehta | Merle Oberon | Salman Rushdie | Terence Hanbury White | Freddie Mercury

Keldur

Býir í India

Mumbai


Kahenera sa mga insekto ang Warithrips. Ang Warithrips sakop sa kabanay nga Phlaeothripidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Warithrips

Warithrips


An Allotisis in uska genus han Coleoptera. An Allotisis in nahilalakip ha familia nga Cerambycidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Allotisis

Allotisis


An Teorotrium brevipenne in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Leon Fairmaire hadton 1901. An Teorotrium brevipenne in nahilalakip ha genus nga Teorotrium, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Teorotrium

Teorotrium brevipenne


Nangwee is a rural town and locality in the Toowoomba Region, Queensland, Australia. In the  the locality of Nangwee had a population of 52 people.

Geography
The now-closed Cecil Plains railway line enters the locality from the east (Norwin) and exits to the west (Cecil Plains) with two now-abandoned stations serving the locality:

 Mywybilla railway station at the eastern boundary of the locality with Norwin ()
Nangwee railway station in the town in the west of the locality ().

Road infrastructure
The Toowoomba–Cecil Plains Road runs through from east to west.

History
The town takes its name from the Nangwee railway station, which was assigned on 12 December 1918 by the Queensland Railways Department, on the former Cecil Plains railway line, and is an Aboriginal word meaning muddy water.

Nangwee Provisional School opened on 7 June 1921. On 1 September 1922 it became Nangwee State School. It closed on 13 August 1961. It was at 69 McPherson Road ().

In the  the locality of Nangwee had a population of 52 people.

References

External links

Towns in Queensland
Toowoomba Region
Localities in Queensland

Nangwee, Queensland


Gmina Riverton – gmina w USA, w stanie Iowa, w hrabstwie Clay
 Gmina Riverton – gmina w USA, w stanie Iowa, w hrabstwie Floyd

Gmina Riverton


"I Want to Hold Your Hand" là ca khúc nổi tiếng của ban nhạc người Anh The Beatles, được viết bởi Lennon-McCartney. Ca khúc được phát hành ngày 29 tháng 11 năm 1963 và là ca khúc đầu tiên của ban nhạc thực hiện bằng kỹ thuật thu âm 4-băng.

Với hơn 1 triệu bản bán được ở Anh, ca khúc này nhanh chóng chiếm được vị trí quán quân tại UK Singles Chart trong 5 tuần, dù rằng trước đó, "She Loves You" – đĩa đơn đầu tiên của The Beatles cũng đang chiếm giữ vị trí này. Ngày 18 tháng 1 năm 1964, "I Want to Hold Your Hand" xuất hiện tại Billboard Hot 100 ở vị trí số 55, rồi sau đó vươn lên vị trí số 1 vào ngày 1 tháng 2 và bắt đầu thời kỳ British Invasion. "I Want to Hold Your Hand" là đĩa đơn đầu tiên của The Beatles trong Danh sách các đĩa đơn bán chạy nhất trên toàn thế giới.

Sáng tác
Cho dù nhiều nguồn cho rằng Brian Epstein là người giục giã Lennon và McCartney viết một ca khúc nhắm tới khán giả Mỹ, nhà sản xuất George Martin là bác bỏ điều này. McCartney khi đó đã chuyển tới căn nhà ở 57 phố Wimpole, London, ở chung với gia đình bác sĩ Richard và Margaret Asher cùng với con gái họ – nữ minh tinh Jane Asher, người trở thành bạn gái của anh khi họ gặp nhau vào đầu năm. Địa điểm mới này nhanh chóng trở thành nơi sáng tác của bộ đôi Lennon-McCartney (trước kia là nhà của McCartney ở phố Forthlin, Liverpool). Lennon và McCartney đã cùng ngồi sáng tác ở nơi mà Margaret Asher dạy sáo dọc – một "căn phòng nhỏ, hơn hẳn một nơi ngột ngạt toàn âm nhạc". Vào tháng 9 năm 1980, Lennon trả lời phỏng vấn tạp chí Playboy: "Chúng tôi vẫn hay viết chung cùng nhau, từng bài một, mặt đối mặt. Chẳng hạn "I Want to Hold Your Hand", tôi rất nhớ lúc chúng tôi tìm hợp âm để viết nó. Chúng tôi đang ở nhà của Jane Asher, cùng lúc có tiếng piano chơi ở dưới hầm rượu, vậy là chúng tôi viết nên "Oh you-u-u/ got that something..." Paul liền chọn tông đó (Mi thứ) và tôi quay sang cậu ta nói "Chính nó đấy! Hãy cùng làm lại!" Khi đó, chúng tôi vẫn cùng làm việc với nhau như vậy: người này phải chõ mũi vào công việc của người kia!"

Năm 1994, McCartney cũng đồng tình với những miêu tả của Lennon về hoàn cảnh ra đời của "I Want to Hold Your Hand": ""Mặt đối mặt" có lẽ là một cụm từ rất đúng để miêu tả lúc đó. Đó chính xác là những gì đã diễn ra. "I Want to Hold Your Hand" là một ca khúc đồng sáng tác. Đó là ca khúc quán quân thành công của chúng tôi, ca khúc đã đưa chúng tôi tới với nước Mỹ."

Cấu trúc
Ca khúc được viết ở giọng Sol (G), bắt đầu với câu "I'll tell you" ở hợp âm D-B, D-B rồi giai điệu xoay vòng trở lại hợp âm Sol. Tồn tại một hợp âm hoàn toàn khác lạ mà Lennon từng nhấn mạnh rằng McCartney đã thử chơi với piano khi mới sáng tác ca khúc. Marshall cho rằng đó là hợp âm Mi thứ (Em) (trong đoạn hợp âm thứ 3 I-V7-vi (G-D7-Em)). Everett cũng chung quan điểm này. Pedler thì lại tuyên bố rằng điều bất ngờ là ở chỗ giai điệu đã bị bẻ gãy từ B sang F đối lập với hợp âm III7 (B7) của từ "understand". Các nhà nghiên cứu âm nhạc vẫn còn nhiều tranh cãi rằng đó là hợp âm iii (Bm), Si trưởng (B) hay B7 cho dù hợp âm B5 không trưởng không thứ đã được khẳng định sử dụng.

Thu âm
The Beatles bắt đầu quá trình thu âm "I Want to Hold Your Hand" tại phòng thu số 2 của EMI ngày 17 tháng 10 năm 1963. Ca khúc này, cùng với ca khúc ở mặt B đĩa đơn "This Boy", là những ca khúc đầu tiên mà họ sử dụng công nghệ thu âm 4-băng. Cả hai ca khúc đều được thu trong cùng một ngày, và mỗi ca khúc đều chiếm của ban nhạc 7 lần thu. The Beatles cũng thử nghiệm cả đàn organ giả tiếng guitar, với mục đích tạo hiệu ứng gọn hơn cho phần guitar nền của Lennon. Phần chỉnh mono và stereo được George Martin hoàn chỉnh vào ngày 21 tháng 10. Những phần chỉnh stereo cầu kỳ hơn được hoàn thiện vào ngày 8 tháng 6 năm 1965 cho một album tuyển tập của EMI phát hành ở Úc và Hà Lan, và sau đó một lần nữa vào ngày 7 tháng 11 năm 1966.

"I Want to Hold Your Hand" cũng là một trong số 2 ca khúc mà The Beatles (cùng với "She Loves You" dưới tên "Sie liebt dich") được thu âm bằng tiếng Đức và có tên "Komm, gib mir deine Hand". Cả hai ca khúc đều được dịch bởi nhạc sĩ người Luxembourg Camillo Felgen dưới nghệ danh "Jean Nicolas". Thực tế, công ty phân phối tại Đức của EMI (cũng là công ty mẹ của nhãn đĩa của The Beatles, Parlophone) yêu cầu ban nhạc phải hát bằng tiếng Đức để được phát hành tại đây. The Beatles phản đối ý tưởng này, và khi họ được thu xếp ghi âm lại ca khúc bằng tiếng Đức vào ngày 27 tháng 1 năm 1964 tại phòng thu Pathe Marconi Studios của EMI ở Paris (nơi họ từng trình diễn 18 buổi tại Olympia Theatre), họ đã tẩy chay buổi thu âm. Nhà sản xuất George Martin đã phải đợi hàng giờ, tức giận song vẫn cố thuyết phục họ thực hiện buổi thu. 2 ngày sau, họ thu "Komm, Gib Mir Deine Hand", một trong những lần hiếm hoi trong suốt cả sự nghiệp họ tiến hành thu âm ngoài London. Martin sau này nói: "Họ có lý do của họ nhưng thực ra cũng không cần thiết lắm phải thu bằng tiếng Đức, nhưng họ cũng chẳng phải những kẻ hẹp hòi, và họ đã thực hiện tốt công việc của mình.".

"Komm, Gib Mir Deine Hand" cũng được phát hành ở định dạng full stereo ở Mỹ trong LP của hãng Capitol Something New, rồi sau đó trong album tuyển tập của họ The Capitol Albums, Volume 1.

Ca khúc bằng tiếng Đức là một hit lớn vào thời điểm đó ở Đức. Song ngày nay, như mọi ca khúc khác được phổ lời tiếng Đức từ bản gốc tiếng Anh trong các thập niên 50 và 60, đây chỉ được coi là ca khúc xuất sắc nhất trong thời kỳ khai phá văn hóa. Bản gốc tiếng Anh dĩ nhiên nổi tiếng hơn rất nhiều. Sau này, 2 album Đỏ và Xanh trong những năm 70 của The Beatles cũng bao gồm một số bản hit tiếng Anh được phổ lời tiếng Đức.

Phát hành

Ở Anh, "She Loves You" (được phát hành vào tháng 8) vẫn đang chiếm vị trí số 1 vào tháng 11 theo hiệu ứng truyền thông của The Beatles (sau này được đặt tên Beatlemania). Mark Lewisohn sau này viết: ""She Loves You" có lẽ đã bán được, theo một cách tuần hoàn của công nghiệp, tới tận 3/4 triệu bản trước khi những hiệu ứng khác giúp doanh thu đạt tới ngưỡng bảy con số. Vào lúc đó, chỉ vài tuần trước Giáng sinh, khi mà mọi người đều nghe nhạc với một nền công nghiệp vốn đang vươn tới cực đỉnh của sự hứng khởi không ngờ tới, thì bất ngờ EMI tung quả bom "I Want to Hold Your Hand". Và đó quả là một sự phấn khích tột độ."

Ngày 29 tháng 11 năm 1963, EMI cho phát hành đĩa đơn "I Want to Hold Your Hand" ở Anh, với "This Boy" nằm ở mặt B. Có khá nhiều yêu cầu mua được gửi về, song đã có tới tận 1 triệu đơn đặt hàng trước khi đĩa đơn được phát hành. Khi đĩa đơn chính thức được phát hành, nó trở thành một hiện tượng. Chỉ 1 tuần sau khi xuất hiện ở bảng xếp hạng, nó đã đánh bật "She Loves You" vào ngày 14 tháng 12 để leo lên vị trí số 1 – đó cũng là lần đầu tiên trong lịch sử âm nhạc Anh, 2 ca khúc của cùng một nghệ sĩ cạnh tranh nhau ở vị trí số 1. "I Want to Hold Your Hand" còn ở đó suốt 5 tuần trong tổng cộng 15 tuần tồn tại trong bảng xếp hạng, rồi sau đó có một tuần quay trở lại bất ngờ vào ngày 16 tháng 5 năm 1964. Đó đang là đỉnh điểm của Beatlemania, và vào cùng thời điểm đó, The Beatles cũng lập kỷ lục khi cùng đứng ở vị trí quán quân trong cả hai bảng xếp hạng album và đĩa đơn ở Anh.

EMI và Brian Epstein cũng cùng thuyết phục được hãng đĩa tại Mỹ, Capitol Records, nhằm phát hành đĩa đơn tại đây với "I Want to Hold Your Hand" cùng "I Saw Her Standing There" ở mặt B vào ngày 26 tháng 12 năm 1963. Capitol ban đầu khá dè dặt với các sản phẩm của The Beatles tại Mỹ, cũng vì những thành công hạn chế từ những nhãn đĩa trước là Vee-Jay và Swan (nhánh của Parlophone tại Mỹ). Tuy nhiên lần này, Epstein đã đề nghị tới 40.000$ cho Capitol để phát hành đĩa đơn này (trong khi các chiến dịch quảng bá trước đó của The Beatles chưa bao giờ vượt quá ngưỡng 5.000$). Đĩa đơn cuối cùng cũng được ấn định phát hành vào giữa tháng 1 năm 1964, trong đó có yêu cầu The Beatles được xuất hiện sau đó ở chương trình The Ed Sullivan Show. Tuy nhiên, có một cô bé 14 tuổi có tên Marsha Albert lại sở hữu đĩa đơn này sớm hơn, và cô bé trình bày: "Đó không phải là những gì cháu thấy, mà đó là những gì cháu nghe được. Họ đã từng thu hình cho "She Loves You" và cháu nghĩ đó là một ca khúc hay... Cháu viết những dòng này vì cháu nghĩ The Beatles rất nổi tiếng ở đây, và nếu [DJ Carroll James] có thể phát một trong những ca khúc của họ, điều đó thật tuyệt."

James là DJ của đài WWDC ở thủ đô Washington, DC. Ông thực sự quan tâm tới những lời của cô bé Albert và đề nghị giám đốc thực hiện một chuyến bay của hãng BOAC nhằm có được những bản copy của ca khúc "I Want to Hold Your Hand" từ Anh. Albert sau này giải thích: "Caroll James nói với tôi rằng ông ấy có được bản thu rồi và đề nghị "Nếu cháu có thể tới đây vào lúc 5 giờ, chúng tôi sẽ để cháu giới thiệu ca khúc này!"." Albert đã tới đúng giờ và giới thiệu ca khúc: "Thưa quý ông quý bà, lần đầu tiên trên sóng phát thanh nước Mỹ, đây là The Beatles với "I Want to Hold Your Hand"."

Ca khúc trở thành một bản hit cực đại, một điều bất ngờ với chính đài phát thanh, và họ đột nhiên có được rất nhiều thính giả, những người lầm tưởng đó là một ca khúc của Andy Williams hoặc Bobby Vinton chơi nhạc rock 'n' roll. James vẫn thường phát đi phát lại ca khúc qua sóng phát thanh, đôi lúc vặn nhỏ ở đoạn giữa để nói "Chỉ có với Caroll James", để đề phòng việc thu âm trộm từ các đài khác.

Capitol sau đó đã đề nghị cấm phát sóng "I Want to Hold Your Hand", vốn đã được James gửi tới 2 DJ khác ở Chicago và St. Louis. James và WWDC bỏ qua yêu cầu trên, và Capitol buộc phải tiến tới một giải pháp mang tính đối đầu hơn khi mang đĩa đơn này lên kệ sớm hơn 2 tuần so với dự kiến vào ngày 26 tháng 12 năm 1963.

Tuy nhiên, số lượng bày bán là không thỏa mãn nhu cầu mua. Chỉ trong 3 ngày đầu, tất cả 3/4 triệu bản đã được bán sạch (riêng ở New York, tới tận 10.000 bản được bán mỗi giờ). Cảm nhận thấy rõ sự quá tải, Capitol đã buộc phải ký gấp một hợp đồng hỗ trợ phát hành với Columbia và RCA. Ngày 18 tháng 1, ca khúc bắt đầu 15 tuần của mình trên bảng xếp hạng, và tới ngày 1 tháng 2, The Beatles đã trở thành quán quân ở Billboard Singles Chart, tiếp tục thành công của các nghệ sĩ Anh khi ca khúc "Telstar" của Tornado vốn đang đứng đầu Billboard 3 tuần suốt cả Giáng sinh và Năm mới 1962/63. The Beatles tổng cộng có 7 tuần ở vị trí số 1, nhường vị trí này cho một ca khúc khác của họ cũng đình đám ở Anh, "She Loves You". Chỉ riêng tại Mỹ, "I Want to Hold Your Hand" đã bán được tới 5 triệu bản. Đây cũng là lần đầu tiên tại bảng xếp hạng Mỹ từ năm 1956 khi mà một nghệ sĩ có tới 2 ca khúc thay nhau chiếm vị trí quán quân.

"I Want to Hold Your Hand" cũng đánh dấu sự khởi đầu của British Invasion. Trong suốt năm 1964, các nghệ sĩ Anh thay nhau dẫn đầu các bảng xếp hạng ở Mỹ, bao gồm cả The Dave Clark Five, The Rolling Stones, The Kinks, The Hollies và Herman's Hermits.

Ấn bản đĩa đơn ở Mỹ có phần bìa trước và sau chụp Lennon và McCartney với điếu thuốc. Năm 1984, Capitol Records đã phun tẩy điếu thuốc nhân dịp tái phát hành đĩa đơn này.

"I Want to Hold Your Hand" cũng nằm trong album tại Mỹ, Meet the Beatles! – album đã làm xáo trộn mạnh mẽ các bảng xếp hạng tại Mỹ mỗi khi có đĩa đơn được phát hành. Thực tế, thị trường Mỹ quan tâm nhiều hơn tới các đĩa đơn hơn là toàn bộ album: 3 tháng sau khi phát hành, album đã bán được 3,65 triệu bản, chỉ hơn có một chút so với con số 3,4 triệu bản được bán với riêng "I Want to Hold Your Hand".

Ca khúc này cũng có mặt trong nhiều ấn bản khác, bao gồm The Beatles' Long Tall Sally (1964), A Collection of Beatles Oldies (1966), 1962–1966 (1973), 20 Greatest Hits (1982), và 1 (2000).

Đánh giá và tôn vinh
Ca khúc này có một lượng người hâm mộ khổng lồ ở cả hai bên bờ Đại Tây Dương, tuy nhiên lại không được đánh giá cao về chuyên môn, bị coi như một sản phẩm thị trường và không thể tồn tại lâu với thời gian. Cynthia Lowery của Associated Press bày tỏ sự quan ngại về hiện tượng Beatlemania: "Tới thiên đường cũng đã nghe đủ về họ. Có lẽ là không thể chấp nhận nổi việc bản tin thời tiết hay cả bản tin báo giờ cũng phát "I Want to Hold Your Hand"."

Bob Dylan thì lại rất ấn tượng về những đổi mới từ The Beatles: "Họ đã làm một thứ mà chưa ai làm được. Các hợp âm nghe rất dữ dội, thực sự mãnh liệt, còn phần hòa âm thì rất cân đối." Vào thời điểm đó, Dylan nhầm tưởng ban nhạc hát "I get high" thay vì "I can't hide". Dylan thực sự bất ngờ với điều đó khi cho rằng lúc đó chưa có thành viên nào của ban nhạc thử hút cần sa.

"I Want to Hold Your Hand" được đề cử Giải Grammy cho Thu âm của năm, tuy nhiên những người giành giải là Astrud Gilberto và Stan Getz với "The Girl from Ipanema". Tuy nhiên năm 1988, ca khúc đã được trao tặng giải Grammy Hall of Fame. Nó cũng nằm trong danh sách 500 ca khúc thay đổi lịch sử nhạc rock and roll của Đại sảnh Danh vọng Rock and Roll. Thêm nữa, RIAA, NEA và Scholastic đều cùng đưa ca khúc này vào danh sách Songs of the Century của họ. Năm 2004, đây là ca khúc đứng thứ 16 tại danh sách 500 bài hát vĩ đại nhất của tạp chí Rolling Stone. Năm 2010, Rolling Stone tiếp tục xếp "I Want to Hold Your Hand" ở vị trí số 2 trong danh sách 100 bài hát hay nhất của The Beatles, chỉ sau "A Day in the Life". Đây cũng là ca khúc đứng vị trí số 2 trong danh sách của tạp chí Mojo, 100 ca khúc làm thay đổi thế giới, chỉ sau "Tutti Frutti" của Little Richard. Ca khúc được xếp ở vị trí số 39 trong danh sách All Time Top 100 của Billboard. Theo acclaimedmusic.net, "I Want to Hold Your Hand" cũng đứng ở vị trí số 23 trong các ca khúc vĩ đại nhất và là ca khúc hay thứ ba của năm 1963. Tạp chí TIME cũng đưa ca khúc này vào trong danh sách All-TIME 100 Songs của họ.

Đây cũng là ca khúc mở đầu cho một năm đại thành công của The Beatles tại Mỹ, với việc họ có tới 7 ca khúc quán quân trong năm 1964 tại đây, bao gồm sau đó là "She Loves You", "Can't Buy Me Love", "Love Me Do" (từng phát hành vào năm 1962), "A Hard Day's Night", "I Feel Fine", và cuối cùng là "Eight Days a Week".

Giai điệu và ca từ

Mang những cảm hứng từ Brill Building và Tin Pan Alley cùng với cấu trúc nhịp AABA được thay đổi, ca khúc được viết với 2 đoạn nối thông thường, giữa chúng chỉ có một đoạn vào duy nhất. Ca khúc này cũng không có một người "hát chính", khi cả Lennon và McCartney cùng song ca từ đầu tới cuối. Phần giọng của Lennon nghe nổi bật hơn trong bản thu, tuy nhiên khi The Beatles trình diễn trực tiếp ca khúc này tại The Ed Sullivan Show ngày 9 tháng 2 năm 1964, giọng của McCartney lại nghe rõ và bật hơn (cũng có thể do vấn đề âm thanh khi 2 chiếc micro chưa chắc đã được chỉnh để có cùng một âm lượng).

Cùng với các ca khúc khác trong thời kỳ đầu của The Beatles, "I Want to Hold Your Hand" không có gì đặc biệt về mặt ca từ: đây chỉ đơn giản là cảm xúc của nhân vật kể chuyện khi gặp được cô gái anh hằng mong ước; đoạn điệp khúc thậm chí rất đơn điệu khi chỉ có mỗi câu hát nhan đề được lặp đi lặp lại.

Thành phần tham gia sản xuất
Theo Ian MacDonald.
 John Lennon – hát chính, guitar nền, tay vỗ.
 Paul McCartney – hát chính, bass, tay vỗ.
 George Harrison – lead guitar, tay vỗ.
 Ringo Starr – trống, tay vỗ.

Các bản hát lại
"I Want to Hold Your Hand" đã từng được hát lại bởi rất nhiều nghệ sĩ. Arthur Fiedler & the Boston Pops Orchestra đã từng thu lại ca khúc này theo dạng hòa tấu vào năm 1964, bản thu có vị trí cao nhất là 55 tại Mỹ. Cùng năm, Alvin and the Chipmunks cũng hát lại ca khúc này trong album The Chipmunks Sing the Beatles Hits. Ban nhạc Dollar của Anh có được ca khúc đầu tiên nằm trong top 10 vào tháng 1 năm 1964 khi hát lại "I Want to Hold Your Hand" trong album đầu tay của họ Shooting Stars. Trong bộ phim Across the Universe năm 2007, diễn viên T.V. Carpio đã hát ca khúc này trong một bản phối chậm và pop hơn. Manny Manuel cũng từng hát ca khúc này trong một ấn bản của hãng RMM có tên Tropical Tribute to the Beatles; bản thu này đạt được vị trí số 13 tại Hot Latin Songs của Billboard. Ban nhạc McFly cũng hát ca khúc này trong dự án Children in Need của đài BBC vào ngày 7 tháng 2 năm 2006. Trong serie phim truyền hình Glee, Chris Colfer đã hát ca khúc này trong 3 tập phim. Big Time Rush cũng từng hát ca khúc này trong album Big Time Movie Soundtrack của họ vào năm 2012.

Dị bản châm biếm
Neil Innes của ban nhạc châm biếm The Rutles từng hát ca khúc này dưới tên "Hold My Hand" vào năm 1978. Trong album Love vào năm 2006, George Martin cùng con trai Giles đã cố tái hiện ca khúc này cho giống như buổi thu trực tiếp tại Hollywood Bowl với việc trộn lẫn tiếng hò hét của đám các cô gái trẻ. Beatallica, ban nhạc châm biếm của The Beatles và Metallica đã hát lại ca khúc này với cái tên "I Want To Choke Your Band". Ở Disneyland Paris, khu vui chơi Star Tours có phát ca khúc này dưới tên "I Want to Weld Your Hand".

Đọc thêm
 Songs of the Century
 Danh sách đĩa đơn quán quân Hot 100 năm 1964 (Mỹ)
 Danh sách các đĩa đơn bán chạy nhất trên toàn thế giới
 500 bài hát vĩ đại nhất

Tham khảo

Ghi chú

Thư mục

Liên kết ngoài
 Ghi chép của Alan W. Pollack về "I Want to Hold Your Hand".

Bài hát của The Beatles
Bài hát năm 1963
Đĩa đơn quán quân Billboard Hot 100
Đĩa đơn quán quân tại Vương quốc Liên hiệp Anh
Đĩa đơn quán quân tại Na Uy
Đĩa đơn quán quân tại Úc
Đĩa đơn năm 1963
Đĩa đơn năm 1964
Đĩa đơn quán quân tại Đức
Đĩa đơn của Capitol Records
Đĩa đơn của Parlophone
Tác phẩm được vinh danh tại Đại lộ Danh vọng Grammy
Đĩa đơn quán quân UK Singles Chart
Đĩa đơn quán quân RPM Top Singles
Bài hát viết bởi Lennon-McCartney
Bài hát sản xuất bởi George Martin

I Want to Hold Your Hand


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Gymnogryllus unexpectus. Una ning gihulagway ni Andrey Vasil'evich Gorochov ug Kostia ni adtong 1999. Ang Gymnogryllus unexpectus sakop sa kahenera nga Gymnogryllus, ug kabanay nga Gryllidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sabah (estado)
 Java (pulo sa Indonesya)

Matang nga nahiubos

Ang kaliwatan gibahinbahin ngadto sa matang nga nahiubos:

 G. u. trusmadi
 G. u. unexpectus

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sabah (estado)
Insekto sa Java (pulo sa Indonesya)
Gymnogryllus

Gymnogryllus unexpectus


The 2013 UNCAF U-16 Tournament was the 5th UNCAF U-16 Tournament, a biennial international football tournament contested by men's under-16 national teams.  Organized by UNCAF, the tournament took place in Belize between 18 and 22 November 2013.

The matches were played at FFB Stadium.  Six Central American teams took part of the tournament, playing each other in a round-robin format.  Panama didn't send a representation.  Guatemala won the tournament.

Venue

Final standings

Results

Goalscorers
3 goals:

  Luis Hernández
  Anderson Treminio

2 goals:

  José Gómez
  Abel Lemus
  Rogi Solórzano
  Esteban García
  Foslyn Grant
  Gerald Contreras

1 goal:

  Brandon de León
  José Meléndez
  Albín Sifontes
  Brandon Cante
  José Canelas
  Kevin Martínez
  Gabriel Ortiz
  Carlos Méndez
  Armando Aroche
  Álvaro Velásquez
  Jeyson Flores
  Jonathan Martínez
  Ariagner Smith
  Carlos Menéndez
  José Alvarado
  Marvin Márquez
  Shaw Manley
  Sergio Ramírez

References

External links
UNCAF Official Website

2013
2013 in youth association football
2013–14 in Belizean football
2013

2013 UNCAF U-16 Tournament


Timorsko more je (indonez.: Laut Timor, portug.: Mar de Timor) je relativno plitko more omeđeno sa sjeverne strane ostrvom Timor, na istoku Arafurskim morem, sa južne strane Australija i na zapadu Indijskim okeanom.

More sadrži niz grebena, nenaseljenih otstrva i značajne rezerve ugljikovodika. Međunarodnih sporovi su se javili nakon što su otkrivene rezerve što je dovelo do potpisivanja Ugovora o Timorskom moru.

2009. godine došlo je do najvećeg izlivanja nafte u posljednjih 25 godina.

Postoje mišljenja da su prvi stanovnici Australije došli sa naj kontinent sa Indonezije upravo preko Timorskog mora dok je nivo mora bio niži.

Geografija

Vode na istoku mora su poznate kao Arafursko more. Timorsko more se nalazi u blizini tri velike uvale na sjevernoj obali Australije. Australijski grad Darwin je jedini veliki grad koji se nalazi na obalama ovog mora.
More je široko oko 480 km a površina mu je oko 610.000 km2 Prosječna dubina je 406 metara a najveća dubina mora je Timor Trough sa oko 3200 metara dok je ostatak mora mnogo plići, veći dio u prosjeku plići od 200 metara.

Reference

Indijski okean
Mora

Timorsko more


In analisi matematica, l'epigrafico di una funzione

definita su un insieme  è l'insieme di punti che stanno al di sopra o sul grafico della funzione:

Se  è un sottoinsieme di , l'epigrafico è un sottoinsieme di .

Proprietà

Convessità
Nell'ipotesi:

Una funzione è convessa se e solo se il suo epigrafico è un insieme convesso.
Un insieme A è detto convesso se i segmenti che hanno estremi in A sono tutti suoi sottoinsiemi

Funzioni lineari
L'epigrafico di una funzione affine reale

è un semispazio di .

Semicontinuità
Una funzione è inferiormente semicontinua se e solo se il suo epigrafico è chiuso.

Funzioni matematiche

Epigrafico (matematica)


Ang Totoras ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Totoras (lungsod), Provincia de Santa Fe,

Ecuador

 Totoras (), Provincia del Tungurahua,

Uruguay

 Cañada de la Totora (suba sa Departamento de Artigas),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Ecuador
Pagklaro paghimo ni bot Uruguay

Totoras


Kaliwatan sa kasili ang Moringua edwardsi. Una ning gihulagway ni Jordan ug Charles Harvey Bollman ni adtong 1889. Ang Moringua edwardsi sakop sa kahenera nga Moringua, ug kabanay nga Moringuidae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Bermuda
Isdangtunay sa Tinípong Bángsà
Moringua

Moringua edwardsi


Die vaandel van vryheid (EngelsːThe Banner of Freedom, Samoaans: Samoa Tula'i) is die volkslied van Samoa.

Lirieke (Samoaans)
Samoa, tula'i ma sisi ia lau fu'a, lou pale lea

Samoa, tula'i ma sisi ia lau fu'a, lou pale lea

Vaai i na fetu o lo'o ua agiagia ai

Le faailoga lea o Iesu na maliu ai mo Samoa Oi

Samoa e, uu mau lau pule ia faavavau

'Aua e te fefe, o le Atua lo ta fa'a vae

O lota sa'olotoga

Samoa, tula'i, ia agiagia lau fu'a, lou pale lea.

Lirieke (Afrikaans)
Samoa, staan op en lig jou banier wat jou kroon is!
O! sien en aanskou die sterre op die wapperende banier!
Hulle is 'n teken dat Samoa in staat is om te lei.
O! Samoa, hou vas
Jou vryheid vir altyd!
Moenie bang wees nie; aangesien jy op God gegrond is;
Ons vertroetelde kosbare vryheid.
Samoa, staan op en waai
Jou banier wat jou kroon is!

Samoa
Volksliedere

O le fuʻa o le saʻolotoga o Samoa


Magdolna Bartha (20 December 1929 – 14 October 2004) was a Hungarian cross-country skier. She competed in the women's 10 kilometres at the 1960 Winter Olympics, at Squaw Valley in California, finishing in 23rd place.

References

External links

1929 births
2004 deaths
Hungarian female cross-country skiers
Olympic cross-country skiers for Hungary
Cross-country skiers at the 1960 Winter Olympics
Skiers from Budapest

Magdolna Bartha


An Parmena mutilloides in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Andrea Sabbadini ngan Carlo Pesarini hadton 1992. An Parmena mutilloides in nahilalakip ha genus nga Parmena, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Parmena

Parmena mutilloides


Huyện Attyal là một huyện thuộc tỉnh San`a', Yemen. Đến thời điểm năm 2003, huyện này có dân số 36253 người

Tham khảo

Tỉnh San`a'
Huyện của Yemen

Attyal (huyện)


Kaliwatan sa alibangbang ang Leuconotha subfumida. Una ning gihulagway ni Warren ni adtong 1900. Ang Leuconotha subfumida sakop sa kahenera nga Leuconotha, ug kabanay nga Uraniidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Leuconotha

Leuconotha subfumida


An Titanoceros in uska genus han Lepidoptera. An Titanoceros in nahilalakip ha familia nga Pyralidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Titanoceros

Titanoceros


Laotoe è una figura mitologica greca.

Laotoe era figlia di Alte, re dei Lelegi. Fu moglie, come Ecuba ed Arisbe, di Priamo, e divenne madre di Licaone e Polidoro (da non confondere con l'omonimo figlio di Priamo ed Ecuba).
Entrambi i suoi figli furono uccisi da Achille nella guerra di Troia, lo stesso giorno; ma mentre il cadavere di Polidoro poté essere onorato con esequie solenni, per Licaone non fu possibile alcuna cerimonia funebre, in quanto il suo assassino ne aveva gettato il corpo nello Scamandro.

Note

Bibliografia

Voci correlate
Alte
Priamo
Iliade

Personaggi dell'Iliade
Regine della mitologia greca

Laotoe


Kaliwatan sa alibangbang ang Carriola thyridophora. Una ning gihulagway ni George Francis Hampson ni adtong 1893. Ang Carriola thyridophora sakop sa kahenera nga Carriola, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Carriola

Carriola thyridophora


Amazophrynella matses é uma espécie de anfíbio anuro da família Bufonidae. Está presente no Peru.

Ver também
Declínio das populações de anfíbios

Referências

matses
Anfíbios do Peru
Anfíbios descritos em 2015

Amazophrynella matses


Kaliwatan sa karpa ang Notropis amabilis. Una ning gihulagway ni Girard ni adtong 1856. Ang Notropis amabilis sakop sa kahenera nga Notropis, ug kabanay nga karpa.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Amihanang Amerika
 Tinípong Bángsà
 Mehiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Amihanang Amerika
Karpa sa Tinípong Bángsà
Karpa sa Mehiko
Notropis

Notropis amabilis


Kaliwatan sa karpa ang Sinocyclocheilus furcodorsalis. Una ning gihulagway ni Chen, Yang ug Lan ni adtong 1997. Ang Sinocyclocheilus furcodorsalis sakop sa kahenera nga Sinocyclocheilus, ug kabanay nga karpa. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Asya
Karpa sa Pangmasang Republika sa Tsina
Sinocyclocheilus

Sinocyclocheilus furcodorsalis


Nitria è un'antica località egiziana, ora scomparsa. Si trovava su una collina a pochi chilometri a sud di Alessandria d'Egitto, forse nei pressi dell'attuale villaggio di el-Barnudj, nel territorio del Governatorato di Beheira, nella regione nord-occidentale del delta del Nilo. La località ha dato il nome alla depressione sottostante, chiamata deserto di Nitria (l'attuale Wadi el-Natrun).

La fondazione della comunità di Nitria, ad opera del monaco eremita sant'Ammonio, risale all'incirca al 330; si trattava di una comunità di padri del deserto, ossia monaci anacoreti che si ritirarono a vita ascetica, sulla scia dell'esempio di personaggi come sant'Antonio abate, san Pacomio o san Macario il Grande.

Ad oggi non sono state ritrovate rovine archeologiche della località: probabilmente i resti degli antichissimi edifici monastici, costruiti con mattoni di fango cotto, sono andati definitivamente distrutti dall'acqua utilizzata per le moderne coltivazioni agricole. L'esistenza della comunità è comunque ad oggi comprovata attraverso i documenti e le testimonianze storiche. Nell'Historia Monachorum in Aegypto si legge:

Un'altra testimonianza si deve al vescovo Palladio di Galazia (ca. 364 – 420), che nella Storia lausiaca racconta:

Il progressivo declino di Nitria ebbe inizio probabilmente a partire dalla seconda metà del VII secolo. Quando il patriarca copto Beniamino I (626-665) visitò l'area nel suo viaggio verso Scete, la valle di Nitria era pressoché deserta. Le rovine dell'antico insediamento sono state cancellate progressivamente dalla sabbia e dal vento del deserto, nonché dai recenti progetti di bonifica ed irrigazione della zona. In ogni caso le dimensioni di Nitria, negli anni di massimo splendore, indussero i monaci a fondare diversi altri insediamenti in zone limitrofe, come a Wadi el-Natrun, dove quattro cenobi sono sopravvissuti fino ad oggi.

Voci correlate
 Wadi el-Natrun
 Padri del deserto

Collegamenti esterni

 Wadi el-Natrun, il deserto degli asceti (sulla regione, in cui ancora oggi sono presenti monasteri ascetici)
 Il lavoro nella primitiva letteratura monastica copta – Saggio sul lavoro nelle antiche comunità monacali egizie.
   Monks and Nuns of the Egyptian Desert (con una cartina che illustra la posizione di Nitria)

  Wadi Natrun – Breve storia della località e degli insediamenti monastici dall'antichità ad oggi.

Storia dell'Egitto
Luoghi di spiritualità

Nitria


Eugonatonotus crassus is a species of crustacean first described by Alphonse Milne-Edwards in 1881.

References

Caridea
Crustaceans described in 1881

Eugonatonotus crassus


Derecho de familia é um filme de drama ítalo-hispano-franco-argentino dirigido por Daniel Burman. Foi selecionado como representante da Argentina à edição do Oscar , organizada pela Academia de Artes e Ciências Cinematográficas.

Elenco
 Daniel Hendler - Ariel Perelman
 Arturo Goetz - Bernardo Perelman
 Eloy Burman - Gastón Perelman
 Julieta Díaz - Sandra
 Adriana Aizemberg - Norita
 Jean Pierre Reguerraz - tio de Eduardo Perelman

Filmes em língua espanhola
Filmes da Argentina de 2006
Filmes dirigidos por Daniel Burman
Filmes da França de 2006
Filmes da Itália de 2006
Filmes da Espanha de 2006
Filmes de drama da Argentina
Filmes de drama da Espanha
Filmes de drama da França
Filmes de drama da Itália

Derecho de familia


Kaliwatan sa isda ang Oryzias bonneorum. Una ning gihulagway ni Parenti ni adtong 2008. Ang Oryzias bonneorum sakop sa kahenera nga Oryzias, ug kabanay nga Adrianichthyidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Asya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Asya
Oryzias

Oryzias bonneorum


An Barathronus maculatus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Shcherbachev hadton 1976. An Barathronus maculatus in nahilalakip ha genus nga Barathronus, ngan familia nga Aphyonidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Barathronus

Barathronus maculatus


Ławeczka Wojciecha Bogusławskiego w Suchym Lesie – ławka pomnikowa, która znajduje się w pobliżu Urzędu Gminy Suchy Las w Suchym Lesie (powiat poznański).

Artysta urodził się w wyludnionej dziś wsi Glinno, na terenie obecnej gminy Suchy Las. Ławeczkę pomnikową uroczyście otwarto 22 grudnia 2017 z udziałem wójta i radnych gminy, z oprawą artystyczną. Autorem rzeźby jest Grzegorz Godawa. Przedstawia ona siedzącego Wojciecha Bogusławskiego w surducie, z kapeluszem na głowie i z książką w ręku, na kartach której wyryte jest zdanie: "Sławę swoją zostawiam zdaniu potomności, a jeżeli w sercu jednego choć prawdziwego Polaka pozyskam wdzięczne starań moich wspomnienie, jeszcze na tamtej stronie grobu szczęśliwym będę".

Przypisy

Ławeczki pomnikowe w Polsce
Pomniki w Polsce odsłonięte w 2017
Pomniki w województwie wielkopolskim
Ławeczka
Bogusławski


Ząbkowice Śląskie là một thị trấn thuộc huyện Ząbkowicki, tỉnh Dolnośląskie ở miền tây nam Ba Lan. Thị trấn có diện tích 14 km². Đến ngày 1 tháng 1 năm 2011, dân số của thị trấn là 15830 người và mật độ 1158 người/km².

Tham khảo

Thành phố và thị trấn ở Dolnośląskie

Ząbkowice Śląskie


La giardiasi (o lambliasi) è una parassitosi, malattia causata dal protozoo parassita Giardia lamblia. Dopo un periodo di incubazione, in genere di 1-2 settimane, si manifesta con sintomi di tipo gastrointestinale: nausea, vomito, diarrea acuta debilitante, flatulenza, sindrome da malassorbimento e perdita di peso.

Epidemiologia
La sintomatologia può durare per alcune settimane, prima di arrivare alla diagnosi.
Il contagio avviene mediante ingestione di alimenti e bevande contaminate da cisti (contaminazione oro-fecale) e più facilmente nella popolazione in condizioni igieniche precarie. Spesso le acque sono contaminate dai liquami infetti, non trattati.

Diagnosi
Si può diagnosticare mediante l'identificazione del parassita o delle sue cisti nelle feci, attraverso il test di immunoassorbimento enzimatico (ELISA) o l'immunofluorescenza per identificare gli anticorpi specifici.

Terapia
L'infezione da Giardia può essere trattata con metronidazolo (250 mg t.i.d. per 5 giorni nell'adulto) o tinidazolo (2 g in dose unica), in alternativa con furazolidone.

I valori delle IgM, IgG e IgA danno delle indicazioni sulla tempistica dell'infezione:
 infezione recente o recidiva: IgM positive, con un aumento delle IgG e/o delle IgA di quattro volte tra quelle della fase acuta e quelle della convalescenza;
 infezione passata: IgM non valutabili, positività per le IgG e/o le IgA.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Malattie tropicali
Malattie parassitarie

Giardiasi


An Vermivora crissalis in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Osbert Salvin ngan Frederick DuCane Godman hadton 1889. An Vermivora crissalis in nahilalakip ha genus nga Vermivora, ngan familia nga Parulidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Vermivora

Vermivora crissalis


Stacja Badawcza Centrum Archeologii Śródziemnomorskiej Uniwersytetu Warszawskiego w Kairze (, , Markaz al-Buhus bi Al-Kahira, Al-Markaz al-Bulandi li al-Asar Mintakat al-Bahr al-Abjad al-Mutawassit Dżami'at Warsu) – jedyna polska jednostka naukowa w Afryce i na Bliskim Wschodzie, działająca nieprzerwanie od 1959 roku. Misją Stacji, będącej jednostką Uniwersytetu Warszawskiego, jest zapewnienie wsparcia polskim naukowcom i studentom oraz budowa potencjału polskich badań w regionie, w szczególności w dolinie Nilu.

Historia
Obecność polskich archeologów w Egipcie sięga dwudziestolecia międzywojennego. W 1937 roku prof. Kazimierz Michałowski, uznawany za twórcę polskiej szkoły archeologii śródziemnomorskiej, rozpoczął wykopaliska w Edfu. Badania prowadzono w ramach współpracy Uniwersytetu Warszawskiego z Francuskim Instytutem Archeologii Orientalnej w Kairze (IFAO). Po trzech sezonach badania zostały zawieszone przez wybuch II wojny światowej. Mimo napiętej sytuacji politycznej w regionie bliskowschodnim po dwóch dekadach polscy naukowcy powrócili do Egiptu. W 1956 roku otrzymali koncesję na badania w Tall Atrib na przedmieściach Banha. Ze względu na kryzys sueski przystąpiono do prac w kolejnym roku. Z początku opracowania dokumentacyjne odbywały się w prywatnych mieszkaniach.

W 1959 roku prof. Michałowski założył Stację Archeologii Śródziemnomorskiej Uniwersytetu Warszawskiego w Kairze, działającą nieprzerwanie od tego czasu. Stała polska baza archeologiczna miała sprostać piętrzącym się zadaniom: koordynacji badań na nowych stanowiskach, opracowaniu do druku publikacji wykopaliskowych oraz udziale polskich naukowców w międzynarodowym programie ochrony zabytków Nubii.

W 1960 roku rozpoczęły się polskie badania archeologiczne w Aleksandrii. W latach 1961–1964 polscy archeolodzy pod kierunkiem prof. Kazimierza Michałowskiego wzięli udział w "kampanii nubijskiej" – międzynarodowej ekspedycji do Nubii pod patronatem UNESCO, by uratować zabytki kultury nubijskiej, zanim teren zostanie zalany w związku z utworzeniem sztucznego jeziora Nasera. Prasa światowa pisała o polskich odkryciach w Faras, że Polacy wyciągnęli najlepszy los na loterii nubijskiej. Podczas pierwszego sezonu wykopalisk w Faras, władze egipskie zwróciły się do Kazimierza Michałowskiego o dokończenie restauracji najwyższego tarasu świątyni Hatszepsut w Luksorze, gdzie wszczęto prace jeszcze w 1961 roku. W 1963 roku Kazimierz Michałowski został przewodniczącym międzynarodowego komitetu ekspertów powołanego przez rząd Egiptu do ratowania świątyń skalnych w Abu Simbel.

Po śmierci Kazimierza Michałowskiego, decyzją Senatu Uniwersytetu Warszawskiego z dnia 21 grudnia 1983 roku, Stacji Archeologii Śródziemnomorskiej UW w Kairze nadano jego imię. Prof. Michałowski wierzył, że aktualny poziom kultury danego kraju mierzy się tym, czy posiada on własne wykopaliska w Egipcie, stąd powołanie polskiej placówki naukowej działającej obok międzynarodowych renomowanych instytutów archeologicznych uważa się za największe osiągnięcie jego życia.

Ze względu na rozszerzenie badań archeologicznych o nowe stanowiska zdecydowano się na wprowadzenie zmian organizacyjnych i struktur administracyjnych Stacji. W 1986 roku w Warszawie powołano Centrum Archeologii Śródziemnomorskiej Uniwersytetu Warszawskiego im. Kazimierza Michałowskiego, któremu podlega Stacja w Kairze i ekspedycje archeologiczne w innych krajach regionu śródziemnomorskiego.

Obecnie (w 2017 roku) w Egipcie pracuje kilkanaście polskich ekspedycji archeologicznych. Co roku kilkuset polskich badaczy (archeologów, orientalistów, konserwatorów, antropologów, architektów) z kilku polskich instytucji naukowych bierze udział w badaniach na terenie Egiptu. Stacja mieści się w dwóch budynkach, położonych w niedalekiej odległości, oba w kairskiej dzielnicy Heliopolis (gdzie w starożytności mieściło się centrum życia religijnego Egiptu i największa świątynia państwa). Pierwszy, wynajmowany od 1959 roku (przy ul. Nazih Chalifa 14) oraz drugi, kupiony w 1994 roku ze środków Fundacji na rzecz Nauki Polskiej (przy ul. Mahalla 11).

Zadania
Do zadań Stacji należą:
 zapewnienie sprawnego przebiegu prac archeologicznych i konserwatorskich polskich ekspedycji w Egipcie,
 reprezentowanie środowiska polskich badaczy, archeologów i konserwatorów wobec egipskich władz odpowiedzialnych za starożytność, przede wszystkim wobec Ministerstwa Starożytności, jak i innych ośrodków archeologicznych w Egipcie,
 rozwijanie i rozpowszechnianie wiedzy, poprzez organizację otwartych wykładów i seminariów dotyczących badań archeologicznych w Egipcie i polskich osiągnięć w tej dziedzinie, a także prowadzenie księgozbioru podręcznego – zapewniając w ten sposób gościom swobodny dostęp do najważniejszych publikacji na tematy związane z archeologią i historią Bliskiego Wschodu
 przy Stacji Badawczej w Kairze realizowane są stypendia naukowe dla studentów, magistrów i doktorantów, przyznawane przez Ministerstwo Nauki i Szkolnictwa Wyższego.

Dyrektorzy Stacji
Funkcję dyrektora Stacji pełnili kolejno:
 Kazimierz Michałowski (1959–1981)
 Zofia Sztetyłło (1981)
 Waldemar Chmielewski (1982)
 Wiktor Andrzej Daszewski (1982–1991)
 Michał Gawlikowski (1991–2005)
 Zbigniew Eugeniusz Szafrański (2005–2015)
 Artur Obłuski (2015–2020)
Anna Wodzińska (od 2020)

Polskie ekspedycje badawcze na terenie Egiptu
 Polsko-Egipska Misja Archeologiczno-Konserwatorska na Kom el-Dikka w Aleksandrii – działająca od 1960 roku. Na terenie wykopalisk planowano budowę budynków użyteczności publicznej, jednak wyniki badań przekreśliły ustalone wcześniej plany. Odkrycie jednej z głównych dzielnic starożytnego miasta, w której znajdowały się obiekty użyteczności publicznej (teatr, audytoria, sauny), stanowi jedno z największych osiągnięć polskiej archeologii śródziemnomorskiej. Amfiteatr w Kom el-Dikka to jedyny znany amfiteatr rzymski na terenie Egiptu. Kom el-Dikka jest największym i najważniejszym stanowiskiem archeologicznym w Aleksandrii.
 Polska Misja Archeologiczna w Marina al-Alamajn – działająca od 1987 roku na terenie antycznego miasta i nekropolii. W wyniku dwóch dekad prac badawczych określono plan urbanistyczny miasta. Budownictwo w Marina al-Alamajn nawiązuje formą do późnohellenistycznych domów greckich, także wystrój rzeźbiarski i malarski świadczą o powiązaniach ze światem greckim. Polska misja odsłoniła główne forum miasta, portyki o jońskich kolumnach, a także ulice, sklepy i bazylikę.
 Polska Misja Archeologiczna w Marea – badania prowadzone od 2000 roku. Odsłonięto kaplicę grobową i łaźnię, do której dostarczana była woda ze studni za pomocą urządzenia poruszanego przez zwierzę (sakijji). Obiekty datowane są na VI w., okres największego rozwoju miasta. Od 2003 roku misja koncentruje swe badania na wczesnośredniowiecznej bazylice bizantyjskiej (drugiej co do wielkości w Egipcie, po bazylice w Abu Mena). W północno-zachodnim narożniku bazyliki archeolodzy odkryli skarb, składający się z kilkuset wykonanych z brązu monet.
 Polsko-Słowacka Misja Archeologiczna w Tall al-Rataba – działa od 2007 roku. Polscy badacze z Instytutu Archeologii UW we współpracy ze słowacką Aigyptos Foundation badają twierdzę z czasów ramessydzkich (okresu Nowego Państwa, XIII–XI wieku p.n.e.). Badacze identyfikują stanowisko z biblijnym Pithom. Najważniejszym odkryciem jest jedyna znana stajnia z Trzeciego Okresu Przejściowego.
 Polska Misja Archeologiczna w Tall al-Farcha – polscy badacze otrzymali koncesję w 1998 roku. Stanowisko to umożliwia badaczom kompleksowe przebadanie zespołu osadniczego, którego początki związane są z kulturą dolnoegipską, kolejne etapy rozwoju wiążą się z ludnością kultury Nagada, zaś koniec przypada na zjednoczenie Dolnego i Górnego Egiptu. Upadek Tall al-Farchy, położonej z dala od szlaków wodnych, wynikał ze stopniowego zastępowania transportu karawanowego transportem wodnym.
 Polsko-Egipska Misja Archeologiczna w Sakkarze – działająca z przerwami od 1987 roku pod kierunkiem prof. Karola Myśliwca, po zachodniej stronie najstarszej piramidy świata, piramidy schodkowej Dżesera, zbudowanej ok. 2650 roku p.n.e. Przed rozpoczęciem prac wykopaliskowych w międzynarodowym środowisku archeologów przeważało przekonanie, że w pobliżu piramidy może znajdować się tylko starożytne wysypisko lub, w najlepszym wypadku, kamieniołom. Pomimo to polscy archeolodzy pod kierunkiem prof. Karola Myśliwca odkryli wykute w skale grobowce wysokich rangą dostojników faraona, m.in. grobowiec wezyra Merefnebefa (odkryty w 1997 roku) oraz Nianchnefertuma, kapłana i zaufanego sekretarza faraona (odkryty w 2003 roku), bogato zdobione polichromowanymi reliefami.
 Polska Misja Archeologiczna w Naklun (Dajr al-Malak) – badania prowadzone od 1986 roku pod kierunkiem prof. Włodzimierza Godlewskiego na terenie klasztoru Archanioła Gabriela, nekropolii, a także w eremach. Wśród materiału archeologicznego znaleziono ceramikę, fragmenty szat, wyroby plecionkarskie, a także dokumenty pisane: listy, kodeksy, teksty literackie, psalmy i fragmenty ewangelii. Odnalezione zapisy w językach koptyjskim, greckim, arabskim i łacinie świadczą o ciągłości funkcjonowania klasztoru i o poziomie edukacji mnichów.
 Polsko-Egipska Misja Archeologiczno-Konserwatorska w świątyni Królowej Hatszepsut w Ad-Dajr al-Bahri – badania prowadzone od 1961 roku. Głównym zadaniem ekspedycji była "rekonstrukcja podupadłej w ruinę wspaniałej budowli i przywrócenie jej dawnego blasku". W 2002 roku świątynia została udostępniona zwiedzającym.
 Polska Misja Archeologiczna w Szejch Abd al-Gurna (misja "Eremu") – misja założona w 2003 roku, zajmuje się badaniem grobowców dostojników z czasów Średniego Państwa w Tebach Zachodnich. W czasach późniejszych grobowce ponownie użyto do pochówków. Na ich terenie w VI–VIII wieku n.e. istniał koptyjski erem (pustelnia). Do najcenniejszych znalezisk zalicza się fragment lnianego płótna z namalowanymi tuszem hieroglifami, dar Ptolemeusza XII, ojca Kleopatry, dla pobliskiej świątyni w Dajr al-Madina.
 Amerykańsko-Polska Misja w Berenike i na Pustyni Wschodniej – wykopaliska prowadzone od roku 2008, pod kierownictwem prof. Stevena E. Sidebothama (Uniwersytet Delaware) i Iwony Zych (Centrum Archeologii Śródziemnomorskiej UW) w ruinach ptolemejsko-rzymskiego portu nad Morzem Czerwonym. Port zbudowano w III w. p.n.e., aby sprowadzać do Egiptu słonie z terenów dzisiejszego Sudanu, z Erytrei i Etiopii. Inne z celów podróży statków handlowych wypływających z portu znajdowały się w Indiach, z których przywożono przyprawy i kamienie szlachetne, oraz w Chinach, skąd sprowadzano jedwab. Z Arabii transportowano kadzidła i mirrę. Z portu towary transportowano drogą lądową do Koptos nad Nilem (współczesny Kift), a następnie drogą wodną do Delty Nilu i dalej, do Rzymu. Na peryferiach portu archeolodzy odkryli cmentarz zwierząt domowych (kotów, psów, małp).
 Projekt Oaza Ad-Dachila – działający od 1985 roku. Oaza Ad-Dachila w południowo-zachodniej części Egiptu jest największą galerią sztuki naskalnej we wschodniej Saharze. Projekt obejmuje rekonesans oraz dokładną inwentaryzacje oraz dokumentację rysunkową i fotograficzną znalezisk (m.in. przedstawień żyrafy, antylopy oryks, byka). Najstarsze petroglify pochodzą z okresu pomiędzy 8000–3000 p.n.e.
 Projekt konstrukcyjno-konserwatorski w kompleksie "Emir Kurkumas" w Kairze – projekt prowadzony w latach 1972–2000. Imponujący kompleks wzniesiony przez Kurkumasa w pierwszej dekadzie XVI wieku był nie tylko budowlą grobową właściciela, ale jako część jego religijnej fundacji (tzw. waqf) mieścił szkołę koraniczną, budynek konwentu sufich, a także pomieszczenia rezydencyjne emira.

Przypisy

Nauka w Kairze
Jednostki organizacyjne Uniwersytetu Warszawskiego


Nordatlantisk Hus er et kulturhus i Odense med fokus på Færøerne, Island og Grønland. Huset åbnede 9. november 2013 som et af de første nybyggerier efter årtusindeskiftet på Odense Havn.

Huset arrangerer koncerter, foredrag, udstillinger og filmforevisninger. Foruden selve kulturhuset er stedet hjemsted for Det Grønlandske Hus, der yder service til grønlændere i Syddanmark. Nordatlantisk Hus indeholder også Restaurant Nordatlanten, der laver mad inspireret af de tre nordatlantiske lande, og Butik Nordatlanten, der sælger design fra Færøerne, Island og Grønland.

Nordatlantisk Hus bliver årligt besøgt af omkring 100.000 gæster.

Nordatlantisk Hus er tegnet af arkitekterne Dan Cornelius og Nanna Vöge og har siden åbningen modtaget Odense Kommunes Arkitekturpris og Odin-prisen fra Byforeningen Odense i 2014.

Eksterne henvisninger
 Hjemmesiden

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Odense
Kultur i Odense

Nordatlantisk Hus


An Etheostoma longimanum in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Jordan hadton 1888. An Etheostoma longimanum in nahilalakip ha genus nga Etheostoma, ngan familia nga Percidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Etheostoma

Etheostoma longimanum


Già socialista, fu tra i fondatori del Partito Comunista d'Italia, da cui fu espulso nel 1929. Emigrato in Francia e dirigente socialista, divenne un importante funzionario del regime di Vichy e tuttavia sotterraneo collaboratore della Resistenza belga e francese. Nel secondo dopoguerra si distinse per il suo acceso antistalinismo. Fu autore di numerosi scritti sul fascismo: il suo libro Naissance du Fascisme. L'Italie de 1918 à 1922 del 1938 (tradotto in italiano nel 1950 come Nascita e avvento del fascismo) fu considerato da Léon Blum un importante avvertimento sui pericoli del fascismo in Francia.

Biografia
Già studente del liceo classico Vincenzo Gioberti di Torino, fu poi giovane dirigente della Federazione Giovanile Socialista e quindi della Federazione del PSI di Torino negli anni dieci del Novecento. In seguito si unì ad Antonio Gramsci, Umberto Terracini e Palmiro Togliatti, coi quali fondò il settimanale L'Ordine Nuovo (1919-1920). Suo suocero prestò il 50% del capitale necessario a fondare il giornale. Contrariamente a Togliatti e Gramsci, si era opposto dall'inizio alle posizioni interventiste nella prima guerra mondiale.

Negli stessi anni fu eletto segretario della Camera del Lavoro di Torino; nel 1921 a Livorno fu tra i fondatori del Partito Comunista d'Italia. Fu tra i 15 membri del Comitato centrale e, nel 1926, della segreteria del partito. A quel tempo si era già consumata la sua rottura con Gramsci e Togliatti e veniva considerato come il punto di riferimento della destra del PCd'I, propugnando una fusione coi settori più a sinistra del PSI e una revisione di certe premesse che stavano alla nascita del partito. Come molti altri comunisti, fu perseguito dal regime fascista e arrestato due volte, prima nel 1923 e poi nel 1926. In quell'anno, separandosi dalla famiglia, si rifugiò in Francia, di cui prese la nazionalità nel 1936.

Partecipò al Praesidium dell'Internazionale Comunista nel 1928-1929, dove si avvicinò alle posizioni di Bucharin. Nel settembre 1929 fu espulso dal partito per il suo dichiarato antistalinismo. Tra il 1930 e il 1933 divenne redattore-capo del settimanale Monde (1928-1935), fondato e diretto da Henri Barbusse. Nel 1935 rientrò nel PSI su posizioni nettamente antistaliniste contrarie all'unità d'azione con il PCd'I che si ebbe tra il 1934 e il 1939. Durante la guerra civile spagnola sostenne il POUM in opposizione al Partito Comunista di Spagna. Negli stessi anni (1934-1940) Léon Blum gli affidò gli articoli di politica estera del quotidiano della SFIO Le Populaire.

Nell'agosto 1939 la firma del Patto Molotov-Ribbentrop provocò sconcerto tra un certo numero di comunisti e le posizioni di Tasca ne uscirono rafforzate; dopo le dimissioni di Pietro Nenni fu a capo del PSI insieme con Giuseppe Saragat e Oddino Morgari. Durante la seconda guerra mondiale, nell'estate 1940 fu tra i socialisti che aderirono al regime collaborazionista del maresciallo Philippe Pétain e diresse il centro studi del Ministero dell'Informazione di Paul Marion. Alla liberazione della Francia, nel settembre 1944 fu arrestato con l'accusa di collaborazionismo e rilasciato dopo un mese, grazie al riconoscimento della sua contemporanea collaborazione svolta dal 1941 con una rete antifascista belga.

Alla fine della guerra rimase a Parigi, dove si era creato una nuova famiglia. Continuò, comunque, a partecipare al dibattito politico, collaborando a varie testate giornalistiche, come Il Mondo, Critica Sociale, Le Figaro e alla rivista Est et Ouest; tra il 1948 e il 1954 fu consulente dell'Ufficio studi europeo della NATO per questioni attinenti al movimento comunista. Pubblicò inoltre diversi lavori sui partiti aderenti alla III Internazionale. Il suo libro più rilevante è Nascita e avvento del fascismo, pubblicato in Francia nel 1938, un classico della storiografia antifascista.

Nel 1948, con lo pseudonimo di A. Rossi, pubblicò il libro La Physiologie du Parti communiste français, in cui tra l'altro sono descritti i compromessi intercorsi tra il Partito Comunista Francese e le autorità tedesche d'occupazione.

Sua figlia, Catherine Tasca, nata a Lione il 13 dicembre del 1941, è stata senatrice del Partito socialista francese dal 2004 al 2017. In precedenza è stata deputato all'Assemblea Nazionale francese e ha ricoperto incarichi di governo durante le presidenze di François Mitterrand e di Jacques Chirac.

Opere
 I valori politici e sindacali dei Consigli di fabbrica, Libreria editrice dell'Alleanza coop. torinese, Torino, 1920.
 I Consigli di fabbrica e la rivoluzione mondiale. Relazione letta all'assemblea della Sezione socialista torinese le sera del 13 aprile 1920, Libreria editrice dell'Alleanza coop. torinese, Torino, 1921.
 Dalla democrazia al socialismo, 1933
 L'unità socialista, Imp. ouvrière, Nancy 1937.
 La Naissance du Fascisme. L'Italie de 1918 à 1922, Gallimard, Paris, 1938.
 Nascita e avvento del fascismo, Firenze, La Nuova Italia, 1950, 1995; Collana UL n.12-13, Bari, Laterza, 1965-1971; Pgreco, 2012, ISBN 978-88-955-6377-0; Prefazione di Ignazio Silone, Collana I colibrì, Venezia, Neri Pozza, 2021, ISBN 978-88-545-2234-3.
 La Physiologie du Parti communiste français, Paris, Editions Self, 1948 (con lo pseudonimo di Amilcare Rossi).
 Due anni di alleanza germano-sovietica. (Agosto 1939 - giugno 1941), ed. riveduta con Appendice di documenti inediti, trad. Aldo Garosci, Collana Strumenti, La Nuova Italia, Firenze, 1951, 1989, ISBN 978-88-221-1940-7.
 In Francia nella bufera, Collana  Clandestina n.7, Guanda, Modena-Parma, 1951.
 La Guerre du papillon, 1940-1944, Les Iles d'or, Paris, 1954.
 Le Pacte germano-soviétique. L'Histoire et le Mythe, Éditions Liberté de la Culture, Paris 1954. (con lo pseudonimo di Amilcare Rossi)
 Il patto germano-sovietico. La storia e la leggenda, trad., Introduzione e commento a cura di Michele Millozzi, Edizioni Università di Macerata, Macerata, 2009, ISBN 978-88-605-6133-6.
 Autopsia dello Stalinismo, Edizioni di Comunità, Milano, 1958.
 Documenti inediti dell'Archivio Angelo Tasca. La rinascita del socialismo italiano e la lotta contro il fascismo dal 1934 al 1939, Introduzione e documenti a cura di Stefano Merli, Milano, Feltrinelli, 1963.
 I primi 10 anni del PCI, Introduzione di Luigi Cortesi, Bari, Laterza, 1971.

Raccolte postume

 Senza tradirsi, senza tradire. Silone e Tasca dal comunismo al socialismo cristiano (1900-1940), di Sergio Soave, Torino, Aragno 2005. pp. 1–659

Epistolari

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

 Dario Fertilio, Angelo Tasca, l'amore al tempo dell'esilio e della rivoluzione, articolo del Corriere della Sera, 13 settembre 2001, p. 37, sito Archivio storico, URL consultato il 17/07/2011.

Politici del Partito Socialista Italiano
Politici del Partito Comunista d'Italia

Angelo Tasca


La Torpedo Mosca, ufficialmente Futbol'nyj Klub Torpedo Moskva (), è una delle società calcistiche russe con sede nella città di Mosca. Milita attualmente nella FNL, seconda serie del campionato russo di calcio.

Tra i più prestigiosi club del calcio russo, la Torpedo fu fondata nel 1924 e visse il periodo di maggior successo a cavallo tra gli anni cinquanta e gli anni sessanta, quando, grazie anche alla stella Ėduard Strel'cov, soprannominato il "Pelé bianco" e il "Best russo", si affermò ai vertici del calcio sovietico, vincendo il Campionato nel 1960 e nel 1965. A questi titoli se ne aggiunse un terzo, nel 1976. Vanta inoltre la vittoria di sei Coppe dell'URSS e di una Coppa di Russia.

A seguito del crollo dell'Unione Sovietica, la squadra perse lo smalto di un tempo, riuscendo a vincere solamente la prima edizione della Coppa di Russia, nel 1993.

Dopo il penultimo posto in Prem'er-Liga nel 2006, arrivò la prima retrocessione in Pervyj divizion, a cui seguirono numerosi problemi societari che trovarono il proprio culmine nel 2009, anno dell'esclusione dai campionati professionistici. Ripartita dalla Tretij divizion, la società è tornata a giocare in Pervyj divizion nella stagione 2011-2012 e nella Prem'er-Liga nella stagione 2014-2015. Retrocessa immediatamente in seconda divisione, si iscrisse direttamente alla terza serie per problemi economici. È tornata in seconda serie al termine dell'annata 2018-2019.

Nel 2017 il club è stato acquistato dall'uomo d'affari Roman Avdeev.

Storia

Gli albori (1924-1941)
Nel 1924, su iniziativa sindacale, nacque la società calcistica "R.D. Proletarskaja Kuznica" (), nome traducibile in italiano come "Fucina Proletaria". Nei primi sei anni di attività partecipò a incontri relativi alla sola città di Mosca, arrivando a vincere il torneo "Klass B" nel 1927. Nel novembre 1930 divenne la rappresentativa calcistica dell'azienda d'automobili Avtomobilnoe Moskovskoe Obščestvo (AMO) e ne assunse il nome.

Nel 1931 partecipò al Campionato di Mosca, giungendo quinta. L'anno seguente, in concomitanza col cambio di nome dell'azienda, acquisì la denominazione di Zavod Imeni Stalina (ZIS). Dal 1933 al 1935 continuò a partecipare ai tornei cittadini. Nel 1936, pur continuando ad essere la squadra dell'azienda automobilistica, assunse ufficialmente il nome di "Torpedo Moskva" e partecipò al Gruppo B (seconda divisione) del nuovo campionato nazionale sovietico. Al termine della stagione 1937, grazie alla riforma del torneo, ottenne l'accesso alla Vysšaja Liga.

I primi anni nella massima serie non riservarono risultati esaltanti e nella stagione 1941 la squadra fu accorpata alle moscovite Lokomotiv, Metallurg e Kryl'ja Sovetov per dar vita a due squadre: la ProfSojuzy-1 e la ProfSojuzy-2. Tuttavia, quel campionato non venne concluso, a causa dell'avvio dell'Operazione Barbarossa da parte della Germania nazista, evento che sancì l'ingresso dell'Unione Sovietica nella seconda guerra mondiale e la cessazione delle attività sportive professionistiche fino al 1945.

Il dopoguerra (1945-1959)
La stagione 1945 fu la prima in cui la Torpedo venne allenato da Viktor Maslov, ex calciatore della squadra. Al termine del campionato i bianconeri si classificarono terzi. Nella stagione 1946 arrivò il quarto posto in campionato e la prima semifinale di Coppa dell'URSS (persa contro la Dinamo Tbilisi). Con i suoi 18 gol, il centravanti Aleksandr Ponomarëv si laureò capocannoniere del campionato. Nella stagione 1947 la squadra si assicurò le prestazioni di due giocatori di grande spessore: l'ala destra Antonin Sočnev e il difensore di origine basca Agustín Pagola Gómez. Benché in campionato arrivò solo un quinto posto, i bianconeri riuscirono a raggiungere la prima finale di Coppa dell'URSS della loro storia. La partita decisiva, giocata allo Stadio Dinamo davanti a 70.000 spettatori, vide però il successo dello Spartak Mosca per 2-0. La prima vittoria in Coppa dell'URSS fu rinviata alla stagione 1949. Il 4 novembre, infatti, la Torpedo sconfisse per 2-1 la Dinamo Mosca nello stadio di quest'ultima, grazie ai gol di Vladimir Nečaev e Aleksandr Ponomarëv. Al primo successo della propria storia, la squadra aggiunse anche un buon quarto posto in campionato.

Dopo alcune annate interlocutorie, nella stagione 1952, giunse il secondo successo nella Coppa sovietica, grazie alla vittoria per 1-0 contro lo Spartak Mosca, con gol di Valentin Petrov all'89º minuto. Dalla stagione successiva prese avvio un forte ricambio generazionale che, nel giro di due anni, portò all'esordio dei due futuri fuoriclasse della squadra: Valentin Ivanov ed Ėduard Strel'cov (giovanissimo capocannoniere nella stagione 1955). Grazie anche agli innesti del difensore Leonīds Ostrovskis e dell'attaccante Slava Met'reveli, nella stagione 1957 la Torpedo ottenne il secondo posto in campionato, dietro soltanto alla corazzata Dinamo Mosca. L'anno successivo la squadra giocò la sua quarta finale di Coppa dell'URSS, venendo però sconfitta 1-0 ai tempi supplementari dallo Spartak Mosca. In campionato la squadra si classificò soltanto settima, pagando cara l'assenza di Strel'cov, arrestato con l'accusa di violenza carnale (in realtà, vittima di un complotto politico).

L'epoca d'oro (1960-1977)

Malgrado l'assenza di Strel'cov, internato in un gulag fino al 1965, nella stagione 1960 la squadra allenata da Viktor Maslov aprì il nuovo decennio vincendo per la prima volta il campionato e per la terza volta la Coppa dell'URSS, per mezzo del successo in finale per 4-3 sulla Dinamo Tbilisi, grazie al gol di Gennadij Gusarov ed alla tripletta di Valentin Ivanov. Data per favorita assoluta nella stagione 1961, la squadra entrò in crisi nelle partite decisive e concluse il campionato al secondo posto, dietro la Dinamo Kiev. Giunse anche in finale di Coppa sovietica, ma fu sconfitta per 3-1 dallo Šachtar. Orfani dell'allenatore Maslov, i bianconeri si classificarono solo settimi nella stagione 1962 e decimi nella stagione 1963. Tornarono ad esprimersi ad alto livello nella stagione 1964 arrivando secondi in campionato. Giunte a pari punti, Torpedo Mosca e Dinamo Tbilisi si affrontarono in uno spareggio a Tashkent il 18 novembre. Dopo i tempi regolamentari finiti 1-1, la Torpedo subì un crollo verticale nei supplementari e la partita si concluse sul risultato di 4-1 per i georgiani, laureatisi campioni. Al termine della stagione il centrocampista bianconero Valerij Voronin fu premiato come migliore calciatore sovietico dell'anno.

Nella stagione 1965 Ėduard Strel'cov poté tornare a giocare e trascinò la Torpedo al suo secondo successo nel campionato sovietico, in quella che fu l'annata dei record della squadra moscovita: maggior numero di punti conquistati, 22 vittorie e sole 3 sconfitte. Grazie a questo successo, la Torpedo fu la prima squadra sovietica a partecipare ad una competizione della UEFA. Nei sedicesimi di finale di Coppa dei Campioni 1966-1967 affrontò l' di Helenio Herrera, detentrice del trofeo. Dopo la sconfitta per 1-0 a San Siro, la Torpedo non riuscì ad andare oltre lo 0-0 nel ritorno giocatosi allo Stadio Lužniki davanti a circa 105.000 spettatori. Benché la stagione 1966 si chiuse con un non esaltante sesto posto in campionato, la Torpedo riuscì ad arrivare per l'ennesima volta in finale di Coppa dell'URSS, perdendo però 2-0 contro la Dinamo Kiev.

La stagione 1967 vide la squadra impegnata in Coppa delle Coppe (al posto della Dinamo Kiev, vincitrice del campionato e quindi qualificata per la Coppa dei Campioni). la Torpedo, arrivato ai quarti di finale, affrontò i gallesi del Cardiff City. Dopo aver perso in Galles per 1-0, riuscì a vincere con il medesimo risultato nel ritorno a Mosca. Nella partita di spareggio prevalsero tuttavia i gallesi, sempre per 1-0. Nella stagione 1968 i 24 gol di Strel'cov contribuirono a condurre la squadra al terzo posto in campionato e al quarto successo nella Coppa dell'URSS, grazie alla vittoria per 1-0 con gol di Jurij Savčenko in finale contro il Paxtakor. Dopo il ritiro del fuoriclasse Strel'cov, la Torpedo tornò al successo in Coppa dell'URSS nel 1972, battendo ai rigori in finale lo Spartak Mosca. Con questa vittoria la squadra salutò il capitano Viktor Šustikov, congedatosi dopo quindici anni in maglia bianconera, durante i quali divenne primatista assoluto di presenze in Vysšaja Liga. Nel 1976 in Unione Sovietica si svolsero due campionati: uno di primavera ed uno d'autunno. Nel primo la Torpedo si classificò solo dodicesima, ma nel secondo la squadra allenata dall'ex attaccante Valentin Ivanov riuscì a prevalere su tutte le altre contendenti, vincendo così il suo terzo titolo di campione dell'URSS. Nella stagione 1977 i bianconeri arrivarono al terzo posto il campionato e furono sconfitti solo ai calci di rigore dal Benfica nei sedicesimi di finale di Coppa dei Campioni.

Gli ultimi anni al vertice (1986-2006)
Dopo varie annate prive di soddisfazioni, la Torpedo tornò alla vittoria in Coppa dell'URSS nella stagione 1986, per mezzo della vittoria per 1-0 con gol di Vladimir Kobzev contro lo Šachtar. L'anno successivo la squadra giunse quarta in campionato e fu eliminata dal  ai quarti di finale di Coppa delle Coppe, a causa della regola dei gol fuori casa. Gli ultimi anni dell'epoca sovietica si chiusero con la Torpedo sempre tra le prime cinque in campionato. Nella Coppa UEFA 1990-1991 fu eliminato ai quarti di finale dai danesi del Broendby, perdendo ai rigori. All'avvento del nuovo campionato russo i bianconeri collezionarono risultati mediocri, ma nella stagione 1993 si imposero vincendo la prima Coppa di Russia, battendo in finale ai rigori il CSKA Mosca. In quell'anno riuscirono anche ad eliminare il Manchester United dalla Coppa UEFA, venendo poi fatti fuori dal Real Madrid. Nel 1996 la ZIL, proprietaria della squadra, decise di disimpegnarsi dal mondo del calcio e la Torpedo fu quindi ceduta alla "Lužniki corporation". Tra il 1999 e il 2002 la squadra centrò i suoi migliori risultati in Prem'er-Liga, giungendo tre volte quarta e una volta terza. Nella stagione 2006 si classificò quindicesima in campionato, subendo così la prima clamorosa retrocessione della propria storia.

Il recente declino
Dopo il primo campionato in Pervyj divizion concluso al sesto posto, nel 2008 la Torpedo conobbe l'umiliazione della retrocessione in Pervenstvo Professional'noj Futbol'noj Ligi. La squadra tornò in mano alla ZIL, ma non riuscì ad iscriversi al campionato e fu costretta a ripartire dalla Tretij divizion, la lega amatoriale. Dopo due promozioni consecutive, nel 2011 ritornò in Pervyj divizion, classificandosi settima al termine del torneo.

Nella stagione del 2012-2013 la Torpedo evitò a malapena la retrocessione in seconda divisione. Alla fine del campionato fu nuovamente sostituito l'allenatore (al posto di Ignatiev fu ingaggiato il 42enne Vladimir Kazakov, già giocatore della squadra). Malgrado l'ingaggio di diversi giocatori con esperienza di più alto livello, nelle prime 6 giornate furono ottenuti solo 2 punti, risultati che portarono alle dimissioni di Kazakov. Il 5 settembre 2013 la squadra fu affidata ad Aleksandr Borodyuk. Sotto la sua guida, la Torpedo compì dei progressi e alla fine della stagione 2013-2014 raggiunse il terzo posto nel PFN Ligi, la seconda serie russa, potendo così partecipare ai play-off per la promozione in Prem'er-Liga. Ai play-off la Torpedo affrontò la squadra piazzatasi quattordicesima in Prem'er-Liga, il Kryl'ja Sovetov Samara: il 18 maggio 2014, allo Stadio Ėduard Strel'cov, la Torpedo si impose per 2-0 e grazie al pari a reti bianche nel match di ritorno, il 22 maggio 2014 a Samara, la squadra moscovita tornò in Prem'er-Liga dopo otto anni.

La stagione 2014-2015 vide la squadra, allenata prima da Nikolai Savichev e poi Valerij Petrakov, piazzarsi quindicesima e quindi retrocedere in seconda divisione. L'anno successivo la squadra non riuscì ad iscriversi alla PFN Ligi e dovette ripartire dalla Pervenstvo Professional'noj Futbol'noj Ligi, terzo livello del campionato di calcio russo. Dopo quattro anni di militanza ininterrotta in terza serie, al termine della stagione 2018-2019 il club ha riguadagnato un posto in seconda serie, vincendo il girone Centro di Vtoroj divizion.

Cronistoria

Strutture

Stadio

Nonostante in passato il Torpedo abbia giocato le proprie partite casalinghe anche presso il colossale Stadio Lužniki, da qualche anno è tornato a giocare presso l'impianto oggi dedicato a Ėduard Strel'cov, bandiera del club moscovita. Costruito nel 1959 e già utilizzato dai bianconeri tra il 1978 e il 1996, è un complesso multiuso, capace di ospitare 13.450 persone. Durante i lavori di restauro iniziati nel 2022, la cui conclusione è prevista nel 2024, la squadra torna giocare allo Stadio Lužniki, restaurato ed ampliato in occasione dei Mondiali 2018.

Allenatori

Giocatori

Vincitori in nazionale

 Valentin Ivanov (Melbourne 1956)
 Ėduard Strel'cov (Melbourne 1956)
 Aleksej Prudnikov (Seul 1988)
 Jurij Savičev (Seul 1988)

 Valentin Ivanov (Francia 1960)
 Slava Met'reveli (Francia 1960)

Palmarès

Competizioni nazionali

1960, 1965, 1976

1949, 1952, 1959-1960, 1967-1968, 1972, 1985-1986

1992-1993

2021-2022

2010 (Girone Centro), 2018-2019 (Girone Centro)

Competizioni giovanili

1976, 1982

1971, 1972

Altri piazzamenti

Secondo posto: 1957, 1961, 1964
Terzo posto: 1945, 1953, 1968, 1977, 1988, 1991

Secondo posto: 1936 (primavera)

Finalista: 1947, 1958, 1961, 1965-1966, 1977, 1982, 1987-1988, 1988-1989, 1990-1991
Semifinalista: 1944, 1946, 1957, 1971, 1978

Finalista: 1986

Terzo posto: 2000

Finalista: 1992-1993

Terzo posto: 2013-2014

Semifinalista: 2003

Semifinalista: 1997

Statistiche

Statistiche di squadra

Periodo sovietico
 Stagioni nella Vysšaja Liga: 51
 Stagioni nella Pervaja Liga: 2
 Miglior piazzamento in Vysšaja Liga: 1° (3 volte)
 Peggior piazzamento in Vysšaja Liga: 16° (1979)
 Miglior vittoria in Vysšaja Liga: 7-1 (Neftchi Baku - 1961; Dinamo Leningrado - 1962;  - 1963)
 Peggior sconfitta in Vysšaja Liga: 0-7 (Dinamo Mosca - 1947)
 Maggior numero di vittorie in una stagione: 22 (1965)
 Minor numero di sconfitte in una stagione: 3 (1965)
 Maggior numero di punti in una stagione: 51 (1965)
 Maggior numero di gol fatti in una stagione: 68 (1961)
 Miglior piazzamento in Coppa dell'URSS: 1° (6 volte)
 Miglior vittoria in Coppa dell'URSS: 8-0 (Avangard Kursk - 1961)
 Peggior sconfitta in Coppa dell'URSS: 2-5 (Dinamo Tbilisi - 1939, Dinamo Mosca - 1945)

Periodo post-sovietico
 Stagioni nella Prem'er-Liga: 15
 Stagioni nella Pervyj divizion: 4
 Stagioni nella Pervenstvo Professional'noj Futbol'noj Ligi: 1
 Stagioni nella Tretij divizion: 1
 Miglior piazzamento in Prem'er-Liga: 3° (2000)
 Peggior piazzamento in Prem'er-Liga: 15° (2006)
 Miglior vittoria in Prem'er-Liga: 5-0 (Černomorec Novorossijsk - 2001)
 Peggior sconfitta in Prem'er-Liga: 0-8 ( - 1994)
 Maggior numero di vittorie in una stagione: 16 (1995, 2000, 2004)
 Minor numero di sconfitte in una stagione: 6 (1999)
 Maggior numero di punti in una stagione: 55 (1995, 2000)
 Maggior numero di gol fatti in una stagione: 53 (2001, 2004)
 Miglior piazzamento in Coppa di Russia: 1° (1 volta)
 Miglior vittoria in Coppa di Russia: 6-1 (Lada Tol'jatti - 1997)
 Peggior sconfitta in Coppa di Russia: 0-4 (Torpedo Vladimir - 2008)

Coppe europee
 Partecipazioni alla Coppa dei Campioni: 2
 Partecipazioni alla Coppa UEFA: 11
 Partecipazioni alla Coppa delle Coppe: 7
 Partecipazioni alla Coppa Intertoto: 1
 Migliore vittoria in Europa: 5-0 (Cork City - Coppa delle Coppe 1989-1990; Domagnano - Coppa UEFA 2003-2004)
 Peggiore sconfitta in Europa: 2-5 (Real Madrid - Coppa UEFA 1992-1993)

Statistiche individuali

Organico

Rosa 2022-2023

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

F.K. Torpedo Moskva

Futbol'nyj Klub Torpedo Moskva


Kaliwatan sa alibangbang ang Toxoproctis despina. Una ning gihulagway ni Alexander Schintlmeister ni adtong 1994. Ang Toxoproctis despina sakop sa kahenera nga Toxoproctis, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Toxoproctis

Toxoproctis despina