Kaliwatan sa ito ang Corydoras oiapoquensis. Una ning gihulagway ni Han Nijssen ni adtong 1972. Ang Corydoras oiapoquensis sakop sa kahenera nga Corydoras, ug kabanay nga Callichthyidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Habagatang Amerika
Corydoras

Corydoras oiapoquensis


O Voo Varig 850 (ICAO: Varig 850) foi uma rota comercial internacional operada pela empresa aérea brasileira Varig que partia do Aeroporto Internacional Salgado Filho, em Porto Alegre, com destino ao Aeroporto Internacional JFK, em Nova York, EUA, com escalas previstas em São Paulo, Rio de Janeiro, Belém, Ciudad Trujilo (atual Santo Domingo) e Miami.

Em 14 de agosto de 1957, esse voo partiu de Porto Alegre para cumprir a rota prevista. No final da manhã de 16 de agosto de 1957, 50 minutos após a decolagem do Aeroporto Internacional de Ciudad Trujillo-General Andrews, na República Dominicana, com somente os 11 tripulantes, os pilotos foram obrigados a realizar um pouso de emergência no Oceano Atlântico, depois de perderem os motores nº 3 e nº 4 da aeronave, que já havia decolado sem o motor nº 2. Com o pouso no mar, a cauda se desprendeu do avião, resultando no desaparecimento de um comissário.

Antecedentes
O Voo Varig 850 era operado por um Lockheed Constellation, prefixo PP-VDA, o primeiro avião quadrimotor desse modelo da companhia e cujo primeiro voo tinha sido realizado dois anos antes.
Em 14 de agosto de 1957, o voo pilotado pelo Cmte. Geraldo Knipling decolou do aeroporto Internacional Salgado Filho, em Porto Alegre, com destino a Nova York, EUA, com escalas previstas em São Paulo, Rio de Janeiro, Belém, Ciudad Trujilo e Miami.

Às 2h de 16 de agosto de 1957, logo após a decolagem de Belém subitamente o motor nº 2 (lado esquerdo) perdeu potência, obrigado a tripulação a cortá-lo e acionar o "passo bandeira" para reduzir o arrasto. Apesar do incidente, a tripulação realizou normalmente a escala prevista no Aeroporto Internacional de Ciudad Trujillo-General Andrews, em Santo Domingo, República Dominicana. Nessa localidade a companhia acomodou os passageiros em outros voos.

Por designação da companhia aérea, decolaram às 11h00 de 16 de agosto de 1957 para realizar o translado da aeronave aos EUA, rumo ao aeroporto internacional de Miami, somente com os 11 tripulantes e com o motor defeituoso ainda embandeirado. Segundo relatos do Cmte. Knipling em seu livro, onde narrou toda a história, ele precisou utilizar a pista toda para a decolagem e teve dificuldades para alcançar altitude de cruzeiro por conta da falta daquele motor.

Pouso forçado no Atlântico
Após 50 minutos, a 3.000 metros já próximo da altitude de cruzeiro, o motor nº 4 disparou e na sequência a sua hélice bem como a parte frontal do motor se desprendeu da aeronave e os destroços atingiram o motor nº 3 logo ao lado, resultando ainda em um incêndio, que foi rapidamente controlado pela tripulação.

Contudo, com apenas o motor nº 1 em atividade, o avião foi gradativamente perdendo altitude e os pilotos, sem aeródromo ao seu alcance e sem outra alternativa, decidiram realizar um pouso de emergência no mar, numa posição situada a cerca de 500 metros da costa de Cabarete, distrito da cidade de Sosúa, província de Puerto Plata, norte da República Dominicana. O pouso forçado foi relativamente bem sucedido, mas a cauda se desprendeu da aeronave, resultando no desaparecimento no mar de um dos comissários.

O avião afundou em poucos minutos, em uma profundidade de 40 metros, e a tripulação foi resgatada por moradores locais e posteriormente foram levados para a Ciudad Trijilo.

Ver também
Voo Varig 810
Voo Varig 837
Voo Varig RG-820

Ligações externas

Varig 850
Varig 850
Varig 850
Varig 850

Voo Varig 850


Kukfin (arab. قوقفين) – wieś w Syrii, w muhafazie Idlib. W 2004 roku liczyła 312 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w muhafazie Idlib

Kukfin


Kaliwatan sa alibangbang ang Nokona pernix. Una ning gihulagway ni John Henry Leech ni adtong 1888. Ang Nokona pernix sakop sa kahenera nga Nokona, ug kabanay nga Sesiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Nokona

Nokona pernix


Ang Scheienkopf ngalan niining mga mosunod:

Awstriya

 Scheienkopf (tumoy sa bukid sa Awstriya), Vorarlberg, Politischer Bezirk Bludenz,

Liechtenstein

 Scheuakopf (tumoy sa bukid sa Liechtenstein),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Awstriya
Pagklaro paghimo ni bot Liechtenstein

Scheienkopf


An Trestonia frontalis in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Wilhelm Ferdinand Erichson hadton 1847. An Trestonia frontalis in nahilalakip ha genus nga Trestonia, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trestonia

Trestonia frontalis


Buddyjska kultura prawna – normy wpływające na zachowanie około 353 milionów wyznawców buddyzmu, wywodzące się z poglądów religijnych, etycznych, filozoficznych i społecznych, które łączą się ściśle z buddyzmem. Kultura prawna buddyzmu dotyczy ludzi mieszkających w wielu krajach świata, zaliczanych do buddyzmu północnego, południowego oraz wschodniego. Buddyzm północny znajduje wyznawców w Nepalu, Bhutanie, Tybecie oraz Mongolii. Buddyzm południowy dominuje w Sri Lance, Tajlandii, Laosie i Kambodży. Natomiast buddyzm wschodni funkcjonuje w Korei, Japonii, Wietnamie, Hawajach oraz Chinach.

Buddyjską kulturę prawną można opisać, opierając się na tekstach utrwalonych przez mnichów w formie pism zawierających: reguły życia mnichów (Kosz dyscypliny), kazania, przypowieści i przysłowia Buddy (Kosz kazań) i komentarze na temat myśli buddyjskiej (Kosz wyższej doktryny).

Język pism religijnych, zawierających zasady buddyjskiej kultury prawnej to język pali, wywodzący się z sanskrytu oraz języki chiński i tybetański.

Buddyjska kultura prawna oparta została na tożsamości prawa i religii, podobnie jak w kulturze prawnej hinduistycznej, konfucjańskiej i animistycznej.

Cechy kultury prawnej buddyzmu
Wynikają one z myśli światopoglądowej, filozoficznej, religijnej i doktrynalnej buddyzmu.

Moralizm
Oznacza pierwszeństwo zasad moralnych przed normami prawnymi. Kryteria etyczne stanowią tu podstawę wszelkich ocen. Dobro moralne uznawane jest za podstawowy cel, którym człowiek powinien kierować się w swoim postępowaniu. Moralizacja nie może obejmować norm prawnych, które nie zawierają treści moralnych np. niektórych norm prawa administracyjnego. Prawo ma ściśle moralistyczne uzasadnienie, a samo słowo dharma (prawo) oznacza: prawdę, cnotę, prawość i obowiązek.

Normy moralne buddyzmu to: Cztery Szlachetne Prawdy oraz ośmioraka ścieżka.

Cztery Szlachetne Prawdy:
 Życie człowieka jest nieszczęśliwe.
 Przyczyną nieszczęśliwości jest pożądanie i egoizm (sanudaja).
 Wyzbywając się tego można osiągnąć stan nirwany (nirodha).
 Wkroczyć na ośmioraką ścieżkę tego, co właściwe (magga).

Ośmioraka ścieżka:
 Wkroczenie na ośmioraką ścieżkę tego, co właściwe (magga) – mowa, medytacja, myślenie, poglądy, zarobkowanie, postępowanie, dążenie oraz skupienie.
 Ścieżka ma doprowadzić do pancasila – norm dotyczących powstrzymania się od fałszywej mowy, czynienia krzywdy, brania tego, co nie zostało dane oraz przyjmowania substancji skutkujących utratą przytomności.

Humanitaryzm
Humanitaryzm oznacza propagowany w buddyzmie ideał wszechogarniającej miłości (bodhisattwa). Należy powstrzymywać się od czynienia krzywdy żywym istotom, ze względu na ochronę świętości życia (ahinsa). Pozbawianie życia stanowi zasadnicze naruszenie norm buddyzmu.

Bezdogmatowość
Bezdogmatowość to niewystępowanie nienaruszalnych tez dotyczących wyznawanej wiary, co umożliwia wyznawcom buddyzmu nieograniczone poszukiwanie istoty prawdy ostatecznej.

Synkretyzm
Synkretyzm objawia się w występowaniu różnorodnych elementów pochodzących z innych, odrębnych kultur.

Ideowe podstawy kultury prawnej buddyzmu

Prawo natury
Buddyzm wprowadza do kultury rozumienie prawa natury, które wytyczone jest przez bezgraniczny oraz wieczny wszechświat. Należy do niego społeczeństwo z określonymi, właściwymi prawami. Prawa natury porządku społecznego istnieją w dharmadhatu – wspólnocie ludzi niezwiązanej normami wywodzącymi się z zewnątrz niej. We wspólnocie obowiązują właściwe prawa, przełamujące sprzeczność dobra i zła, prawdy i fałszu, piękna i brzydoty, przyjemności i bólu oraz prawości i nieprawości. Normy te wyrażają się w umyśle człowieka jako prajna i karuna. Prajna oznacza wiedzę z zewnątrz człowieka, a karuna to wiedza przyrodzona, pochodząca z wnętrza człowieka. Prawidłowe wykorzystanie tych mądrości umożliwia człowiekowi uzyskanie szczęśliwości.

Prawo karmy

Prawo karmy występuje zarówno w kulturze buddyzmu, jak i kulturze hinduizmu, z której wywodzi się jego istota. Prawo karma – prawo akcji i reakcji – oznacza, że wszystkie akcje – zachowania ludzkie skutkują właściwą oceną czynów w doczesnym lub następnym życiu człowieka. Karma dotyczy wszystkich czynów oraz wszelkich ocen zachowań – zarówno dobrych, jak i złych. Prawo to jest niepodważalne oraz bezosobowe. Żadna istota ponadludzka nie może oceniać zachowań społeczeństwa. Oprócz przyczyny i skutku konieczne są warunki, które pozwolą wcześniej istniejącym przyczynom rozwinąć się w skutki. Buddyzm zakłada, że żaden człowiek nie uniknie konsekwencji złych czynów, których dokonał. Natomiast dobre uczynki skutkują otrzymaniem określonego dobra. Prawo karmy charakteryzuje się dynamizmem oraz zmiennością. Dzięki temu duchowe wyzwolenie staje się możliwe. Prawo karmy jest najbardziej ogólnym ze wszystkich praw. Na początku karma dotyczyła jedynie magicznych działań braminów w religijnych zwyczajach. Dopiero około VI stulecia rozciągnęło swój zakres na wszystkie czyny.

Etyka motywacji
Budda podkreślił istotę czynów ukrytych i niespełnionych (citta-karma), dostrzegając występność natury ludzkiego umysłu. Dobro i zło wynikają z jego stanów. Wiąże się z tym problemem zagadnienie etyki motywacji. Wpływa ona na rozgraniczenie pomiędzy zamiarem czynienia zła (czynami umyślnymi) a popełnionymi nieświadomie lub przez przypadek. Odkrycie przez Buddę tego rozróżnienia wpłynęło na postrzeganie relacji między winą i karą, a także indywidualizację odpowiedzialności.

Skodyfikowane zasady prawne buddystów

Prawo zakonne

Reguły zakonne zwane vinaya stanowią zbiór norm, którymi w swoim postępowaniu powinni kierować się mnisi. Należą one do kanonu kultury normatywnej buddyzmu. Budda zakładając własną wspólnotę, wyznaczył zasady nią rządzące. Różnorodne grupy buddyzmu stosują własne normy, które składają się na kodeks prawa zakonnego (vinaya). Reguluje on osobiste oraz wspólnotowe zachowania mnichów. Normy w nim zawarte są bardzo szczegółowe, ponieważ systematyzują nie tylko wszystkie przewinienia, ale również osobiste marzenia oraz pragnienia. Niektóre odłamy buddyzmu rządzą się własnymi normami, opierając się na 250 normach podstawowych.

Reguły prawa zakonnego miały duży wpływ na chińskie prawo świeckie. Chińscy władcy będący buddystami pod wpływem wyznawanych zasad złagodzili swoją surowość, kierując się "litością", która jest stawiana jako jedno z wymagań wobec buddystów. Takim władcą znanym z łagodności był Liang Wudi, pierwszy cesarz z dynastii Liang.

Niektórzy z buddystów uważali, że prawo mogłoby być zbędne, gdyby jego wyznawcy osiągnęli stan doskonałości. Podawano różne daty końca prawa. Jakiś czas potem politycznym skutkiem niezadowolenia z opóźniania tego faktu była mobilizacja społeczeństwa do chińskiej rewolucji komunistycznej.

Początkowo wyznawcy buddyzmu nie akceptowali praw państwowych. Na tym tle dochodziło wielokrotnie do konfliktu między prawem Buddy a prawem władcy, cesarza. W późniejszym czasie wspólnota zakonna i państwo współistniały pokojowo. Jednak w VI wieku na północy Chin wspólnoty zakonne rozbudowały własną biurokrację, ściągając dodatkowo podatki, posiadały własne sądownictwo, ale ostatecznie dynastia Tang ukróciła tę sytuację i podporządkowała zakony władzy państwa.

Kodeks prawny mnichów
Mnisi zobowiązani są przestrzegać pięciu norm:
 Nie będziesz przesadzał w jedzeniu ani jadł po południu.
 Nie będziesz brał czynnego ani biernego udziału w śpiewach, tańcach i przedstawieniach.
 Nie będziesz używał pachnideł.
 Nie będziesz spał w luksusowych warunkach.
 Nie będziesz przyjmował darów ze złota i srebra.

Vinaya stanowi nienaruszalny kodeks, według którego nikt nie może być ponad prawem. Ten zbiór przepisów za cel prawa Buddy uznaje dyscyplinę, w szczególności samodyscyplinę.

Przykłady kodyfikacji prawa
Aśoka, władca indyjski (268–232 p.n.e.) wywodzący się z dynastii Maurjów, wydał edykty, których zapisy wywodzą się z zasad buddyzmu. Było to 36 kutych w skale i na kolumnach zapisów skierowanych do poddanych. Władca eksponował w nich zasadę odpowiedzialności społecznej, konieczność ograniczenia przemocy jako instrumentu władzy, zaznaczał etyczną stronę dobrowolnej współpracy. W jednej z inskrypcji Aśoka odnotowuje zasadę niestosowania przemocy zarówno fizycznej, jak i mentalnej. Przypomina, że niegdyś zabijano dziennie setki zwierząt, by zaopatrzyć w mięso królewskie kuchnie, a teraz ich liczbę zmniejszono do kilku sztuk. Skodyfikowane zasady buddyzmu są skutkiem nawrócenia indyjskiego władcy – stanowią przykład, w jaki sposób zasady religijne wpłynęły na zasady prawne obowiązujące w kraju.

Lu-ling to regulacje i nakazy, które w formie dojrzałego systemu prawnego, ukształtowały się w VII wieku. Lu to regulacje i dekrety administracyjne, ling zaś to nakazy i zakazy z nich wynikające. Normy lu-ling stały się początkiem stworzenia kodeksu prawnego w kulturze prawnej buddyzmu, mającej wpływ na administrację państwową.

Związki z innymi kulturami prawnymi
Kultura prawna buddyzmu posiada wiele cech wspólnych z hinduistyczną kulturą prawną, łączy się też z konfucjanizmem. Są to kultury prawne oparte na powiązaniach prawa i religii. Prawo buddyzmu zostało ukształtowane w otoczeniu kultury Indii, ale równocześnie zostało przeniesione i dostosowane na grunt konfucjanizmu przede wszystkich w Chinach. Buddyzm zmniejszył znaczenie czynności rytualnych, podkreślił zaś i umocnił znaczenie filozoficznego podejścia do życia. Kultury prawne hinduizmu i buddyzmu charakteryzują się głównie moralizmem, wielowyznaniowością, eklektyzmem. Konfucjanizm podkreśla też gradację społeczną, podczas gdy buddyzm przekazywał idee jednolitości i równości społecznej. W porównaniu do prawa kanonicznego oraz kodeksów zakonnych Zachodu, buddyjskie reguły są starsze oraz dokładniejsze.

Przypisy

Bibliografia

Buddyzm
Historia prawa
Socjologia prawa

Buddyjska kultura prawna


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Parasphena imatongensis. Una ning gihulagway ni Rehn, J.A.G. ni adtong 1942. Ang Parasphena imatongensis sakop sa kahenera nga Parasphena, ug kabanay nga Pyrgomorphidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sudan

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sudan
Parasphena

Parasphena imatongensis


An Cocotropus astakhovi in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Prokofiev hadton 2010. An Cocotropus astakhovi in nahilalakip ha genus nga Cocotropus, ngan familia nga Aploactinidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cocotropus

Cocotropus astakhovi


Cog é um reprodutor de áudio de código aberto para macOS. O layout básico consiste em uma interface de lista de reprodução em um painel único com duas seções retráteis, uma para navegar por entre as pastas de músicas dos usuários e outra para visualizar as propriedades do arquivo de áudio, como bitrate. Além de suportar a maioria dos formatos de áudio compatíveis com a API Core Audio do macOS, o Cog suporta uma ampla variedade de outros formatos de áudio, juntamente com seus metadados, que não são suportados no macOS.

Em abril de 2006, o Cog se juntou ao software de áudio Tag e Max em um esforço dos respectivos autores para consolidar softwares de áudio de código aberto na internet. Após isso, o site do Cog foi redesenhado para o formato do site do Tag e Max e os fóruns também foram movidos para os fóruns do Tag e Max. Em Julho de 2007, o Cog mudou-se para seu próprio fórum pouco antes do lançamento da versão 0.06.

Recursos

Geral
 Suporte ao Last.fm
 Suporte ao Growl
 Teclas de atalho globais
 Seção retrátil de arquivo
 Seção retrátil de informações
 Smart shuffle
 Busca
 Formulário de feedback
 Atualizações automáticas (escolha de Stable, Nightly ou Unstable)

Formatos de áudio
 AIFF
 Apple Lossless
 Free Lossless Audio Codec (FLAC)
 Monkey's Audio
 MP3
 Musepack
 Ogg Vorbis
 Shorten
 WavPack
 WAV
 Formatos de música de video games (NSF, GBS, GINÁSIO, SPC, VGM, HES, etc.)
 Formatos de trackers (IT, S3M, XM, MOD, etc.)
 Cue sheet

Formatos de listas de reprodução
 M3U
 PLS

Formatos de metadados
 Vorbis comments
 ID3 v1.0, 1.1, 2.3+
 FLAC tags
 APEv1 e APEv2 tags

Idiomas/localizações
 Inglês
 Francês
 Alemão
 Grego
 Hebraico
 Sueco
 Catalão
 Holandês
 Russo
 Espanhol
 Chinês

Problemas conhecidos para o Mac OS X v10.5 Leopard
 Problemas na lista de reprodução, incluindo o "lista de reprodução invisível"
 Esmaecimento da música em momentos aleatórios

Ligações externas
 Página inicial do Cog
 Fóruns do Cog
 Página do projeto Cog no SourceForge
 Fork do Cog

Software de áudio livre
Softwares livres para macOS
Reprodutores de mídia para macOS

Cog (software)


Kaliwatan sa uhong ang Arthrobotrys pseudoclavatus. sakop sa ka-ulo nga Ascomycota, ug Una ning gihulagway ni Z. Q. Miao ug Xing Z. Liu, ug gihatagan sa eksakto nga ngalan ni J. Chen, L. L. Xu, B. LiuugXing Z. Liu ni adtong 2007. Ang Arthrobotrys pseudoclavatus sakop sa kahenera nga Arthrobotrys, ug kabanay nga Orbiliaceae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Arthrobotrys

Arthrobotrys pseudoclavatus


Alan Lewis may refer to:

 Alan Lewis (footballer) (1954–2016), English footballer
 Alan Lewis (rugby union and cricket) (born 1964), Irish cricketer and rugby union referee
 Alan Lewis (sport shooter) (born 1950), Irish sport shooter
 Alan Lewis (music journalist) (1945–2021), British music journalist and editor

See also
 Brad Alan Lewis (born 1954), American rower
 Alun Lewis (disambiguation)
 Al Lewis (disambiguation)
 Allan Lewis (disambiguation)
 Allen Lewis (disambiguation)

Alan Lewis


Il ragazzo della via Gluck è il secondo (sesto per le discografie accreditate) album studio di Adriano Celentano pubblicato su vinile dall'etichetta discografica Clan Celentano di proprietà dell'artista (catalogo ACC-S/LP 40007) nel 1966.

Il disco
L'inaspettato successo nelle vendite della canzone "Il ragazzo della via Gluck", nonostante l'eliminazione dopo la prima serata al Festival di Sanremo 1966, induce Celentano e il suo Clan, a pubblicare un album con lo stesso titolo del brano, pochi mesi dopo averlo inserito nella raccolta La Festa, destinata esclusivamente ai lettori della rivista di fotoromanzi Bolero Film.

La copertina, identica a quella del 45 giri uscito in precedenza, raffigura Celentano a passeggio con un suo amico, entrambi di schiena.

Tutte le canzoni sono arrangiate dal maestro Detto Mariano, che dirige la sua orchestra.

Nel 1983 la CGD / MusicA pubblica un'antologia su LP (LSM 1013) con lo stesso titolo, ma includendo anche canzoni diverse rispetto a quelle presenti nell'album originale. Compilation NON presente nella discografia ufficiale dell'artista.

Nel 1991, la CDG e il Clan Celentano in collaborazione, pubblicano l'album per la prima volta su CD, utilizzando lo stesso numero di catalogo (9031-74551-2),, inoltre lo ristampano nei formati Long playing (9031-74551-1) e musicassetta (9031-74551-4).

All'edizione su CD del 1995 (Clan Celentano / RTI Music SP 60782) viene aggiunto, come bonus track, il provino inedito di "Nessuno mi può giudicare", canzone che Celentano avrebbe dovuto presentare al 16º Festival di Sanremo, ma che, scartata e affidata ad una ancora sconosciuta Caterina Caselli (in abbinamento con Gene Pitney), raggiungerà il secondo gradino del podio nella stessa manifestazione.

Nel 2012, l'album originale, senza traccia aggiuntiva, è stato rimasterizzato con tecniche digitali (Clan Celentano CLN 2102), su CD e LP.

I brani
 Il mio amico James BondUnico inedito del disco (gli altri brani erano già apparsi su 45 giri o album precedenti), mai pubblicato come singolo. Cover del brano Thunderball di Tom Jones (singolo - 1966), tema principale del film Agente 007 - Thunderball (Operazione tuono) del 1965.

 RingoCanzone molto conosciuta, inserita in quel periodo in un carosello pubblicitario (di una famosa carne in scatola), basato su brevi videoclip ideati e realizzati con la tecnica del collage dalla Gamma Film, usando una veloce successione di disegni animati scanditi da rime obbligate.
Cover dell'omonimo pezzo originale, scritto da Donald Irwin Robertson con la collaborazione di Hal Blair e interpretato da Lorne Greene, inserito nell'album Welcome to the Ponderosa del 1963, estratto come singolo di punta alla fine del 1964 per il successo riscosso.
Originariamente priva di testo, se non per il titolo ripetuto da un coro maschile, e costituita unicamente dalla musica country che l'accompagna, fu abbinata da svariati artisti a testi in diverse lingue (a iniziare dagli stessi Robertson e Blair in inglese e Greene in francese), sovente con l'intento di creare delle parodie. La prima delle quali, con titolo Gringo e testo scritto nel dicembre 1964 da H.B. Barnum e James Martin "Marty" Cooper, fu incisa su 45 giri da quest'ultimo, con lo pseudonimo "El Clod", il mese seguente. Sono invece entrambi del 1966 i due singoli di successo The Ballad of Irving e The Son of Irving per la voce di Frank Gallop.

Tracce
L'anno indicato è quello di pubblicazione del singolo.
1966 - LP originale, 1991 - CD
Lato A

Lato B

Bonus track, 1995 - CD (SP 60782)

Durata totale: 41:24

Formazione
 Adriano Celentano - voce, chitarra

I Ribelli
 Gianni Dall'Aglio - batteria
 Giorgio Benacchio - chitarra
 Detto Mariano - tastiere
 Natale Massara - sax, fiati
 Angel Salvador - basso
 Demetrio Stratos - tastiere, cori

Note

Collegamenti esterni

  (condiviso dal detentore del marchio pubblicizzato)

Il ragazzo della via Gluck (album)


The Widow and the Only Man er en amerikansk stumfilm fra 1904 af Wallace McCutcheon, Sr..

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1904

The Widow and the Only Man


The 2018 MPBL season, also known as the MPBL Rajah Cup or the MPBL Anta–Rajah Cup for sponsorship reasons, was the inaugural season of the Maharlika Pilipinas Basketball League. The regular season began on January 25, 2018 and ended on March 17, 2018. The playoffs began on March 20, 2018 and ended on April 19, 2018. The inaugural season featured ten teams, all based in Luzon, making it the only season to not have divisions nor feature teams from Visayas or Mindanao.

The opening ceremony took place at the Smart Araneta Coliseum in Quezon City, followed by the inaugural game between the Parañaque Patriots and the Caloocan Supremos. This season featured 10 teams, the smallest the league has been since.

The Batangas City Athletics were crowned the 2018 MPBL champions, after defeating the Muntinlupa Cagers in the 2018 MPBL Rajah Cup Finals, three games to one.

Teams
The inaugural season featured ten teams, all based in Luzon, with no division alignment.

Arenas

Roster regulations
Since the MPBL was a semi-professional league at the time, its initial set of roster regulations are made to help promote local talents:
 Teams are required to sign three homegrown players into the roster. These players must be native to the locality in which the team is based in.
 A limit of five ex-professional (or ex-pro) players is placed on each team. Any player who has had experience in professional basketball is considered an ex-professional player.

Opening ceremony
On January 25, 2018, the league held the opening ceremonies at the Smart Araneta Coliseum in Quezon City. It featured the inaugural game which saw the Parañaque Patriots beating the Caloocan Supremos with a score of 70–60. Daniel San Juan de Guzman of the Parañaque Patriots made the league's first basket in that game.

Regular season

Format
The ten teams played in a single round-robin format, playing one game against all other teams in the league. In each gameday, a series of games is played in a designated home arena, with the home team usually playing in the final game.

The top eight teams overall advanced to a three-round, single-elimination playoffs, playing in best-of-three series in the Quarterfinals and Semifinals, and a best-of-five series in the Finals, with homecourt advantage alternating between the higher seeds of each series (excluding the Finals).

Standings

Schedule

Results

Not all games are in home–away format. Each team plays every team once. Number of asterisks after each score denotes number of overtimes played.

Playoffs

Teams in bold advanced to the next round. The numbers to the left of each team indicate the team's seeding in its division, and the numbers to the right indicate the number of games the team won in that round. Teams with home court advantage, the higher seeded team, are shown in italics.

Quarterfinals

In the Quarterfinals, the first- and second-seeded teams host games 1 and 3, while the third- and fourth-seeded teams host game 2.

|}

Semifinals

In the Semifinals, the highest seeded team hosts games 1 and 3, while the second-highest seeded team hosts game 2.

Due to Batangas City advancing after game 2, Muntinlupa instead hosted game 3.

|}

Finals

In the MPBL Finals, the higher-seeded team hosts games 1, 2, and 5, while the lower-seeded team hosts games 3 and 4.

|}

Records
 On February 20, 2018, The Muntinlupa Cagers became the first team in league history to score at least 100 points in a single game, doing so against the Quezon City Capitals. It was also the only such occurrence throughout the entire season.

Statistics

Individual statistic leaders

Individual game highs

Team statistic leaders (regular season)

Media
This season marked the first of three years of ABS-CBN's broadcast rights with the league. Games were aired on the S+A channel in both SD and HD quality.

References

External links
 MPBL Official Website

2018 MPBL season
2017–18 in Philippine basketball leagues

2018 MPBL season


Malijev likovac (lat. Daphne malyana Blečić je endemska biljka iz porodice Thymelaeaceae: likovci.

Opis
Malijev likovac je uvijek zeleni patuljasti,  polegli grmić, obično visine 5-10 pa do 30 Prema općem habitusu izgleda kao da je srastao s okomitom stjenovitom  liticom,gdje obično raste.  Grane i ogranci  su  brojni, ali kratki i ispresavijani,  sa  kvrzicastim ožiljeima od ranije opalih listova. Kora mu je  sivkasta ili smeđecrvena, potpuna gola. Listovi sitni, dugi oko 15–18 mm, a široki oko 6 mm. Lopatasti su, a produžuju se  u  kratku peteljku. Zatupljeni su,  a rijetko  sa  malim šiljkom, kožasti. Obod im je obrubljen, lice zeleno, a naličje modrozeleno sa razasutim prileglim dlačieama.

Cvjeta u aprilu. Cvjetište je cjevasto produženo, slično ocvijeću. Dlakavo je ili gotovo golo, a nije naduveno. Na  rubu  cvjetišta ima  4 čašična, jajolika lapa koji su zašiljeni ili lancetasti. Kraći su od cvjetišta  ili jednako dugi.

Plodnica je svilenkasto-dlakava ili skoro gola,  jednodijeln, sa jednim sjemenim zametkom. Njuška tučka je  sjedeća, slabo  maljava. Plod  je suha,  jajolika, zelenkasta jednosjemena koštunica, poput  bobe; rano  sazrijeva.

Ekologija i rasprostranjenje
Malijev likovac raste na teško pristupačnim, okomitim  krečnjačkim liticama, na nadmorskim visinama od oko 600 do 1.750  (ponegdje i 1.800) m.  Na  nižim  visinama uspijeva na sjenovitijim  staništima, dok  se na višim javlja  na  južnim  ekspozicijama. Na bosanskim planinama je obično  u sastavu  endemo-reliktne biljne zajednice koje, uz njega,  obilježavaju vrste roda Edraianthus.

Ova vrsta je endem   Jugoistočnih Dinarida. U Bosni se najčešće susreće na slijedećim planinama:
Zelengora, Volujak, Maglić, Vučevo, a u Crnoj Gori u  kanjonu Pive, Komarnice, Sušice i Tare.

Locus classicus je u Crnoj Gori: kanjon Pive - Seljani, Rudinice, Bezuje i Mratinje
(Biečić, V. 1953.).

Reference

Također pogledajte
Endem
Endemizam
Bosanskohercegovački endemi

Flora Bosne i Hercegovine
Bosanskohercegovački endemi
Thymelaeaceae

Malijev likovac


An Ceroplesis analeptoides in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Pierre Lepesme hadton 1950. An Ceroplesis analeptoides in nahilalakip ha genus nga Ceroplesis, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Sierra Leone. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ceroplesis

Ceroplesis analeptoides


Bukid ang Buttu Lumalan sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Sulawesi Barat, sa sentro nga bahin sa nasod,  km sa sidlakan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Buttu Lumalan.

Ang yuta palibot sa Buttu Lumalan lain-lain. Sa habagatang-kasadpan, dagat ang pinakaduol sa Buttu Lumalan. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa amihanan-kasadpan sa Buttu Lumalan. Ang kinadul-ang mas dakong lungsod mao ang Polewali,  km sa kasadpan sa Buttu Lumalan.

Hapit nalukop sa lasang ang palibot sa Buttu Lumalan. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Buttu Lumalan medyo hilabihan populasyon.  Ang klima tropikal nga kasalupan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Agosto, sa  °C, ug ang kinabugnawan Hulyo, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Abril, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Kabukiran sa Provinsi Sulawesi Barat

Buttu Lumalan


Kahenera sa mga ito ang Silurichthys. Ang Silurichthys sakop sa kabanay nga Siluridae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Silurichthys

Silurichthys


Kaliwatan sa kasili ang Kenyaconger heemstrai. Una ning gihulagway ni Smith ug Emma S. Karmovskaya ni adtong 2003. Ang Kenyaconger heemstrai sakop sa kahenera nga Kenyaconger, ug kabanay nga Congridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
kasadpang Kadagatang Indyan

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Indyan
Kenyaconger

Kenyaconger heemstrai


Marcelino Júnior Lopes Arruda (ur. 8 maja 1989) – brazylijski piłkarz występujący na pozycji napastnika.

Kariera klubowa
Od 2008 do 2017 roku występował w klubach São Paulo, Toledo, Paulista, Guarani FC, Urawa Reds, Hangzhou Greentown, Portimonense SC, Figueirense, Ceará, Guizhou Zhicheng i Jeonbuk Hyundai Motors.

Bibliografia

Brazylijscy piłkarze
Urodzeni w 1989
Piłkarze São Paulo FC
Piłkarze Paulisty FC
Piłkarze Guarani FC
Piłkarze Urawa Red Diamonds
Piłkarze Zhejiang Professional
Piłkarze Portimonense SC
Piłkarze Figueirense FC
Piłkarze Ceará SC

Marcelino Júnior Lopes Arruda


Kaliwatan sa bantol ang Scorpaenodes smithi. Una ning gihulagway ni William N. Eschmeyer ug Rama-rao ni adtong 1972. Ang Scorpaenodes smithi sakop sa kahenera nga Scorpaenodes, ug kabanay nga bantol.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Kadagatang Indyan ug Kadagatang Pasipiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Bantol
Bantol sa Kadagatang Indyan
Scorpaenodes

Scorpaenodes smithi


Bungtod ang Gunung Batumandi Lor sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Banten, sa kasadpang bahin sa nasod,  km sa kasadpan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Gunung Batumandi Lor. Ang Gunung Batumandi Lor nahimutang sa pulo sa Pulau Sangiang.

Ang yuta palibot sa Gunung Batumandi Lor patag. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa sidlakan sa Gunung Batumandi Lor. Diyutay ray lumulupyo ining dapita. Sa rehiyon palibot sa Gunung Batumandi Lor, kapuloan, ug mga lawis talagsaon komon.

Ang klima tropikal nga kasalupan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Nobiyembre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Disyembre, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Disyembre, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Mga bungtod sa Banten (lalawigan sa Indonesya)

Gunung Batumandi Lor


Carla Casals Solé (nascida em 6 de fevereiro de 1987) é uma nadadora paralímpica espanhola. Representou a Espanha nos Jogos Paralímpicos de Verão de 2012 em Londres. Ao disputar o Mundial de 2009 no Rio de Janeiro, Carla ganhou a medalha de prata nos 200 metros borboleta, além de bronze nos 100 metros medley. Disputou o Mundial de 2013.

Nadadores paralímpicos da Espanha
Naturais de Barcelona

Carla Casals


James Henry Lawrence (1773–1840) was a British writer. He is known for his utopian novel The Empire of the Nairs, or the Rights of Women, which appeared in English in 1811. It was influenced by the political writing of Mary Wollstonecraft and William Godwin.

Life
He was the son of Richard James Lawrence, a slave-owner of Fairfield, Jamaica, He was educated at Eton College, where he was Montem poet in 1790. He then studied in Germany, at the University of Göttingen.

Lawrence led an itinerant life, mainly in continental Europe. In 1803, in France with his father, he was arrested, along with other English residents and tourists, and was detained for several years at Verdun. He escaped by passing himself off as an Austrian. He received compensation for the Fairfield estate, under the Slave Compensation Act 1837.

Lawrence died unmarried 26 September 1840, and was interred with his father in the burying-ground of St. John's Wood Chapel. He claimed to be a Knight of Malta, and was known as the Chevalier Lawrence.

Works
The "utopian romance" The Empire of the Nairs, Lawrence's major work, developed in stages. In 1793 he published in Der Teutsche Merkur an essay on the Nair castes of Malabar, examining their customs of marriage and inheritance. In 1800 Lawrence completed a novel on the topic, in German. It was published in the Journal der Romane the following year, as Das Paradies der Liebe, then reprinted as Das Reich der Nairen. The book was subsequently translated into French and English by the author, and published in both versions; the English translation, as The Empire of the Nairs (1811), was much modified from the original, and had an introduction advocating the customs. The content is a description of a search for sexual freedom and independence for women.

Percy Bysshe Shelley wrote to Lawrence about the book, in 1812. Aaron Burr admired it, and called on Lawrence in London. Other works were:

A Picture of Verdun, or the English detained in France (London 1810, 2 vols.)
On the Nobility of the British Gentry (1824, 4th ed. 1840)
The Etonian out of Bounds (1828), a collection of writings.

Notes

External links
Attribution

1773 births
1840 deaths
People educated at Eton College
University of Göttingen alumni
British male novelists
British essayists
British slave owners
19th-century British writers

James Henry Lawrence


Kaliwatan sa alibangbang ang Nataxa rubida. Una ning gihulagway ni Walker ni adtong 1865. Ang Nataxa rubida sakop sa kahenera nga Nataxa, ug kabanay nga Anthelidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Nataxa

Nataxa rubida


The Witness Vanishes is a 1939 American mystery film directed by Otis Garrett and starring Edmund Lowe, Wendy Barrie, and Bruce Lester.

Cast list

Production
In 1937, Universal Pictures made a deal with Crime Club, who were publishers of whodunnits. Over the next few years Universal released several mystery films in the series. The Witness Vanishes was the last film in the series.The film was inspired by James Ronald's magazine serial They Can't Hang Me! which was the films working title.

Release
The Witness Vanishes was released by Universal Pictures on September 22, 1939.

References

Footnotes

Sources

External links

1939 mystery films
American mystery drama films
American black-and-white films
Universal Pictures films
Films directed by Otis Garrett
1939 films
1930s English-language films
1930s American films
1930s mystery drama films

The Witness Vanishes


Nel mondo della pallavolo con il termine pipe si indica un particolare colpo usato nella pallavolo.

Esecuzione
La pipe prevede che il palleggiatore, invece di alzare per l'opposto posizionato in posto 1 o 2, o per la banda in posto 4, o per il centrale in posto 3, alzi la palla al limite della linea dei 3 metri. Uno degli schiacciatori si sposta in zona 6 e attacca la palla dal centro dietro la seconda linea. Lo schiacciatore deve fare molta attenzione a non calpestare la linea d'attacco o l'area all'interno di questa prima dello stacco se non vuole commettere fallo, può però oltrepassare la linea in volo (la regola è quella dell'attacco da seconda linea) e atterrare oltre questa.

Varianti
Nessuna.

Pregi
Questo colpo è una forma di attacco difficilmente prevedibile e consente allo schiacciatore di attaccare dal centro, avendo quindi tutte le traiettorie disponibili. Inoltre, se a questo colpo si aggiunge una finta di primo tempo del centrale di prima linea, si riesce a mandare controtempo il muro, che scende mentre lo schiacciatore colpisce, aumentando quindi le possibilità di successo.

Difetti
Pur essendo un colpo imprevedibile, questo deve essere chiamato in anticipo dal palleggiatore (solitamente tramite dei gesti con le mani dietro la schiena), e può succedere che un avversario riesca a intuire lo schema. Inoltre, data la natura del colpo, il muro ha più tempo a disposizione per piazzarsi e questo consente la disposizione del muro a 3 giocatori, più difficile da superare.

Oltre ai difetti tattici, questo colpo presenta anche dei difetti tecnici, vale a dire la difficoltà propria del colpo: essendo un attacco arretrato, si richiede una grandissima elevazione e forza. Inoltre il rischio di mandare la palla in rete o fuori dal campo è alto, perché, a differenza della schiacciata normale, basta un minimo errore di posizione e movimento del polso per allungare troppo o troppo poco il colpo. Per questi motivi, questo colpo viene eseguito in genere dallo schiacciatore più bravo ed esperto della squadra.

Curiosità
Il nome del colpo deriva dall'inglese "pipe", che tradotto alla lettera significa "tubo". L'etimo è incerto: possibile la contrazione di pipe-dream che vuol dire progetto irrealizzabile oppure dal verbo "to pip", cioè "colpire con una fucilata".

Note

Collegamenti esterni
  Pipe di Dante do Amaral

Terminologia pallavolistica

Pipe (pallavolo)


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Hapithus energos. Una ning gihulagway ni Otte, D. ug Perez-gelabert ni adtong 2009. Ang Hapithus energos sakop sa kahenera nga Hapithus, ug kabanay nga Gryllidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Dominikanhong Republika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Dominikanhong Republika
Hapithus

Hapithus energos


Kaliwatan sa karpa ang Rasbora tornieri. Una ning gihulagway ni Ahl ni adtong 1922. Ang Rasbora tornieri sakop sa kahenera nga Rasbora, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Asya
 Malaysiya
 Indonesia

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Galeriya sa hulagway

Karpa
Karpa sa Asya
Karpa sa Malaysiya
Rasbora
Karpa sa Indonesya

Rasbora tornieri


An Barbus sublimus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Brian W. Coad ngan Najafpour hadton 1997. An Barbus sublimus in nahilalakip ha genus nga Barbus, ngan familia nga cyprinidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Barbus

Barbus sublimus


Reyðarfjörður è una località islandese del comune di Fjarðabyggð, situata a 30 km a sud-est di Egilsstaðir. La città è collocata nell'omonimo fiordo, che è il più largo della costa orientale islandese.

Dall'inizio del XX secolo, Reyðarfjörður è stato usato come porto commerciale, mentre durante la seconda guerra mondiale, è stata una base alleata e per questo motivo si trova in questa città un museo dedicato a tale conflitto.

Reyðarfjörður è circondato dalle montagne chiamate Hádegisfjall e Grænafell.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Località della regione di Austurland

Reyðarfjörður (località)


Nick Hopkins is a British investigative journalist and broadcaster, known for his work for The Guardian newspaper and the BBC's Newsnight television program.

Career

Investigative work
Nick Hopkins was a member of the investigative team at The Guardian responsible for publishing the Edward Snowden leaks in 2013, work which was awarded with the Pulitzer prize. In 2014, he was, in a move publicized by the BBC, recruited to work with the Newsnight program, referring to his career-spanning admiration of the show as a motivator behind the switch.

In January 2016, Hopkins returned to The Guardian as head of investigations. Shortly thereafter, the newspaper disbanded the incumbent investigative team, asking members to seek other positions within the organization.  As of January 2018, Hopkins retains his role as head of investigations at The Guardian.

Earlier career
In the announcement of his recruitment by the BBC in 2014, Hopkins stated he had worked in journalism for over two decades. He describes his career as having started at the Surrey Comet and later, the Wolverhampton Express & Star.

In 1994, Hopkins joined the Daily Mail, ultimately serving as the nationwide paper's New York Correspondent. His first, 16-year stint at The Guardian began in 1998 and lasted until 2014, and included roles as a national and foreign news editor, four years as Crime Correspondent and three years as Defence and Security Editor.

In a verified profile on the journalist profiling site Muckrack, Hopkins also lists journalistic work experience with Yahoo, The Irish Times, AlterNet, CIO Today, Teton Valley News and Der Freitag.

External links
 Nick Hopkins' profile at The Guardian
 Nick Hopkins' Twitter profile
 Playlist of Hopkins' reporting on BBC Newsnight's Youtube account

References

Year of birth missing (living people)
Living people
The Guardian journalists
British investigative journalists

Nick Hopkins


Kaliwatan sa isda ang Bryconamericus yokiae. Una ning gihulagway ni Román-valencia ni adtong 2003. Ang Bryconamericus yokiae sakop sa kahenera nga Bryconamericus, ug kabanay nga Characidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Habagatang Amerika
Isdangtunay sa Venezuela
Bryconamericus

Bryconamericus yokiae


Maximino () foi um oficial bizantino do , ativo sob o imperador Justiniano . Doríforo da guarda de Teodoro, quando esteve na África em 537/539, planejou uma revolta contra seu comandante. A conspiração foi descoberta por Asclepíades, que relatou o caso a Teodoro. Visando controlá-lo, Germano nomeou-o seu próprio doríforo, porém, devido sua insistência em tramar conspirações, foi executado em Cartago por Germano.

Bibliografia

Bizantinos executados no século VI
Generais de Justiniano
Doríforos do século VI

Maximino (doríforo)


Urodzili się
 Susanna Highmore, angielska poetka

Kalendarium literatury
Wydarzenia 1690

1690 w literaturze


Helensburgh er navnet flere byer:
 Helensburgh (Australien) – en by i New South Wales, Australien.
 Helensburgh (Skotland) – en by i regionen Argyll and Bute, Skotland.
 Helensburgh (New Zealand) – en by i regionen Otago på New Zealands sydø.

Helensburgh


Rio Pardo là một đô thị thuộc bang Rio Grande do Sul, Brasil. Đô thị này có diện tích 2050,531 km², dân số năm 2007 là 37803 người, mật độ 18,44 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Rio Grande do Sul

Rio Pardo


Kompilation fra Korsør er en dansk film fra 1936 med dokumentariske optagelser fra Korsør.

Handling
Filmfarce optaget i Korsør:
Scener på torvet ved slagterbod. Tyveknægt springer ud af vindue og forfølges af folkemasse, fanges af politiet og slæbes væk.

Herfter dokumentariske optagelser: Rejsegilde på Halsskovskolen 5. maj 1923, festdag i Boeslunde, konfirmander og gæster foran kirke, biografen - tilskuere myldrer ud efter forestilling. Filmfarcen fortsætter (mellemtekster forklarer handlingen).

Til slut igen dokumentariske optagelser fra fodboldkamp søndag d. 7. april 1936 mellem Vejen og Korsør. Efter kampen myldrer tilskuerne ud.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentariske optagelser
Danske film fra 1936
Korsør

Kompilation fra Korsør


200 m stylem motylkowym mężczyzn – jedna z konkurencji pływackich rozgrywanych podczas XVIII Igrzysk Olimpijskich w Tokio. Eliminacje odbyły się 16 października, półfinały 17 października, a finał 18 października 1964 roku.

Mistrzem olimpijskim został Australijczyk Kevin Berry, poprawiając w finale własny rekord świata czasem 2:06,6. Pozostałe miejsca na podium zajęli Amerykanie. Carl Robie, który zarówno w eliminacjach i półfinałach pobił rekord olimpijski, zdobył srebrny medal (2:07,5). Brąz, z czasem 2:09,3, wywalczył Fred Schmidt.

Rekordy
Przed zawodami rekord świata i rekord olimpijski wyglądały następująco:

W trakcie zawodów ustanowiono następujące rekordy:

Wyniki

Eliminacje

Półfinały

Półfinał 1

Półfinał 2

Finał

Przypisy

Bibliografia

M

Pływanie na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 1964 – 200 m stylem motylkowym mężczyzn


Wydarzenia

 Z rozkazu byłego cesarza Japonii Go-Saga, rozpoczęto tworzenie zbioru japońskiej poezji waka, który ukończono w 1251 roku, znanego jako Shokugosen Wakashū.

Urodzili się
 Piotr Jan Olivi, francuski zakonnik i pisarz (zm. 1298)
Gao Kegong, chiński poeta (zm. 1310)
Józef ben Abraham Gikatilla, hiszpański teolog (zm. po 1305)

Zmarli

 Al-Qifti, egipski historyk i encyklopedysta (ur. ok. 1172)
 Robert Bacon, angielski pisarz (rok narodzin nieznany)
 John Blund, angielski filozof (ur. ok. 1175)
 Andrieu Contredit d'Arras, francuski truwer (ur. ok. 1200)
 Richard Fishacre, angielski teolog (ur. ok. 1200)
 Hachijō-in Takakura, japoński poeta (ur. ok. 1176)
 Koga Michiteru, japoński poeta (ur. 1187)
 Shams Tabrizi, perski poeta (ur. 1185)

Kalendarium literatury

1248 w literaturze


Nogometni savez Norveške (norveški: Norges Fotballforbund; NFF) je najviše nogometno tijelo u Norveškoj. Sjedište nogometnog saveza je u Oslu.

Nogometni savez Norveške je osnovan 1902. godine. Član FIFA-e je od 1908. a UEFA-e od 1954.

Nogometni savez Norveške organizira takmičenja:
 Prva nogometna liga Norveške (Eliteserien),
 Druga nogometna liga Norveške (1. divisjon),
 Treća nogometna liga Norveške (2. divisjon),
 Četvrta nogometna liga Norveške (3. divisjon),
 Kup Norveške u nogometu (norveški: Norgesmesterskapet i fotball for herrer),
 Prva ženska nogometna liga Norveške (Toppserien),
 Druga ženska nogometna liga Norveške (1. divisjon),
 Ženski nogometni kup Norveške (norveški: NM i fotball for kvinner),
 Futsal takmičenja.

Pod kontrolom nogometnog saveza Norveške su i nacionalne reprezentacije: muška, ženska te ostale reprezentacije u omladinskim kategorijama: muške U-21, U-19, U-17 i ženske U-19, U-17.

Reference

Vanjski linkovi
 Zvanična stranica nogometnog saveza Norveške
 Norveška na zvaničnoj stranici FIFA-e
 Norveška na zvaničnoj stranici UEFA-e

Nogomet u Norveškoj

Nogometni savez Norveške


An Schoutedenapus myoptilus in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Tommaso Salvadori hadton 1888. An Schoutedenapus myoptilus in nahilalakip ha genus nga Schoutedenapus, ngan familia nga Apodidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 S. m. chapini
 S. m. myoptilus
 S. m. poensis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Schoutedenapus

Schoutedenapus myoptilus


An Eviota inutilis in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Gilbert Percy Whitley hadton 1943. An Eviota inutilis in nahilalakip ha genus nga Eviota, ngan familia nga Gobiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eviota

Eviota inutilis


Stasimopus longipalpis là một loài nhện trong họ Ctenizidae. S. longipalpis được miêu tả năm 1917 bởi J. Hewitt.

Chú thích

Tham khảo

Stasimopus

Stasimopus longipalpis


An Hesperesta hartigi in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Turati hadton 1934. An Hesperesta hartigi in nahilalakip ha genus nga Hesperesta, ngan familia nga Holcopogonidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hesperesta

Hesperesta hartigi


An Etheostoma marmorpinnum in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Blanton ngan Jenkins hadton 2008. An Etheostoma marmorpinnum in nahilalakip ha genus nga Etheostoma, ngan familia nga Percidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Etheostoma

Etheostoma marmorpinnum


Shifa Zikri Ibrahim (Irã, 1 de julho de 1986 — Mossul, 25 de fevereiro de 2017) também conhecida como Shifa Zirki Gardi, foi uma jornalista e apresentadora de televisão curdo-iraquiana. Trabalhou para a agência Rudaw Media Network na parte ocidental de Mossul, no Iraque, e foi morta por um artefato explosivo improvisado enquanto cobria uma notícia durante a Guerra do Iraque.

Carreira
Shifa deu início à sua carreira midiática no ano de 2006. Entrou para a Rudaw Media Network no começo de sua fundação. Trabalhou como repórter curdo-iraquiana e âncora curda para a Rudaw TV. Posteriormente, tornou-se apresentadora de televisão na Rudaw, cobrindo o programa Focus Mosul que fora iniciado durante as atividades operacionais do Estado Islâmico do Iraque e do Levante no Iraque em outubro de 2016. Relatou inúmeros noticiários contrários ao Estado Islâmico, trazendo popularidade à jornalista devido a isso. Shifa também apresentou o Fucs Mosul, um programa especial de notícias diárias focadoa na batalha para recapturar Mossul do Estado Islâmico.

Morte
A morte de Gardi ocorreu durante uma operação ofensiva das forças iraquianas na tentativa de recuperar Mossul do Estado Islâmico. Gardi e o cinegrafista Mustafa faziam uma reportagem sobre o "Vale da Morte", uma área com extensão de 20 quilômetros ao sul de Mossul e a cinco quilômetros da rodovia Baghdad-Mosul, famosa por ser usada pelo Estado Islâmico para execuções em massa. Enquanto Gardi recebia inforações do comandante da Forças de Mobilização Popular do Iraque ao lado de um enorme buraco onde militantes do Estado Islâmico teriam jogado corpos de pessoas que haviam matado, os pés do comandante ficaram presos em um fio, levando à denotação de um bomba que porventura matou Gardi. O incidente ocorreu no sábado, às 3:45 da tarde.

Ranja Jamal, outra repórter do Rudaw que estava em Mossul quando Gardi morreu, explicou que havia recebido informações sobre o vale, mas não conseguiu encontrá-lo. No caminho de volta, encontrou uma força iraquiana e perguntou acerca do lugar. Disseram a ela que sabiam sobre o lugar e a guiaram até lá. Junto com Gardi, o atentado também matou cinco outros membros de uma força paramilitar que a conduziram até o local. Outras oito pessoas, incluindo o cinegrafista Yunis Mustafa da Rudaw TV, ficaram feridas. O diretor-executivo da Rudaw, Ako Mohamm, disse que "nós sempre os incentivamos a estar por trás das linhas de frente da guerra, dizendo que não eram soldados ou combatentes da Peshmerga. Parece que Shifa se aproximou das linhas de frente com seriedade em seu trabalho."

A morte de Gardi foi a primeira morte de um jornalista no Iraque em 2017, segundo o Committee to Protect Journalists. Pelo menos seis jornalistas foram morto no país em 2016. A bomba feriu o cinegrafista Younis Mustafa, mais tarde transferido para Arbil, capital vizinha da região curda autônoma do Iraque, onde o canal está sediado.

Reconhecimento
Gardi foi uma das jornalistas da Rudaw que cobriam a operação contra-ofensiva contra o Estado Islâmico no Iraque. Seus colegas lembraram da compaixão que mostrava em seu trabalho. Outros notaram seu papel como mulher no jornalismo de guerra. Sami Rahman, ex-jornalista representante do governo curdo nos Estados Unidos, publicou em sua conta do Twitter que o Curdistão havia "perdido uma jornalista corajosa e profissional". Falah Mustafa, do Departamento de Relações Exteriores do Governo Regional do Curdistão, descreveu Gardi como um "modelo para jovens mulheres". A empresa Rudaw elogiou os aspectos inovadores da carreira de Gardi, dizendo que "o jornalismo continua dominado pelos homens − Shifa Gardi rompeu essas percepções e estereótipos − prestamos homenagem a seu jornalismo corajoso".

O primeiro-ministro iraquiano, Haider al-Abadi, disse que "estamos determinados a seguir o terrorismo que está tentando matar nossos filhos e cidadãos em todos os lugares." Ako Mohamm, em outra nota, disse que "estamos tristes com o falecimento de Shifa; seu lugar permanecerá insubstituível na Rudaw, mas sempre permanecerá em nossos corações." O diplomata Bret H. McGurk disse que "ela era tudo que o Estado Islâmico teme: um jornalista expondo suas mentiras". Qubad Talabani, vice-primeiro-ministro do Curdistão, disse que "ela se junta a uma lista de pessoas insubstituíveis que tiveram suas vidas perdidas na guerra".

Ver também
 Forças de Mobilização Popular do Iraque
 Guerra Civil Iraquiana

Jornalistas do Iraque
Correspondentes de guerra
Apresentadores de telejornais

Shifa Zikri Ibrahim


Baby Baby! é um  álbum de Lulu Santos lançado em 20 de outubro de 2017.

História
Lulu Santos teve a ideia de fazer um álbum em tributo de Rita Lee ao ler sua autobiografia lançada em 2016. Para o tributo, o artista explorou o lado pop da cantora, deixando de lado a guitarra elétrica explorando ritmos como  música eletrônica, samba, música havaiana, funk carioca reggae e AOR.A princípio, o álbum se chamaria inicialmente  Um belo dia resolvi mudar, uma alusão a trecho da canção "Agora Só Falta Você", o cantor resolveu mudar para Baby Baby!, inspirado em trecho da canção Ovelha Negra.

Faixas

Integrantes
 Chocolate - Bateria
 Jorge Ailton - Baixo e Vocais
 Hiroshi Mizutani e Alex de Sousa - Teclados
 Lulu Santos - Guitarras, Violões e Voz
 Andrea Negreiros - Vocais
 Pretinho da Serrinha - Percussão
 Silvio Charles - Violão, Cítara e Percussão
 PC - Pandeirola, Agogô, Maracas e Vocais

Álbuns de Lulu Santos
Álbuns de 2017
Álbuns de tributo

Baby Baby!


Ang Qizil Sāy ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Qizil Sāy (suba nga anhianhi sa Apganistan, Balkh, lat 36,42, long 66,41),
 Qizil Sāy (suba nga anhianhi sa Apganistan, Balkh, lat 36,14, long 66,94),
 Qizil Sāy (suba nga anhianhi sa Apganistan, Balkh, lat 36,08, long 66,83),
 Qizil Sāy (suba nga anhianhi sa Apganistan, Faryab Province),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Qizil Sāy


Kaliwatan sa alibangbang ang Metura oceanica. Una ning gihulagway ni Pierre E.L. Viette ni adtong 1963. Ang Metura oceanica sakop sa kahenera nga Metura, ug kabanay nga Psychidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Metura

Metura oceanica


Ang Kōh-e Qāsh ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Kōh-e Qāsh (bukid), Wilāyat-e Ghaznī,
 Kōh-e Qāsh (tagaytay), Wardak,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Kōh-e Qāsh


Biografia
Si formò come monaco benedettino nella Badia Fiorentina, dov'era abate Isidoro della Robbia, nel 1531. Ebbe durante la sua formazione come maestri Francesco Verini il Vecchio (filosofia), Chirico Strozzi (letteratura greca), Francesco Zeffi (letteratura classica). Entrò presto in rapporto con Pietro Vettori, il cui era collegato allo Studio fiorentino. Nel 1537 divenne diacono e nel 1538 portiere del convento, pure incaricato dell'insegnamento di grammatica latina. Compì anche nell'estate del stesso anno il suo primo viaggio ad Arezzo e a Siena. Nel 1539 seguì l'abate in una visita ai monasteri meridionali: da Perugia a Roma, Montecassino, Napoli fino a Montescaglioso.

Ordinato sacerdote nel 1541 si spostò ad Arezzo, assegnato lì all'abbazia. Dopo altri viaggi nel nord venne nuovamente assegnato al monastero fiorentino, dove passò tutto il resto della vita. Liberato nel giugno del 1545 dal peso della cellereria, poté dedicarsi finalmente tutto agli studi.

Verso la metà del Cinquecento conobbe Giorgio Vasari, che lo introdusse a corte e nei circoli artistici fiorentini.

Nel 1552 Cosimo I lo nominò "spedalingo" presso l'Ospedale degli Innocenti, mentre nel 1563 fu incaricato come luogotenente presso l'Accademia del Disegno.

Fornì i soggetti a molti importanti cicli di decorazioni, quali il Salone dei Cinquecento, lo Studiolo di Francesco I, la Cappella Paolina, la facciata di Palazzo Ramirez de Montalvo.

Borghini censore
Dopo l'istituzione dell'Indice dei libri proibiti nel 1559 e la comparizione del Decameron di Giovanni Boccaccio nello stesso, il Granduca di Toscana Cosimo I a nome della Chiesa di Roma, incaricò Vincenzo Borghini, Pierfrancesco Cambi e Sebastiano Antinori (altri studiosi indicano anche Agnolo Guicciardini e Antonio Benivieni) ad emendare un'edizione purgata del Decameron. Essendo un filologo e linguista, Borghini intervenne nel testo cercando di non alterarlo completamente, tagliando solo alcune parti.

Il Decameron espurgato fu pubblicato nel 1573, accompagnato un anno dopo da Annotazioni e discorsi sopra alcuni luoghi del Decameron, ma presto si ritrovò messo all'Indice.

Scrisse anche la Ruscelleide, una severa critica di Girolamo Ruscelli, che sarebbe stata pubblicata solo nel secolo XIX.

Omaggi
L'erudito Baccio Valori fece collocare un suo ritratto sotto forma di erma sulla facciata del suo palazzo in quella che è una galleria di fiorentini illustri.

Bibliografia
 Fra lo «Spedale» e il Principe. Vincenzio Borghini, filologia e invenzione nella Firenze di Cosimo I. Atti del Convegno (Firenze, 21-22 marzo 2002), a cura di G. Bertoli e R. Drusi, Padova, Il Poligrafo, 2005.
 Vincenzio Borghini. Filologia e invenzione nella Firenze di Cosimo I, catalogo della mostra a cura di G. Belloni e R. Drusi, mostra a cura di A. Calcagni Abrami e P. Scapecchi, Firenze, Olschki, 2002.
 Michele Barbi, Degli studi di don Vincenzio Borghini sopra la storia e la lingua di Firenze, «Il Propugnatore», II, 1889, pp. 5–71.
 Giuseppe Chiecchi, Luciano Troisio, Il Decameron sequestrato. Le tre edizioni censurate nel Cinquecento, Milano, Unicopli, 1984.
 Ettore Bonora, La difesa di Dante.Il nuovo canone degli autori fiorentini e la filologia di Vincenzo Borghini, in St.Lett.it., IV, Milano, Garzanti, 1966,pag.634-637

Altri progetti

Collegamenti esterni

Vincenzo Borghini


An Cyrtonops piceata in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Holzschuh hadton 1991. An Cyrtonops piceata in nahilalakip ha genus nga Cyrtonops, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyrtonops

Cyrtonops piceata


Kaliwatan sa alibangbang ang Casana trochiloides. Una ning gihulagway ni Walker ni adtong 1865. Ang Casana trochiloides sakop sa kahenera nga Casana, ug kabanay nga Psychidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Casana

Casana trochiloides


ER-degradacijskopojačavajući alfa-manozidazoliki protein jest enzim koji je kod ljudi kodiran genom EDEM2 sa hromosoma 20.

Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 578 aminokiselina, a molekulska težina  64.753 Da.

References

Dopunska literatura

Vanjski linkovi

Geni na hromosomu 20
Enzimi Ljudski proteini
Proteomika

EDEM2


Kaliwatan sa karpa ang Labeo percivali. Una ning gihulagway ni George Albert Boulenger ni adtong 1912. Ang Labeo percivali sakop sa kahenera nga Labeo, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa madutlan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Aprika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Aprika
Labeo

Labeo percivali


Ahmed ibn Fadlan (921–22) bio je arapski putopisac iz 10. vijeka. Poznat po svojim putovanjima koje je obavljao u službi Abasidskog halife i to kao emisar koji je slan kralju Volške Bugarske kao i po djelu Risala poznatom po tome što daje detaljan opisa Volških Vikinga odnosno Varjaza, uključujući i iskaz očevidaca o pogrebnoj lađi.

Biografija

Porijeklo
Ahmed ibn Fadlan je u dokumentima iz svog doba opisan kao Arap iako se u npr. u Enciklopedija islama od Richarda N. Frye navodi da se ništa o porijeklu ili etničkoj pripadnosti ne može sa sigurnošću utvrditi pa čak ni njegovom rođenju ili smrti.

Dokumenti iz primarnih izvora i historijski tekstovi otkrivaju da je Ahmed Ibn Fadlan bio fikhski učenjak, stručnjak za islamsku sudsku praksu i vjeru, na sudu abasidskog 18. po redu halife Al Muktadira. Iz njegovog pisanja je izvjesno da je prije nego je upućen na historijsku misiju već neko vrijeme bio u službi na sudu halife Al Muktadiru. Osim činjenice da je bio i putnik i teolog u službi abasidskog halifata, malo se ostalog zna o Ahmedu Ibn Fadlanu prije 921. godine i njegovih samostalnih putovanja.

Period izaslanstva

Ibn Fadlan je poslan iz Bagdada 921. godine da služi kao sekretar izaslanstva abasidskog halife Al Muktadira koji je poslan vazalskom vladaru Volške Bugarske, Almışu.

Diplomatska ekspedicija predvođena Susan el-Rasijom, Bagdad napušta 21. juna 921. godine. Svrha njihove misije prvenstveno je bila namjera da objasne islamski zakon nedavno preobraćenim prabugarskim narodima koji žive na istočnoj obali Volge, na teritoriji sadašnje Rusije. Ti narodi su bili Volški Prabugari dok se još jedna grupa tih Prabugara ranije preselila na zapad u 6. vijeku, osvajajući zemlju koja danas nosi njihovo ime a koji će u periodu poslije postati kršćani. Pored toga, izaslanstvo je poslano kao odgovor na zahtjev kralja Volge kako bi im se pomoglo protiv njihovih neprijatelja Hazara. Ibn Fadlan je služio kao vjerski savjetnik i vodeći savjetnik za islamsku vjersku doktrinu i pravo.

Ahmed Ibn Fadlan i diplomatsko izaslanstvo su iskoristili uspostavljene karavanske rute prema Buhari, gradu u sadašnjem Uzbekistanu, ali umjesto da prate tu rutu sve do istoka, misija se preusmjerila prema sjeveru, na područje današnjeg sjeveroistočnog Irana. Napuštajući grad Gurgan blizu Kaspijskog mora, prešli su zemlje koje pripadaju različitim turkijskim narodima, posebno Hazarima, Turskim Ouzima na istočnoj obali Kaspijskog mora, Pečenezima na Uralu i Baškirima u centralnom dijelu Rusije, ali najveći dio vremena izaslanstva posvećen je narodu Rusu, tj. Varjazima na dijelu rutu koja je prolazila Volgom. Sve u svemu, delegacija je pokrivala područje od oko 4000 km2.

Izaslanstvo Ibn Fadlana stiglo je do glavnog grada Volških Prabugara 12. maja 922. godine. Kada su stigli, Ibn Fadlan je naglas pročitao pismo halife bugarskom Kanu i predao mu poklone halifata. Ibn Fadlan je na sastanku s bugarskim vladarem dostavio hgalifino pismo, ali je kritikovan zbog toga što nije dostavio i obećani novac od halife za izradu tvrđave u cilju odbrane od neprijatelja.

Etnografsko pisanje

Rukopisna tradicija
Dugo vremena tokom historije bila je poznata samo nepotpuna verzija Fadlanovog rukopisa, koja je u obliku citata dijelom sadržan u geografskom rječniku Yaquta (pod naslovima Volga, Baškiri, Volška Bugarska, Hazari, Horezm, Kijevska Rusija), objavljenog 1823. od strane Christiana Martin Frähna.

Tek 1923. godine Zeki Validi Togan je otkrio rukopis u muzeju Astane Quds, u iranskom gradu Mašhadu. Rukopis, Razawi Library MS 5229, potječe iz 13. vijeka i sastoji se od 420 stranica (210 listova). Pored drugih geografskih traktata, sadrži i puniju verziju teksta Ibn Fadlana (str. 390–420). Dodatni odlomci koji nisu sačuvani u MS 5229 citirani su u radu perzijskog geografa iz 16. vijeka Amin Razija pod nazivom Haft Iqlīm ("Sedam klima").

Čini se da nijedan izvor ne bilježi kompletan izvještaj od Ibn Fadlāna. Yāqūt nudi odlomke i nekoliko puta tvrdi da je Ibn Fadlan također prepričao svoj povratak u Bagdad, ali to i ne citira. U međuvremenu, tekst u biblioteci Razawi MS 5229 opisuje Hazare.

Reference

Arapski istraživači
Istraživači Azije
Srednjovjekovni arapski geografi

Ahmed ibn Fadlan


An Pyroneura agnesia in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni John Nevill Eliot hadton 1967. An Pyroneura agnesia in nahilalakip ha genus nga Pyroneura, ngan familia nga Hesperiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pyroneura

Pyroneura agnesia


Dworzec autobusowy w Olsztynie – dworzec dla autobusów lokalnych i dalekobieżnych wchodzący w skład kompleksu dworcowego (wraz z dworcem kolejowym Olsztyn Główny) i znajdujący się w Olsztynie przy placu Konstytucji 3 Maja.

Historia
Dworzec został oddany do użytku w latach siedemdziesiątych XX w.; po raz pierwszy w Polsce zastosowano integrację z dworcem kolejowym. W r. 2011 firma Retail Provider odkupiła większościowe udziały od skarbu państwa, stając się właścicielem obiektu. Inwestor zdecydował się w miejscu dworca autobusowego wybudować galerię handlową pełniącą również funkcję dworca.

Przypisy

O
Transport w Olsztynie
Architektura modernizmu w województwie warmińsko-mazurskim
Obiekty budowlane w Olsztynie

Dworzec autobusowy w Olsztynie


A NSC Comunicação é um conglomerado de mídia brasileiro sediado em Florianópolis, SC. Foi criado em 2017 com o fim do processo de transição dos antigos veículos de comunicação pertencentes ao Grupo RBS para o Grupo NC em Santa Catarina, e seu surgimento se deu juntamente com a NSC TV, rede de televisão do grupo afiliada à TV Globo. Fazem parte do grupo, além das 6 emissoras de televisão da NSC TV, 8 emissoras de rádio, 5 jornais e 3 portais de notícias, totalizando 22 veículos.

História

Antecedentes

O Grupo RBS teve seu marco inicial em 3 de julho de 1957, quando Maurício Sirotsky Sobrinho e Frederico Arnaldo Ballvé adquirem a Rádio Gaúcha de Porto Alegre, Rio Grande do Sul. Em 29 de dezembro de 1962 é inaugurada a TV Gaúcha, embrião da RBS TV. Em 1970, é adquirida a Zero Hora, e em 1973 é criada a RBS Rádios, que englobaria várias emissoras de rádio juntamente com a Gaúcha ao longo das décadas seguintes.

No fim da década de 1970, a Rede Brasil Sul de Comunicações (nomenclatura antiga do grupo) já era o maior grupo de comunicação do estado, e é nesse contexto que eles iniciam sua expansão para Santa Catarina. Em 1.º de maio de 1979, o grupo inaugura seu primeiro veículo, a TV Catarinense de Florianópolis. Da década de 1980, até meados da década de 2000, o grupo adquire e inaugura vários outros veículos de comunicação nas principais cidades do estado, e consolida sua posição também como o maior grupo de comunicação de Santa Catarina, detendo mais de 20 veículos.

Transição e formação
O Grupo RBS começou a passar por problemas financeiros no ano de 2011, quando seus membros foram denunciados pelo Ministério Público por crimes contra o sistema financeiro nacional, dando início a Operação Zelotes, que também investigou outras 70 empresas (números até março de 2015) pelos mesmos motivos. Entre 2014 e 2015, o grupo demitiu dezenas de funcionários nos dois estados, dando inicio a uma série de boatos sobre a venda dos seus veículos para outros grupos de comunicação.

Em 2016, sites divulgaram informações que davam conta de uma venda das operações catarinenses da RBS TV e de outros veículos para o empresário Lírio Parisotto (proprietário do grupo Videolar). O Grupo RBS inicialmente negou as informações através de comunicado oficial. Porém um mês depois, em 7 de março, foi confirmada a venda por meio de reunião com funcionários de Florianópolis, na então sede do Diário Catarinense, e transmitida via videoconferência aos funcionários das filiais do interior. Além de Parisotto, Carlos Sanchez (proprietário do Grupo NC) também foi anunciado como novo proprietário dos veículos, dividindo a sociedade. A venda das operações foi aprovada sem restrições pelo CADE em 15 de julho. Parisotto posteriormente abandonou a sociedade em função de um escândalo pessoal com Luiza Brunet, deixando Carlos Sanchez e outros acionistas do Grupo NC como proprietários integrais do novo grupo de comunicação.

Em outubro, o Grupo NC iniciou a descaracterização da antiga marca nos veículos. Eles deixaram de fazer menção à sigla "RBS" nos programas, vinhetas, fachadas de prédios, peças publicitárias, entre outros. Em 27 de fevereiro de 2017, o grupo extinguiu a TVCOM, emissora local da TV por assinatura, diminuindo para 21 o número de veículos a integrar o futuro conglomerado de mídia.

Em 3 de maio de 2017, foi lançada durante o Jornal do Almoço da RBS TV uma votação popular para escolher o nome da futura rede de televisão e de suas emissoras, bem como da divisão de mídia do conglomerado do Grupo NC. O telespectador poderia votar pela internet até 15 de maio em três nomes, desenvolvidos pela Interbrand: DNC (que significa DNA Catarinense), Lig (que significa Ligada em Santa Catarina) e NSC (que significa Nossa Santa Catarina). O resultado foi divulgado no mesmo telejornal em 16 de maio, e deu como escolhida a última opção por 66,28% dos votos.

Em 15 de julho, o Grupo NC realizou um evento para funcionários e colaboradores em Florianópolis, onde apresentou a marca da NSC Comunicação, futura subsidiária de comunicação do grupo, e confirmou sua estreia para o dia 16 de agosto. Um dia antes, foi feito o lançamento da NSC TV, concluindo oficialmente a transição da antiga RBS TV, com a estreia de sua nova programação no dia seguinte.

Em 31 de agosto, o grupo lançou a Versar, uma revista que passa a circular junto com os jornais durante o fim de semana, e é voltada para o lifestyle. Em 11 de novembro, deixaram de circular as edições de sábado e domingo dos jornais A Notícia e Jornal de Santa Catarina, que juntamente com o Diário Catarinense, passaram a contar com uma edição única de fim de semana que circula aos sábados.

Em 20 de dezembro foi lançado o portal NSC Total, substituindo o ClicRBS SC. O portal reúne notícias, análises, opinião, esportes, entretenimento e serviços de Santa Catarina, com destaque para as regiões de Florianópolis, Joinville, Blumenau, Chapecó, Itajaí, Criciúma e Lages.

Em 1.º de março de 2018, a Itapema FM Joinville tornou-se afiliada à Rádio Globo, passando a se chamar Rádio Globo Joinville. Com isso, apenas a Itapema FM de Florianópolis, geradora da antiga rede que abrangeu Santa Catarina e Rio Grande do Sul, remanesceu.

Veículos

Televisão
 NSC TV
 NSC TV Florianópolis
 NSC TV Blumenau
 NSC TV Centro-Oeste
 NSC TV Chapecó
 NSC TV Criciúma
 NSC TV Joinville

Rádio
 Atlântida FM Blumenau
 Atlântida FM Chapecó
 Atlântida FM Criciúma
 Atlântida FM Florianópolis
 Atlântida FM Joinville
 CBN Floripa
 CBN Joinville
 Itapema FM

Mídia impressa
 A Notícia
 Diário Catarinense
 Hora de Santa Catarina
 Jornal de Santa Catarina

Internet
 NSC Total
 G1 Santa Catarina
 ge SC

Antigos veículos
 TVCOM SC (extinta durante o processo de transição)

Ligações externas

Empresas de Santa Catarina
Mídia de Santa Catarina
Empresas de comunicação do Brasil
Empresas fundadas em 2017
Conglomerados de mídia do Brasil
Fundações em Santa Catarina em 2017
Imprensa de Santa Catarina

NSC Comunicação


Aphantaulax voiensis là một loài nhện trong họ Gnaphosidae. Loài này săn mồi ban đêm trong khi ban ngày thì ẩn mình dưới các tảng đá và lá cây. Cơ thể chúng có hình oval, hẹp và chỉa về phia sau.

Loài này thuộc chi Aphantaulax. Aphantaulax voiensis được Lucien Berland miêu tả năm 1920.

Chú thích

Tham khảo

Aphantaulax

Aphantaulax voiensis


Malo Polje (, ) je naseljeno mjesto u sastavu općine Ajdovščina, regija Goriška, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazilo se u sastavu stare općine Ajdovščina.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Malo Polje je imalo 71 stanovnika.

Napomena: U 1989. smanjeno za dio naselja koji je proglašen za novo samostalno naselje Žagolič.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Goriškoj regiji

Malo Polje (Ajdovščina)


Lycopodiopsida je razred zeljastih vaskularnih biljaka, poznatih kao likopode, likofite ili pod drugim nazivima koji uključuju prefiksnu komponentu liko-. Članovi razreda nazivaju se klupske, jelenje, jastučaste ili ljuskaste mahovine ili crvotočine. Imaju dihotomno razgranate stabljike koja nose jednostavne listove zvane mikrofili i razmnožavaju se pomoću spora koje se nastaju u sporangijama na bočnim stranama stabljike na osnovama lišća . Iako su žive vrste male, za vrijeme karbona, izumrli drveni oblici formirali su ogromne šume koje su dominirale u pejzažu i pridonijele  stvaranju naslaga uglja

Lycopodiopsida je jedan od razreda paprati, označenog kao prave paprati: Polypodiopsida, Filicatae, preslice  (Equisetatae) i izumrli razred psilofita (Psilophytatae), divizija Tracheophyta (vaskularne biljke). Razred, porodica i red, imenovani su po tipskom rodu Lycopodium

Uključuje stablašice iz redova Lycopodiales, Isoetales i Selaginellales.

Crvotočne su izosporne (Lycopodiales) ili heterosporne (Selaginellales i Isoetales) zeljaste biljke.

Nomenklatura i klasifikacija biljaka s mikrofilima značajno varira među autorima. Konsenzusnu klasifikaciju za postojeće (žive) vrste stvorila je 2016. Grupa za filogeniju pteridofita (PPG; I), što ih sve svrstava u razred Lycopodiopsida, koji uključuje razrede IsoetopsidaiSelaginellopsida koji se koriste  u drugim sistemima (tabela 2). Alternativni sistemi klasifikacije koristili su redove od divizije (koljena) do podrazreda. U sistemu PPG; I razred je podijeljen u tri reda, Lycopodiales, Isoetales i Selaginellales.

Obilježja
Klupske mahovine (Lycopodiales) su homosporne, ali rodovi Selaginella i Isoetes su heterorosporni, s ženskim sporama većim od muških i gametofitima koji se formiraju u potpunosti unutar zidova spora. Nekoliko takvih vrsta roda Selaginella, kao Selaginella apoda i Selaginella rupestris su viviparne;  gametofit se razvija na matičnoj biljci i tek kada se primarni izdanak i korijen sporofita razvije dovoljno za neovisnost, nova biljka padne na zemlju. Gametofiti  su mikoheterotrofni i dugovječni, obitavajući u podzemlju nekoliko godina prije nego što izađu iz zemlje i razvijaju stadij sporofita.

Zbog lahke zapaljivosti spora, u srednjovjekovnom razdoblju, upotrebljavane su za izradu pirotehničkih sredstva, a kasnije i za izazivanje bljeska pri fotografiranju

Taksonomija
Postojeće likofitie su vaskularne biljke (traheofiti) sa mikrofilnim listovima, razlikujući ih od eufilofita (biljke sa megafilnim listovima). Smatra se da su sestrinske grupe postojećih likofita i njihovih najbližih izumrlih srodnika grupa zosterofili, parafilitska grupa ili plezija. Zanemarujući neke manje izumrle taksone, evolucijski odnosi su prikazani dolje.

Od  2019 postoji široki konsenzus, potkrijepljen molekularnim i morfološkim dokazima, da postojeći likofiti spadaju u tri skupine, tretirane kao redovi u PPG; I, i da su oni, zajedno i pojedinačno, monofiletski, povezani kao što je prikazano u donjem kladogramu:

Prema Katalogu života, sastavljen je slijedeći kladogram filogenetskih odnosa u diviziji Tracheophyta:

Klasifikacija
Rang  i ime koji se koristi za takson koji sadrži postojeće likofite (i njihove najbliže izumrle srodnike) uveliko variraju. Tabela 1 ispod prikazuje neke od najviših ranga koji su korišteni. Sistemi mogu koristiti taksone niže od najvišeg u tabeli sa istim opisom; naprimjer, sistem koji koristi Lycopodiophyta kao najviše rangirani takson može sve svoje članove smjestiti u jedan podrazred.

Neki sistemi koriste viši rang za šire definirani takson likofita koji uključuje neke izumrle skupine udaljenije povezane s postojećim likofitima, poput zosterofila . Naprimjer, Kenrick & Crane (1997) koriste potporu Lycophytina u tu svrhu, sa svim postojećim likofitima koji spadaju u razred Lycopsida. Ostali izvori isključuji likofite iz bilo kojeg likofitnog taksona.

U klasifikaciji koju podržava Grupa za filogeniju pteridofita, 2016 (PPG I), tri reda su smještena u jedan razred, Lycopodiopsida, koji sadrži sve postojeće vrste likofita. Stariji sistemii koristili su ili tri razreda, po jedan za svaki red, ili dva razreda, prepoznajući bliskiju vezu između izoetalesa i selaginela. U tim je slučajevima potreban takson  višeg ranga da bi uključivao  sve razrede  (vidjeti tabelu 1). Kao što pokazuje tabela 2, nazivi "Lycopodiopsida" i "Isoetopsida" su dvosmisleni.

Potpodjela
Sistem  PPG I  postojeće likofite dijeli na:
Razred Lycopodiopsida Bartl. (3 reda)
Red Lycopodiales DC. ex Bercht. & J.Presl (1 postojeća porodica)
Porodica Lycopodiaceae P.Beauv. (16 sadašnih rodov)
Red Isoetales Prantl (1 sadašnja porodica)
Porodica  Isoetaceae Dumort. (1 sadašnji rod)
Red Selaginellales Prantl (1 postojeća porodica)
Porodica Selaginellaceae Willk (1 današnji rod)

Neke izumrle grupe, poput zosterophylla, spadaju van granica taksona kako su definirane po klasifikacijama u tabeli 1 gore. Međutim, druge izumrle grupe potpadaju u neke okvire ovog taksona. Taylor i dr. (2009) i Mauseth (2014) uključuju niz izumrlih redova u svojoj diviziji (koljenu) Lycophyta, iako se razlikuju po rasporedu nekih rodova. Redovi  uključeni po Taylor i drugi su:
Red †Drepanophycales (including Baragwanathia, Drepanophycus and Asteroxylon)
Red †Protolepidodendrales
Red †Lepidodendrales
Red †Pleuromeiales

Mauseth uzima red †Asteroxylales, stavljajući Baragwanathia u Protolepidodendrales.
Odnos nekih od ovih izumrlih grupa i postojećih istraživali su Kenrick i Crane 1997. Kada su rodovi koje su koristili dodijeljeni redovima, njihov predloženi odnos je:

Reference

Vanjski linkovi

Introduction to the Lycophyta from the University of California Museum of Paleontology

Pteridophyta
Flora Bosne i Hercegovine

Lycopodiopsida


Kaliwatan sa alibangbang ang Lonchotura genevana. Una ning gihulagway ni John Obadiah Westwood ni adtong 1879. Ang Lonchotura genevana sakop sa kahenera nga Lonchotura, ug kabanay nga Sematuridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Lonchotura

Lonchotura genevana


"Bless You" is a song released in 1961 by Tony Orlando. The song was written by Barry Mann and Cynthia Weil.

Chart performance
The song spent 12 weeks on the Billboard Hot 100 chart, peaking at No. 15, while reaching No. 5 on the UK's Record Retailer chart, and No. 5 on Canada's CHUM Hit Parade.

Year-end lists
The song was ranked No. 73 on Billboards end of year "Hot 100 for 1961 - Top Sides of the Year".

Cover versions
Mann released a version of the song himself in 1962, as the flipside of "Teenage Has-Been".

References

1961 songs
1961 singles
Tony Orlando songs
Epic Records singles
Songs written by Barry Mann
Songs with lyrics by Cynthia Weil
Song recordings produced by Don Kirshner

Bless You (Tony Orlando song)


Kaliwatan sa karpa ang Squalidus intermedius. Una ning gihulagway ni John Treadwell Nichols ni adtong 1929. Ang Squalidus intermedius sakop sa kahenera nga Squalidus, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kapos sa datos.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Asya
 Pangmasang Republika sa Tsina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Asya
Karpa sa Pangmasang Republika sa Tsina
Squalidus

Squalidus intermedius


Kaliwatan sa alibangbang ang Dasychira clavis. Una ning gihulagway ni Saalmüller ni adtong 1884. Ang Dasychira clavis sakop sa kahenera nga Dasychira, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Dasychira

Dasychira clavis


Hi Quentin Jerome Tarantino (natawo hadton Marso 27, 1963) in usa nga Amerikano nga direktor hin pelikula, manunurat para hit pelikula, produser ngan aktor.

Mga natawo han 1963

Quentin Tarantino


Contattista è un termine col quale, in ufologia, si indica un soggetto che afferma di essere entrato in contatto con asserite intelligenze aliene.

Il caso del contattista si differenzia da quello dell'"contattato", soprattutto del "rapito" (cioè chi si dichiara vittima di un presunto rapimento alieno), perché questi ultimi subiscono un'esperienza casuale non pianificata e perché i suoi contatti con i presunti alieni non avverrebbero in modo coatto ma consensuale e perché spesso egli si dichiara latore di un messaggio per l'umanità. L'asserita visita che il contattista compie a bordo di un oggetto non identificato è indicato con il termine "ride", che in lingua inglese significa letteralmente "passaggio", "corsa", o "giro". Generalmente, il contattista descrive questi esseri come di natura benevola.

Le affermazioni  comprendono anche una sorta di preavviso telepatico da parte delle creature extraterrestri. Gli incontri con gli alieni avvengono senza la presenza di altri testimoni e in luoghi appartati.

Il contattista, sovente, scrive libri su quanto afferma gli sia accaduto o fonda movimenti, anche religiosi, dichiarandosi una sorta di ambasciatore degli extraterrestri e portavoce di loro messaggi al mondo.

Fra i più celebri contattisti: Claude Vorilhon, sedicente ultimo messia o profeta e fondatore del Movimento Raeliano, George Adamski, Billy Meier, Carlos Diaz, Howard Menger, Fernando Sesma Manzano (protagonista di un presunto contatto con gli Ummiti), Elizabeth Klarer, Orfeo Angelucci, Riley Martin, Eugenio Siragusa, Giorgio Bongiovanni.

Jacques Vallée, ufologo, ha affermato che "nessun investigatore serio si è mai preoccupato delle affermazioni dei contattati".

Nessun contattista ha mai esibito prove dimostrabili dei propri asseriti incontri con forme di vita aliene. Inoltre, mentre i contattati cercano talvolta di dar credibilità ai propri racconti mediante elementi indiretti a supporto delle proprie tesi, i contattisti non invocano quasi mai testimonianze indipendenti o prove indiziarie su quanto riferiscono.

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Ufologia
 Falsificazioni in ufologia
 Religione ufologica

Ufologia

Contattista


Il Festival internazionale delle sculture di sabbia è una gara internazionale di sculture di sabbia che si tiene a Jesolo.

È stato istituito nel 1998, e si tiene ogni estate.

Edizioni
Ogni anno dal 2001 la gara presenta un tema.
 1998 - Nessun tema
 1999 - Nessun tema
 2000 - Nessun tema
 2001 - Alice nel paese delle meraviglie
 2002 - Excalibur
 2003 - Antica Roma
 2004 - Antico Egitto
 2005 - Hollywood
 2006 - Africa
 2007 - Far West
 2008 - Cina
 2009 - Divina Commedia
 2010 - Pinocchio
 2011 - Campionato europeo di scultura su sabbia
 2012 - Repubblica di Venezia
 2013 - Rinascimento italiano
 2014 - Paradiso, inferno, purgatorio, Terra
 2015 - Prima guerra mondiale
 2016 - Le capitali europee

Note

Voci correlate
 Sculture di sabbia

Collegamenti esterni

Jesolo
Festival in Veneto

Festival internazionale delle sculture di sabbia di Jesolo


An Toxoides in uska genus han Lepidoptera. An Toxoides in nahilalakip ha familia nga Drepanidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Toxoides

Toxoides


Kahenera sa mga isda ang Lophiodes. Ang Lophiodes sakop sa kabanay nga Lophiidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Lophiodes

Lophiodes


Kære Lise er en dansk børnefilm fra 2016 instrueret af Kristof Zoltan Markovics.

Handling
Pigen Lise møder op i retten for at afsone den fængselsstraf, hendes søster Anne er blevet idømt.

Medvirkende
 Sofie Rose Hedelund, Lise
 Sofie Salée, Anne
 Anders Gjellerup Koch, Dommer

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 2016

Kære Lise


In the 2012–13 season, CA Bordj Bou Arréridj is competing in the Ligue 1 for the 12th season, as well as the Algerian Cup.  It is their 13th consecutive season in the top flight of Algerian football. They will be competing in Ligue 1, and the Algerian Cup.

Squad list
Players and squad numbers last updated on 18 November 2010.Note: Flags indicate national team as has been defined under FIFA eligibility rules. Players may hold more than one non-FIFA nationality.

Competitions

Overview

{| class="wikitable" style="text-align: center"
|-
!rowspan=2|Competition
!colspan=8|Record
!rowspan=2|Started round
!rowspan=2|Final position / round
!rowspan=2|First match
!rowspan=2|Last match
|-
!
!
!
!
!
!
!
!
|-
| Ligue 1

|
| 13th
| 15 September 2012
| 21 May 2013
|-
| Algerian Cup

| Round of 64
| Round of 32
| 14 December 2012
| 29 December 2012
|-
! Total

Ligue 1

League table

Results summary

Results by round

Matches

Algerian Cup

Squad information

Playing statistics

|-
! colspan=10 style=background:#dcdcdc; text-align:center| Goalkeepers

|-
! colspan=10 style=background:#dcdcdc; text-align:center| Defenders

|-
! colspan=10 style=background:#dcdcdc; text-align:center| Midfielders

|-
! colspan=10 style=background:#dcdcdc; text-align:center| Forwards

|-
! colspan=10 style=background:#dcdcdc; text-align:center| Players transferred out during the season

Goalscorers
Includes all competitive matches. The list is sorted alphabetically by surname when total goals are equal.

Transfers

In

Out

References

External links
 2012–13 CA Bordj Bou Arréridj season at dzfoot.com

CA Bordj Bou Arréridj seasons
Algerian football clubs 2012–13 season

2012–13 CA Bordj Bou Arréridj season


Relacorilant (developmental code name CORT-125134) is an antiglucocorticoid which is under development by Corcept Therapeutics for the treatment of Cushing's syndrome. It is also under development for the treatment of solid tumors and alcoholism. The drug is a nonsteroidal compound and acts as an antagonist of the glucocorticoid receptor. As of December 2017, it is in phase II clinical trials for Cushing's syndrome and phase I/II clinical studies for solid tumors, while the clinical phase for alcoholism is unknown.

References

External links
 Relacorilant - AdisInsight

Antiglucocorticoids
Experimental drugs
Fluoroarenes
Isoquinolines
Ketones
Pyrazoles
Pyridines
Sulfonamides
Trifluoromethyl compounds

Relacorilant


Koninklijke Vopak N.V. er en nederlandsk koncern, der opbevarer og håndterer kemikalier, olie, gas, LNG og biobrændstof. Virksomheden blev etableret i 1999 ved en fusion mellem virksomhederne Van Ommeren og Pakhoed. I 2002 blev distributionen af olie og naturgas overført til selskabet Univar Solutions og Vopak fokuserede herefter kun på tankterminaler. I 2022 havde de 5.696 ansatte og en omsætning på 1,367 mia. euro.

Referencer

Energivirksomheder fra Nederlandene
Etableret i 1999

Vopak


Le locomotive 1–50 e 155–164 della Imperial-regia società privilegiata delle strade ferrate lombardo-venete e dell'Italia Centrale (LVCI) erano due serie di locomotive a vapore di rodiggio 1-1-1, molto simili fra loro, costruite rispettivamente dalla Robert Stephenson and Company e dalla Beyer-Peacock per l'esercizio sulle ferrovie del Regno Lombardo-Veneto.

Storia
Le due serie di locomotive entrarono in servizio fra il 1857 e il 1858.

Nel 1859, in seguito alla prima guerra d'indipendenza, la rete LVCI fu divisa in una parte lombarda (la Lombardia fu annessa al Regno di Sardegna) e in una veneta (il Veneto rimase possedimento dell'Impero austriaco). Così le locomotive 1–50 furono divise nelle serie LOMB 1–35 e VEN 1–15, mentre le 155–164 furono tutte assegnate alla metà veneta con numeri 16–25.

Nel 1865, alla costituzione delle Strade Ferrate dell'Alta Italia, le macchine lombarde confluirono nel parco di questa società, venendo riclassificate SFAI 31–65.

L'anno successivo, in seguito alla terza guerra d'indipendenza, che ebbe come risultato l'annessione del Veneto al Regno d'Italia, anche le 25 macchine venete confluirono nel parco SFAI, con numeri 66–90.

La SFAI demolì 10 macchine nel 1874, e ne trasformò altre 10 a rodiggio 1-2-0, dando origine alla serie 301–311.

Nel 1885, con la creazione delle grandi reti nazionali, le locomotive vennero spartite fra la Rete Adriatica e la Rete Mediterranea; la RA ebbe 22 esemplari, tutti di costruzione Robert Stephenson and Company, classificati nel gruppo 3 con numeri 31–52; la RM ebbe tutti gli esemplari di costruzione Beyer, Peacock and Company, numerati 501–510, e 8 esemplari Stephenson, numerati 511–518.

Nel 1905, alla costituzione delle Ferrovie dello Stato, erano ancora in esercizio 8 esemplari, classificati nel gruppo 102: 4 unità Stephenson, numerate 1021–1024, e 4 Beyer-Peacock, numerate 1025–1028. Tutte le locomotive vennero radiate prima del 1910.

La locomotiva 1022 venne esposta all'Esposizione internazionale di Torino (1911), con marcatura SFAI 85 "Nembo", insieme ad altre locomotive più recenti, per documentare l'evoluzione della tecnica ferroviaria in Italia; al termine dell'Esposizione anche tale macchina fu demolita.

Riepilogo delle classificazioni

Note

Bibliografia
 Fabio Cherubini, Le Stephenson trasformate, "iTreni", 2011, 312.

Voci correlate
Rotabili italiani

Altri progetti

Collegamenti esterni

LVCI 1–50, 155–164

Locomotiva LVCI 1-50, 155-164


Tjuzjije pisma () er en sovjetisk spillefilm fra 1975 af Ilja Averbakh.

Medvirkende
 Irina Kuptjenko som Vera Ivanovna
 Svetlana Smirnova som Zina Begunkova
 Sergej Kovalenkov som Igor
 Zinaida Sjarko som Angelina Grigorjevna
 Oleg Jankovskij som Prjakhin

Referencer

Eksterne henvisninger

Sovjetiske film fra 1975
Dramafilm fra Sovjetunionen

Tjuzjije pisma


Inés Gallo de Urioste (Buenos Aires, 10 de novembro de 1980), mais conhecida por seu pseudónimo Lola Copacabana, é uma escritora, tradutora e editora argentina.

Obras
 Buena leche. Diario de una joven (no tan) formal, relatos a partir do seu blog; Editorial Sudamericana, Buenos Aires, 2006. ISBN 950-07-2770-6
 Aleksandr Solzhenitsyn. Crimen y castigo en la Ciudad Autónoma de Buenos Aires, novela; editorial Momofoku, Buenos Aires, 2015. ISBN 9789873368967

Nascidos em 1980

Lola Copacabana


An Ochmastis chionacma in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Edward Meyrick hadton 1908. An Ochmastis chionacma in nahilalakip ha genus nga Ochmastis, ngan familia nga Gelechiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ochmastis

Ochmastis chionacma


Apodanthaceae je porodica cvjetnica iz reda Cucurbitales, razreda Magnoliopsida, divizija Tracheophyta.

Njeni predstavnici rasprostranjeni su po Sjevernoj, Srednjoj i Južnoj Americi, dijelovoma Afrike i Zapadne Australije, te u Iranu. Ima 11 endoparazitskih vrsta u dva roda. Imenovana je po tipskom rodug Apodanthes.

Žive na granama ili stabljikama svojih domaćina porodica Fabaceae i Flacourtiaceae (kao niti koje liče na gljivične micelije). Nemaju zelene organe pa tako ni fotosintezu (holoparaziti)

Porodica ima dva roda: Pilostyles i Apodanthes, dok navodni treći (Berlinianche), nikada nije bio valjano opisan. Sekvence mitohondrijskih i jedarnih DNK pouzdano ih smještaju u red Cucurbitales, što dobro podržavaju i morfološka obilježja.

Prema Katalogu života Apodanthaceae imaju ukupno 29 vrsta i slijedeći kladogram.

Reference

Vanjski linkovi

Magnoliopsida
Cucurbitales
Apodanthaceae

Apodanthaceae


Kaliwatan sa isda ang Scissor macrocephalus. Una ning gihulagway ni Albert Günther ni adtong 1864. Ang Scissor macrocephalus sakop sa kahenera nga Scissor, ug kabanay nga Characidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Surinam

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Surinam
Scissor

Scissor macrocephalus


Combretum fulvum is 'n struik wat aan die familie Combretaceae behoort. Die spesie is inheems aan Guinee en Sierra Leone.

Sien ook
 Alfabetiese lys van Suid-Afrikaanse bome

Bron
 Plants of the World Online

Combretum
Flora van Guinee
Flora van Sierra Leone

Combretum fulvum


La Ballata n. 4 in Fa minore op. 52 fu composta da Fryderyk Chopin nel 1842; è l'ultima delle quattro Ballate scritte dal musicista; fu pubblicata l'anno successivo ed è dedicata alla baronessa de Rothschild. La composizione si distingue dalle precedenti per una maggiore complessità strutturale e nuovi spunti musicali maturati nel corso dell'attività creativa.

Storia
Chopin compose la sua quarta ballata nel 1842; il lavoro fu certamente terminato prima della fine dell'anno poiché il compositore, che non offriva mai a un editore un'opera se non era terminata, la propose, insieme alla Polacca in La bemolle maggiore, a Breitkopf & Härtel per la pubblicazione a metà dicembre. Una prima idea della composizione risale però all'autunno dell'anno precedente e precisamente la prima parte riguardante 79 battute che erano scritte nel tempo di 6/4; Chopin però capì presto che la ballata con quella indicazione rischiava di essere suonata con troppa lentezza e modificò la partitura scrivendo il tempo di 6/8. La ballata fu dedicata alla baronessa Charlotte de Rothschild, sua allieva, e moglie del noto banchiere Nathaniel de Rothschild che Chopin aveva conosciuto durante i suoi primi mesi a Parigi. La pubblicazione presso la casa Breitkopf & Härtel avvenne solo l'anno successivo, quando il musicista diede l'assenso definitivo, dopo aver ancora rifinito la composizione, tramite l'amico Wojciech Grzymała che faceva da tramite con l'editore di Lipsia.

La piena comprensione di quest'opera è avvenuta in tempi piuttosto recenti. Le innovazioni e la complessità del lavoro non furono comprese dai contemporanei; in seguito molti critici la sottovalutarono, chi la considerò una composizione triste e uniforme, chi, come Niecks, la ritenne molto inferiore alle altre tre ballate. Huneker la giudicò invece un'opera che riuniva un lirismo appassionato e uno stato d'animo volto alla contemplazione.. La piena conoscenza e la diffusione della ballata furono però merito di Alfred Cortot che la propose spesso nei suoi concerti, dopo averla portata come prova d'esame al diploma di conservatorio.

Analisi
Opera complessa e originale, la Ballata in Fa minore è da un lato quella, fra le quattro, che più si apparenta a uno schema classico della forma-sonata, con la regolare riesposizione dei due temi; dall'altro è una composizione visionaria, di alta sperimentazione con una complessa scrittura contrappuntistica affiancata all'improvvisazione e a innovazioni ritmiche, come un'inaspettata poliritmia. L'opera, della piena maturità compositiva del musicista, si presenta come una somma di tutti i generi e le forme da lui affrontati, dalla Sonata, al Rondò, al Notturno, alla Barcarola, agli Studi. L'aspetto principale è però quello di una fantastica improvvisazione, caratterizzata dal ripetersi continuo del primo tema esposto che ritorna sei volte, apparentemente sempre uguale, ma in realtà mutevole con impercettibili cambiamenti.

Anche questa ballata inizia con un'Introduzione; la tonalità di Do maggiore non è quella che identifica il brano, è solo un espediente di apparente indecisione tonale che serve al musicista per avvicinarsi al tema principale, in Fa minore, dopo un momento di sospensione su un accordo con punto coronato. La melodia che segue, come un accenno di Notturno, è narrativa e dolcemente triste, non si esaurisce dopo le sei ripetizioni, ma viene solo mutata per tornare con una serie di variazioni dove una parte preponderante è espressa nel contrappunto libero.  Il secondo tema ha anch'esso una breve Introduzione ed è in contrapposizione con il primo; la melodia diventa più lirica, simile a una Barcarola. Su questo tema si basa il vero centro della Ballata presentando trasmutazioni che portano a una narrazione fantastica e sognante. Nello sviluppo però l'atmosfera muta ancora in tono drammatico per poi tornare di nuovo lirico. La riesposizione del primo tema prende poi aspetto di Canone per venire subito dopo variato fino a giungere a un altro culmine drammatico.

La Ballata si avvia alla conclusione con due innovative serie di accordi che pongono fine alla Ripresa; la seconda sequenza, suonata in pianissimo, di cinque celebri accordi "magici" conducono alla Coda, vero momento epico di tutta la composizione. Quest'ultima parte, atematica, è come "un'esplosione incandescente di frammenti impazziti" che scuote l'ascoltatore presentando sonorità impetuose, violente, eroiche che concludono, al sommo del crescendo, una delle opere più innovative del compositore polacco.

La difficoltà di esecuzione di questo brano è notevole; gli ostici scogli tecnici ne fanno una delle opere di Chopin più ardue da eseguire; al pianista viene richiesta, oltre a una grande tecnica, anche una grande maturità per riuscire a esprimere tutte le impercettibili sfumature e i diversi accenti sempre mutevoli della parte iniziale.

Note

Collegamenti esterni

Composizioni di Fryderyk Chopin
Musica per pianoforte solo

Ballata n. 4 (Chopin)


Ujście là một thị trấn thuộc huyện Pilski, tỉnh Wielkopolskie ở trung-tây Ba Lan. Thị trấn có diện tích 6 km². Đến ngày 1 tháng 1 năm 2011, dân số của thị trấn là 3874 người và mật độ 670 người/km².

Tham khảo

Thị trấn của Wielkopolskie

Ujście


Kaliwatan sa insekto ang Sturnidoecus pastoris. Una ning gihulagway ni Henry Denny ni adtong 1842. Ang Sturnidoecus pastoris sakop sa kahenera nga Sturnidoecus, ug kabanay nga Philopteridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Sturnidoecus

Sturnidoecus pastoris


An Osmeriformes in uska ordo han Actinopterygii. An Osmeriformes in nahilalakip ha classis nga Actinopterygii, phylum nga Chordata, ngan regnum nga Animalia. An ordo nga Osmeriformes in naglalakip hin 319 ka mga species, sumala ha Catalogue of Life.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Osmeriformes

Osmeriformes


Gerd Wolter (born 22 May 1939) is a German rower. He won a gold medal at the 1962 World Rowing Championships in Lucerne with the men's coxless four.

References

1939 births
Sportspeople from Jelenia Góra
Sportspeople from the Province of Silesia
West German male rowers
World Rowing Championships medalists for West Germany
Living people
European Rowing Championships medalists

Gerd Wolter


The Italian Barber er en amerikansk stumfilm fra 1911 af D. W. Griffith.

Medvirkende
 Joseph Graybill - Tony
 Mary Pickford - Alice
 Marion Sunshine - Florence
 Mack Sennett - Bobby Mack
 Kate Bruce

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1911
Dramafilm fra USA

The Italian Barber