Iroquois-class destroyers, also known as Tribal class or DDG 280 class, were a class of four helicopter-carrying, guided missile destroyers of the Royal Canadian Navy. The ships were named to honour the First Nations of Canada.

The Iroquois class are notable as the first all-gas turbine powered ships of this class. Launched in the 1970s, they were originally fitted out for anti-submarine warfare, using two CH-124 Sea King helicopters and other weapons, while their Mk III RIM-7 Sea Sparrow anti-air missiles were sufficient only for point defense. A major upgrade programme in the 1990s overhauled them for area-wide anti-aircraft warfare with the installation of a vertical launch system for Standard SM-2MR Block IIIA missiles.

Due to their extended service lives, the Iroquois-class destroyers were used in a variety of operational roles. They served as flagships for NATO's maritime force, deployed as part of United Nations and NATO forces in the Adriatic, Arabian and Caribbean seas and Atlantic and Indian oceans. The destroyers also performed coastal security patrols and search and rescue missions nearer to Canada.

One was sunk in a live-fire exercise in 2007, two more were decommissioned in 2015 and the last in 2017.

Background
With the disbandment of Banshee fighter aircraft squadrons and the retirement of the Second World War-vintage destroyers in the early 1960s, the Royal Canadian Navy no longer had air cover nor fire support capabilities. The Royal Canadian Navy sought to fulfill both these capabilities with the General Purpose Frigate (GPF) design. However, due to rising costs and an ambitious Defence Minister, Paul Hellyer, who had his own ideas as to where the Royal Canadian Navy should spend its money, the GPF program was cancelled on 24 October 1963.

After the cancellation of the GPF program, the Royal Canadian Navy continued to design a vessel able to fulfill the lost capabilities. Several designs were drawn up, one of which was an improved version of the GPF with a better missile system, anti-submarine warfare (ASW) rocket and large calibre gun. In September 1964, Hellyer ordered an ASW design. The Royal Canadian Navy submitted a design that matched what Hellyer required that used steam turbines instead of gas and had a planned cost of $35 million, similar to the most recent ships constructed based on the .

On 22 December 1964, Hellyer announced the planned construction of four new helicopter-carrying destroyer escorts as part of a larger package of procurement for the navy. Though the Royal Canadian Navy had submitted an ASW design, it took a further four years to settle on a final one. This was due in large part to the need for the accommodation of large helicopters, variable depth sonar and the requirement to spread the industrial benefits around the country. In the end the design improved over the GPF in several ways. Instead of the twin semi-automatic  gun mount, the new design had a single fully automatic 5-inch gun. The GPF was intended to be armed with the RIM-24 Tartar missile system. The new design ended up with the RIM-7 Sea Sparrow missile system which was capable of taking on both missiles and aircraft. Personnel for the new class was to come from the discarded aircraft carrier  which had been taken out of service after the government reduced forced levels. In December 1967, four new helicopter-carrying destroyers were announced as part of the five-year equipment program.

In 1968, contracts were awarded to Davie Shipbuilding at Lauzon, Quebec and Marine Industries at Sorel, Quebec. However, the final drawings were not finished when all four ships were laid down in 1969. The entire program ended up costing $252 million. In 1970, the program was almost cancelled despite the fact that the ships were in production. This was due to the poor management of the program costs by the departments that governed the project. This eventually led to a significant reshuffling of senior positions at National Defence Headquarters. Commissioned in 1972–73, the ships perpetuated the names of Second World War-era  destroyers, which led to the new class being referred to as the Tribal class.

With the arrival of the Iroquois-class destroyers, a special service centre was created ashore with the same computer system, which was far more advanced at the time compared to anything else in the navy.

Description

The Iroquois class were ordered in 1968 as a revised design of the GPF. Designed with enclosed citadel, bridge and machinery spaces, the sources disagree about the general description of the Iroquois class. Gardiner and Chumbley state that as designed the ships had a displacement of  fully loaded. The destroyers were  long overall and  long at the waterline with a beam of  and a draught of . They had a complement of 258 and 30 aircrew attached to the ship's company.

Macpherson and Barrie claim that the class displaced , was  long overall with a beam of  and a draught of . They state the vessels had a maximum speed of  and had a complement of 244.

The Iroquois class used a two shaft COGOG system that was powered by two Pratt & Whitney FT4A2 gas turbines creating  and two Pratt & Whitney FT12AH3 cruising gas turbines creating . This gave the destroyers a maximum speed of  and a range of  at .

The Iroquois class was also designed with the ability to carry two Sikorsky CH-124 Sea King helicopters to be used primarily for ASW. These two helicopters enhanced their ASW capability and the Iroquois class were considered excellent ASW ships due to it. The Iroquois class had a landing platform with a double hauldown and Beartrap hauldown device. The platform was large enough for a Mil Mi-14 helicopter, as it was proved during exercises in 1999 in the Baltic Sea. American and British destroyers and frigates at the time each carried a single small helicopter which was incapable of operating independently of the ship's sensors, and were effectively a system for extending the range of the weapons by carrying them away from the ship before launch. In contrast, the Iroquois-class destroyers' much larger Sea Kings were able to carry a complete sensor suite and operate at much longer ranges independently of the launch ship. This allowed a single Iroquois to control a much larger area of the ocean, using both its own sensors and those of its helicopters, combining to scan larger areas.

Armament
The Iroquois class was originally equipped with one OTO Melara /54 calibre gun that was capable of firing 40 rounds per minute.

For anti-air defense the ship was originally armed with one Mk III RIM-7 Sea Sparrow missile system. The Iroquois class had two Sea Sparrow launchers installed, each with four missiles which allowed the ship to launch eight missiles at a time for point defense. The ships carried a total of 32 missiles. The launchers were located at the forward end of the superstructure and retracted into the deckhouse. The missile system was guided by the Hollandse Signaal Mk 22 Weapon Control System. The system was criticised for the time it took to deploy from the housing, which took several minutes in order to warm-up the guidance system, as well as the reload time, which could be up to almost ten minutes. Another reason for criticism was that the fire control system was Dutch, and the mix of the Dutch fire control and the US missile system rarely worked as intended. The missiles were also ineffective against sea-skimming anti-ship missiles, such as the Exocet.

The Iroquois class was also equipped with one Mk 10 Limbo anti-submarine mortar for ASW purposes along with two triple Mk 32 torpedo tubes in trainable mounts. The Mk 32 tubes were used to fire Mark 46 torpedoes.

Systems and sensors
The class was equipped with the Hollandse Signaal Mk 22 Weapon Control System for its missiles, and a tactical air navigation system (TACAN). The CCS 280 by Litton, which was a compressed version of the Automatic Data Link Plotting System (ADLIPS) electronic tactical system, was also installed aboard the class. Iroquois-class destroyers were equipped with an LW-03 long range warning radar antenna and SPS-501 long range warning radar. They were also equipped with SPQ-2D low level air search, surface search and navigation and M22 fire control radars. The destroyers had SQS-501 bottom target classification sonar and a hull-mounted SQS-505 sonar inside a  dome. The also had the  SQS-505 towed variable depth sonar.

TRUMP refit

In the 1980s, with the planned arrival of the Canadian Patrol Frigate Project, the Canadian Forces intended to convert the Iroquois class from primarily ASW ships to anti-air warfare (AAW) vessels as a core element of the modernisation of the fleet. Named the Tribal Refit and Update Modernisation Program (TRUMP), the design contract was awarded to Litton Systems Canada Ltd. and required a total reconstruction of the superstructure, new propulsion, weaponry and electronics. In addition to their conversion to AAW vessels, the Canadian Forces sought to improve their command, control and communications capabilities in order to make them task group leaders.

The shipyard contracts were handed out to Quebec shipyards by the Cabinet as a way to placate the Quebec caucus following the decision to award the Canadian Patrol Frigate Project to a New Brunswick shipyard. The total cost of the program was $1.5 billion.

During the Gulf War, before Athabaskan had been able to undergo her TRUMP refit, she was given a Mk 15 Phalanx close-in weapons system (CIWS) on her quarterdeck as part of the upgrades given to ships deploying to the Persian Gulf.

Alterations to initial design
The displacement of the ships increased to  at deep load after all the changes. The propulsion was overhauled also, with two GM Allison 570KF cruising turbines being installed in place of the Pratt & Whitney models which created . The funnels were reconstructed replacing the twin outward-angled funnels with one large square funnel. This required the two uptakes being brought together and encased in a forced-air cooling system. This was done to reduce the infrared signature.

As part of the TRUMP refit, the entire armament was overhauled. The OTO Melara 5-inch gun was removed and replaced by a 29-cell Mk 41 vertical launch system (VLS) for the SM-2 Block 2 surface-to-air missile. The Mk 41 VLS system was placed in the reconstructed forecastle deck. In 'B' position an OTO Melara  Super Rapid gun was installed in the space vacated by the removal of the Sea Sparrow launchers. A Mk 15 Phalanx CIWS was placed abaft the remodeled funnel. The ships also received new radar and sonar, with new shield decoy launchers, the SLQ-504 Canadian Electronic Warfare System (CANEWS) and ULQ-6 electronic countermeasures.

Ships in class

Service history

All of the Iroquois class was laid down in 1969, Iroquois on 15 January, Huron and Athabaskan on 1 June and Algonquin on 1 September. Their names were chosen both to honour the First Nations of Canada, but also to perpetuate the names of destroyers that served during the Second World War. Iroquois was the first to commission, on 29 July 1972, followed by Athabaskan on 30 September, Huron on 16 December and Algonquin on 3 November 1973.

By the early 1980s, the Iroquois-class were the only surface vessels in the Canadian navy that were capable of fighting a modern war. The destroyers underwent the TRUMP modifications beginning in 1987, with Algonquin being taken in hand on 26 October to 11 October 1991; Iroquois, 1 November 1989 to 3 July 1992; Athabaskan, from October 1991 to 3 August 1994; and Huron, from July 1993 and 25 November 1994.

From the onset of their careers, the Iroquois-class ships were deployed to NATO naval missions such as STANAVFORLANT, performing search and rescue missions, such as Algonquin rescuing the crew from the fishing vessel Paul & Maria in 1974 or Athabaskan in 1981 when she sailed to rescue the crew of . They also participated in many major naval exercises.

Iroquois, Huron and Algonquin were all flagships of STANAVFORLANT in 1978–79. In 1986, Algonquin captured the renegade fishing vessel Peonia 7 which had made off with personnel from the Department of Fisheries and Oceans. Peonia 7 had been caught illegally fishing in Canada's exclusive economic zone and had been boarded by Fisheries personnel for inspection. In 1987, Huron became the first member of the class to transfer to the west coast of Canada. In 1988, while attempting to assist the Belgian frigate Westhinder which had already grounded, Athabaskan herself went aground in Vestfjord, Norway.

On 24 August 1990, Athabaskan, after a refit to add several advanced weapons including a close-in weapon system (CIWS), sailed to the Arabian Sea as flagship of the naval component of Operation Friction, the Canadian contribution to the Gulf War. The task group served in the central Persian Gulf, with other coalition naval forces, through the fall of 1990. After Operation Desert Storm began in January 1991, the task group undertook escort duties for hospital ships and other vulnerable naval vessels of the coalition. When the   detonated two Iraqi bottom-moored influence mines (MANTAs) at the north end of the Persian Gulf and was seriously damaged, her commanding officer specifically requested the assistance of Athabaskan. Athabaskan could simultaneously operate two CH-124 Sea King helicopters, originally for anti-submarine warfare, which proved useful in searching out mines for long periods until a U.S. Navy minesweeper arrived. Athabaskan returned to her task group and remained on station in the Persian Gulf until after the war ended. After the hostilities were complete she was relieved by her sister ship Huron.

In 1993 Algonquin was flagship of the force sent to the Adriatic Sea to enforce the blockade on Yugoslavia. Iroquois deployed in September 1993 to the Adriatic to take part in the blockade, returning in April 1994. In August 1994, Algonquin transferred to the west coast.

In September 1999, Huron, carrying Canadian immigration officials, intercepted a ship trafficking 146 Chinese migrants. Royal Canadian Mounted Police boarded the vessel from Huron while the destroyer escorting the vessel into Nootka Sound. On 3 August 2000, Athabaskan sent her helicopter to board GTS Katie, a cargo vessel carrying Canadian military equipment whose charterer refused to deliver them.

On 17 October 2001, as part of Operation Apollo, Iroquois led the Canadian Task Group to the Arabian Sea. Eventually, Algonquin and Athabaskan also took part in the War in Afghanistan. In 2003, while readying for deployment to Operation Apollo, Iroquoiss Sea King crashed on deck and the ship was forced to return to Halifax.

In September 2005, Athabaskan was among the Canadian ships sent to Louisiana to aid in the recovery efforts following the devastation of New Orleans by Hurricane Katrina. In 2008 Iroquois was among the Canadian warships deployed to the waters off Somalia as part of CTF 150, the multi-national task force that concerned itself with drug and people smuggling and piracy in the region.

In 2010, after Haiti was hit by a major earthquake followed by at least twelve significant aftershocks, Canada sent Athabaskan and the frigate  to Haiti as part of Operation Hestia. Athabaskan was sent to Leogane. In 2011, Athabaskan and Algonquin deployed to the Caribbean Sea as part of Operation Caribbe, a counter-narcotics smuggling operation. Iroquois deployed in 2012, with Athabaskan returning in 2014 and 2015.

Retirement

Despite Huron being the most recently refitted Iroquois-class destroyer, she was placed in mothballed status in 2000, due to a personnel shortage following defence cutbacks during the late 1990s. Huron was paid off in 2005, and sunk in a live-fire exercise in 2007 by her sister ship Algonquin.

In August 2013, Algonquin was involved in a collision with the auxiliary vessel  during a naval exercise. Algonquin suffered significant damage along her port side hangar. The vessel was laid up following the collision. In May 2014, while visiting Boston, Massachusetts, severe cracks were discovered in the hull of Iroquois requiring her immediate return to Canada and lay up for inspection. The inspection determined the hull was compromised and would require the ship to be laid up indefinitely. On 19 September 2014, the Royal Canadian Navy announced that these two ships were to be paid off along with the , leaving only Athabaskan active.

On 27 November 2015, Algonquin, along with Protecteur, was sold to be broken up for scrap to R.J. MacIsaac Ltd. of Antigonish, Nova Scotia. They were towed to Liverpool, Nova Scotia where the work will be done. On 10 March 2017 Athabaskan, the last active ship in the class, was decommissioned.

Replacement
In 2008 the Single Class Surface Combatant Project which was included in the National Shipbuilding Procurement Strategy was announced as the replacement for the Iroquois class. The new vessels will eventually replace the Halifax class, as well as the capabilities previously provided by the Iroquois class, beginning in about the mid-2020s. In October 2018, a group led by BAE Systems along with its partners Lockheed Martin Canada, CAE Inc., L3 Technologies, MacDonald, Dettwiler and Associates and Ultra Electronics, were selected as the preferred design. On 8 February 2019, Canada signed an agreement with Lockheed Martin Canada, BAE Systems, Inc. and Irving Shipbuilding to design and construct the $60 billion Canadian Surface Combatant project.

References

Notes

Citations

Sources

External links

 Tribal class at hazegray.org

Destroyer classes

Iroquois-class destroyer


Die Morocco Mall ist mit 600 Ladengeschäften und einer Fläche von 210.000 Quadratmetern das größte Einkaufszentrum Afrikas. Es liegt an der Atlantikküste in der marokkanischen Stadt Casablanca nordwestlich des Stadtzentrums.

Die Mall entstand durch die Zusammenarbeit der marokkanischen Handelskette Aksal und der saudi-arabischen Al Jedaie Group und wurde am 5. Dezember 2011 eröffnet. Neben den vielen internationalen Boutiquen und einem IMAX-3D-Kino gibt es auch einen marokkanischen Souk mit traditionellen marokkanischen Schmuck, Kunst- und Modegegenständen.

Weblinks

 Offizielle Website (französisch)

Einzelnachweise

Einkaufszentrum
Organisation (Casablanca)
Bauwerk in Casablanca
Unternehmen (Marokko)
Erbaut in den 2010er Jahren
Rekord

Morocco Mall


Termenul de anxiolitic (cunoscut și ca agent anti-anxietate) face referire la un medicament sau alt tip de intervenție medicală care inhibă anxietatea. Acest efect este opus celui al agenților anxiogenici, care au ca urmare inducerea anxietății. Împreună aceste categorii de compuși sau intervenții psihoactive pot fi numite și compuși sau agenți anxiotropici. Unele droguri recreaționale precum alcoolul induc inițial o reducere a anxietății; există însă studii care arată că aceste droguri sunt anxiogenice.

Medicamentele anxiolitice sunt utilizate pentru tratarea tulburării de anxietate și a simptomelor psihologice și fizice asociate. S-a constatat că fototerapia și alte intervenții prezintă de asemenea un efect anxiolitic.

Beta-blocantele, precum propranolol și oxprenolol, deși nu sunt anxiolitice propriu-zise, pot fi utilizați pentru combaterea simptomelor somatice ale anxietății, precum tahicardia și palpitațiile.

Anxioliticele sunt de asemenea cunoscute ca tranchilizante minore. Termenul este mai puțin obișnuit în textele contemporane și a fost inițial derivat din dihotomia cu tranchilizantele majore, cunoscute uzual ca neuroleptice sau antipsihotice.

Există temeri că anumiți agenți GABAergici, precum sunt benzodiazepinele și barbituricele, pot avea un efect anxiogenic dacă sunt utilizate pe perioade lungi de timp.

Utilizări medicale

Barbiturice

Barbituricele exercită un efect anxiolitic asociat cu sedarea pe care o cauzează. Riscul de abuz și dependență este ridicat. Mulți experți consideră aceste medicamente sunt demodate pentru tratarea anxietății, dar că sunt bune ca tratament pe termen scurt al insomniei severe, însă abia după ce benzodiazepinele sau non-bezondiazepinele au eșuat.

Benzodiazepine

Benzodiazepinele sunt prescrise pentru alinarea pe termen scurt și lung a anxietății severe și care invalidează activitățile obișnuite de viață. Benzodiazepinele pot de asemenea fi indicate pentru a acoperi perioadele latente asociate cu medicamente prescrise pentru tratarea unei tulburări de anxietate de bază. Sunt utilizate pentru a trata o largă varietate de condiții și simptome și sunt de obicei prima alegere atunci când este necesară o sedare a sistemului nervos central.
Dacă consumul de benzodiazepine este întrerupt rapid, după ce au fost administrate două sau mai multe săptămâni, există un anumit risc de sindrom de abstinență benzodiazepinic și sindrom rebound, care variază în funcție de medicament. Toleranța și dependența pot de asemenea avea loc, dar pot fi acceptabile pe plan clinic, iar riscul de abuz este semnificativ mai mic decât în cazul barbituricelor. Efecte adverse cognitive și comportamentale sunt posibile. Câteva exemple de benzodiazepine uzuale includ:

 Alprazolam (Xanax)
 Bromazepam (Lectopam, Lexotan)
 Clordiazepoxid (Librium)
 Clonazepam (Klonopin, Rivotril)
 Clorazepat (Tranxene)
 Diazepam (Valium)
 Flurazepam (Dalmane)
 Lorazepam (Ativan)
 Oxazepam (Serax, Serapax)
 Temazepam (Restoril)
 Triazolam (Halcion)

Benzodiazepinele își exercită proprietățile anxiolitice în doze moderate. Un dozaj mai mare poate fi cauza unor fenomene hipnotice.

 Tofisopam (Emandaxin și Grandaxin) este un medicament derivativ de benzodiazepină. Asemenea altor benzodiazepine, are proprietăți anxiolitice, dar nu are proprietăți anticonvulsivante, sedative, de relaxare a mușchilor scheletici, de slăbire a biomotricității și amnezice.

Carbamați
Pus pe piață ca alternativă mai sigură la anxioliticele barbiturice, meprobamatul (Miltown, Equanil) a fost în mod obișnuit utilizat pentru ușurarea anxietății la sfârșitul anilor 1950 și în anii 1960. Asemenea barbituricelor, dozele terapeutice produc sedare, iar supradozele considerabile pot fi fatale. În SUA, meprobamatul a fost în general înlocuit cu benzodiazepine, dar este acum pe cale de retragere de pe piață din multe țări europene și Canada. Miorelaxantul carisoprodol are efecte anxiolitice prin metabolizarea în meprobamat. S-a constatat că alți diferiți carbamați împărtășesc aceste efecte, exemple în acest sens fiind tibamatul și lorbamatul.

Antihistaminice

Hidroxizina (Atarax) este un antihistaminic aprobat inițial pentru uz medical de către FDA în 1956. Pe lângă proprietățile sale antihistaminice, hidroxizina posedă proprietăți anxiolitice și este aprobată pentru tratarea anxietății și tensiunii. Proprietățile sale sedative sunt utile ca premedicație înainte de anestezie sau pentru a induce sedare după anestezie. Hidroxizina s-a arătat a fi la fel de eficientă ca benzodiazepinele în tratarea tulburării de anxietate generalizată, dar produce mai puține efecte adverse.

Clorfeniramina (Chlor-Trimeton) și difenhidramina (Benadryl) au efecte hipnotice și sedative și efect anxiolitic mai slab (uz neoficial, sau off-label). Aceste medicamente sunt aprobate de FDA pentru alergii, rinită și urticarie.

Antidepresive
Medicamentele antidepresive pot reduce anxietatea și anumiți inhibitori selectivi ai recaptării serotoninei (ISRS) au fost aprobați de FDA pentru tratarea a variate tulburări de anxietate. Antidepresivele sunt în special benefice deoarece anxietatea și depresia sunt adesea asociate.

Inhibitori selectivi de recaptare a serotoninei
Inhibitorii selectivi ai recaptării serotoninei (ISRS) sunt o clasă de compuși utilizați în mod tipic pentru tratarea depresiei, tulburărilor de anxietate, TOC și anumitor tulburări de personalitate. Clasificate în primul rând ca antidepresive, multe ISRS au efecte anxiolitice, deși la dozaje mai mari decât cele utilizate pentru tratarea depresiei. În mod paradoxal, ISRS-urile pot crește inițial anxietatea din cauza feedback-ului negativ cauzat de autoreceptorii serotonergici. Din acest motiv, o benzodiazepină folosită concomitent poate fi utilizată temporar până se instalează efectul anxiolitic al ISRS.

Inhibitori ai recaptării serotoninei și noradrenalinei
Printre inhibitorii recaptării serotoninei și noradrenalinei (IRSN) se numără medicamentele venlafaxină și duloxetină. Venlafaxina, în forma eliberată prelungit, și duloxetina, sunt indicate pentru tratamentul tulburării de anxietate generalizată. IRSN sunt la fel de eficienți ca ISRS în tratarea tulburărilor de anxietate.

Antidepresive triciclice
Antidepresivele triciclice au efecte anxiolitice; în orice caz, efectele adverse sunt adesea mai deranjante sau severe, iar supradoza este periculoasă. Exemple sunt imipramina, doxepina, amitriptilina, nortriptilina și desipramina.

Antidepresive tetraciclice
Mirtazapina și-a demonstrat efectele anxiolitice cu profil mai bun al efectelor adverse decât toate celelalte tipuri de antidepresive, de exemplu, rar cauzează sau exacerbează anxietatea. Oricum, în multe țări (precum SUA și Australia), nu sunt aprobate în mod specific pentru tulburărilor de anxietate și sunt utilizate în mod neoficial.

Inhibitorii de monoaminoxidază
Inhibitorii de monoaminoxidază (IMAO) sunt eficienți în caz de anxietate, dar restricțiile dietetice ale acestora, efectele adverse și disponibilitatea unor medicamente eficiente mai noi le liminează utilizarea. În cadrul primei generații de IMAO sunt: fenelzina, isocarboxazida și tranilcipromina. Moclobemidul, un inhibitor reversibil de MAO-A, îi lipsesc restricțiile dietetice asociate cu IMAO clasici. Medicamentul este utilizat în Canada, Regatul Unit și Australia.

Simpatolitice

Simpatolitecele sunt un grup de antihipertensive care inhibă activitatea sistemului nervos vegetativ simpatic, iar anumite medicamente din cadrul acestui grup au prezentat efecte anxiolitice precum și terapie potențială pentru TSPT.

Beta-blocante

Deși nu sunt aprobați oficial în acest scop, beta-blocantele pot avea de asemenea un efect anxiolitic.

Agoniști alfa-adrenergici
Agoniștii receptorului adrenergic alfa-2 denumiți clonidină și guanfacină prezintă atât efecte anxiolitice cât și anxiogenice.

Diverse

Fenibut

Fenibut (Anvifen, Fenibut, Noofen) este un anxiolitic utilizat în Rusia. Fenibut este un agonist al receptorului GABAB, precum și un antagonist pe subunitatea α2δ din structura canalelor de calciu voltaj-dependente, în mod asemănător gabapentinoidelor precum gabapentina și pregabalina. Medicația nu este aprobată de FDA pentru utilizare în Statele Unite, dar este vândută online ca supliment.

Mebicar
Mebicar (mebicarum) este un anxiolitic produs în Letonia și utilizat în Europa de Est. Mebicar are un efect asupra structurii activității limbico-reticulare, în special asupra zonei emoționale a hipotalamusului, precum și a toate cele patru sisteme neuromediatoare de bază –  acidul γ-aminobutiric (GABA), colina (ACh), serotonina (5HT) și compușii adrenergici (NA, Adr). Mebicar descrește nivelul de noradrenalină din creier, nu exercită efect asupra sistemelor dopaminergice și crește nivelul de serotonină din creier.

Selank
Selank este un anxiolitic care are la bază peptide dezvoltate de Institutul de Genetică Moleculară al Academiei de Științe a Rusiei. Selank este o heptapeptidă cu structura primară Thr-Lys-Pro-Arg-Pro-Gly-Pro. Este un analog sintetic al tetrapeptidei umane tuftsină. Ca atare, mimează multe din efectele sale. S-a observat că ajustează IL-6 și afectează echilibrul citoinelor de tip T-helper. Există dovezi că poate de asemenea ajusta expresia factorului neurotrofic derivat din creier la șobolani.

Bromantan
Bromantan este un medicament stimulant cu proprietăți anxiolitice dezvoltat în Rusia la sfârșitul anilor 1980, care acționează în principal prin inhibarea recaptării atât a dopaminei cât și a serotoninei în creier, deși are de asemenea efecte anticolinergice în doze foarte mari. Rezultatele studiilor sugerează faptul că combinația acțiunilor psihostimulante și anxiolitice în spectrul activității psihotrope a bromantanului este eficientă în tratarea tulburărilor astenice în comparație cu placebo.

Emoxipină
Emoxipina este un antioxidant care este de asemenea un pretins anxiolitic. Structura sa chimică se aseamănă cu cea a piridoxinei, o formă a vitaminei B6.

Azapirone
Azapironele sunt o clasă de agoniști a receptorului pentru serotonină de tip 5-HT1A. DIntre azapirone, sunt în prezent aprobate: buspirona (Buspar) și tandospirona (Sediel).

Pregabalina
Efectul anxiolitic al pregabalinei apare după o săptămână de utilizare și este similar în eficiență lorazepamului, alprazolamului și venlafaxinei, dar a demonstrat efecte terapeutice mai consistente pentru simptomele psihice și somatice ale anxietății. Probe pe termen lung au arătat o eficiență continuă fără dezvoltarea toleranței și spre deosebire de benzodiazepine, nu perturbă arhitectura somnului și produce deteriorări cognitive și psihomotorii mai puțin severe. Pregabalinul manifestă de asemenea un mai mic potențial de abuz și dependență decât benzodiazepinele.

Izovalerat de mentil
Izovaleratul de mentil este un aditiv alimentar aromatizant care este pus pe piață ca medicament sedativ și anxiolitic în Rusia sub numele Validol.

Propofol
Propofolul produce efecte anxiolitice, benefice în timpul procedurilor medicale ce necesită sedare.

Racetami
Unele medicamente din familia racetamilor, precum aniracetam, pot avea efecte anxiolitic.

Alcool

Etanolul este utilizat ca anxiolitic, uneori ca urmare a automedicației. Imagistica funcțională prin rezonanță magnetică poate măsura efectele anxiolitice ale alcoolului în creierul uman.  British National Formulary afirmă că "alcoolul este un hipnotic slab întrucât acțiunea sa diuretică interferează cu somnul în timpul ultimei părți a nopții." Alcoolul este de asemenea cunoscut pentru tulburările de somn pe care le poate induce.

Inhalante
Efectele anxiolitice ale solvenților acționează ca modulatori pozitivi ai receptorilor GABAA.

Alternative la medicație
Tratamentul psihoterapeutic poate fi o alternativă eficientă la medicație. Terapia de expunere este tratamentul recomandat pentru tulburările de anxietate fobice. S-a constatat că terapia cognitiv comportamentală (TCC) este un tratament eficient pentru tulburarea de panică, tulburarea de anxietate socială, tulburarea de anxietate generalizată și tulburarea obsesiv-compulsivă. Furnizorii de ocrotire a sănătății mentale pot de asemenea ajuta prin educarea suferinzilor în legătură cu tulburările de anxietate a-i îndruma pe indivizi spre resurse de auto-ajutor. S-a observat că TCC este eficientă în tratarea tulburării de anxietate generalizată și posibil mai eficientă decât tratamentele farmacologice pe termen lung. Uneori medicația este combinată cu psihoterapia, dar cercetările n-a constatat un beneficiu mai mare al combinației dintre farmacoterapie și psihoterapie în comparație cu monoterapia.

Oricum, deși TCC este o opțiune viabilă de tratament, poate fi încă ineficientă pentru mulți indivizi. Așadar, asociațiile medicale canadiene și americane propun utilizarea de benzodiazepine puternice, dar nu de lungă durată, precum clonazepam și alprazolam și a unui antidepresiv, de obicei Prozac (fluoxetină) pentru eficiența sa.

Referințe

Anxiolitic


Olaylar
 Dünyanın günümüzde de hizmet veren en eski bankası olan Banca Monte dei Paschi di Siena, bir rehin dükkânı olarak Monte di Pietà adıyla kuruldu.
 Münih Ludwig Maximilian Üniversitesi kuruldu.

Doğumlar
 Lâmiî Çelebi, divan şairi (ö. 1532)
 Wang Shouren, Neokonfüçyüsçü filozof

Ölümler
 25 Nisan - Leone Battista Alberti, Rönesans hareketinin öncülerinden İtalyan ressam, şair, dilbilimci, filozof, kriptocu, müzisyen, mimar (d. 1404)

1472


Unión Nacional fue un partido político argentino transversal creado en 1909, con la idea de superar las divisiones partidarias, integrado por personalidades provenientes de diversas ideologías y partidos de derecha y de centro, que compartían una postura antirroquista, que impulsó la candidatura de Roque Sáenz Peña, del Partido Autonomista pellegrinista-sin pertenecer formalmente a la UN-, en las elecciones presidenciales de Argentina de 1910, las últimas elecciones en las que se utilizó el sistema de voto cantado. La Unión Nacional buscó obtener también mayoría en el Congreso para poder aprobar una ley que garantizara el sufragio universal masculino, directo, obligatorio y secreto. Esto finalmente se logró en febrero de 1912 y, para las siguientes elecciones legislativas, las primeras bajo el sistema del voto secreto, la coalición se disolvió.

El partido estuvo liderado por Ricardo Lavalle, como presidente, un influyente banquero estatal y estanciero pampeano-bonaerense, de bajo perfil político partidario. El vicepresidente primero fue Vicente Casares, destacado empresario de la industria láctea (propietario de La Martona) y presidente el año anterior del Partido Autonomista pellegrinista. El vicepresidente segundo fue Juan M. Garro, proveniente de la Unión Cívica Radical y que había sido hasta el año anterior decano de la Facultad de Derecho y Ciencias Sociales de la Universidad de Buenos Aires. Vicepresidente tercero fue José María Rosa (padre), proveniente del Partido Autonomista Nacional, que había sido ministro de Hacienda de Roca y volvería a serlo de Sáenz Peña. Vicepresidente cuarto fue Benigno Rodríguez Jurado, proveniente también del Partido Autonomista Federal, caudillo político de la provincia de San Luis controlada históricamente por su familia. El partido contó también en sus filas a políticos católicos como Indalecio Gómez (que sería ministro del Interior de Sáenz Peña y protagonista de la reforma electoral), Joaquín Maria Cullen, Emilio Lamarca, Manuel Carlés (quién luego lideraría la Liga Patriótica Argentina) y Arturo Mateo Bas. Otros miembros influyentes de la Unión Nacional fueron Federico Pinedo (padre) (exintendente de Buenos Aires y seguidor del caudillo conservador bonaerense Marcelino Ugarte), y Joaquín Samuel de Anchorena (miembro de la influyente familia Anchorena, proveniente del Partido Autonomista Nacional, que sería presidente de la Sociedad Rural Argentina).

Resultados electorales

Referencias

Bibliografía

Coaliciones electorales disueltas de Argentina
Argentina en 1909
Argentina en 1910

Unión Nacional (Argentina)


Louis Germain Lévy, né le  à Paris et mort dans la même ville le , est un rabbin français, créateur de la première synagogue libérale en France, l'Union libérale israélite de France à Paris.

Biographie

Famille
Louis Germain Lévy est fils de Isaac Lévy, négociant, et de Rosalie née Weill. Il se marie avec Alice Jacob le 23 juin 1919 dans le premier arrondissement de Paris.

Études
Louis Germain Lévy fait ses études à l'École Halphen, rue Lafayette, la plus ancienne école juive de France. Il fréquente le Talmud Torah du Séminaire israélite de France. avant d'y entrer, devenant rabbin en 1895. Zadoc Kahn en fait son secrétaire particulier. Ses sujets de prédilection sont Maïmonide et l'histoire du judaïsme à l'époque du second Temple. Il est titulaire d'un Doctorat ès lettres soutenu à la Sorbonne , sur la famille dans l'Antiquité israélite, avec une thèse secondaire, la métaphysique de Maïmonide. Il est diplômé de l'Institut national des langues et civilisations orientales en 1893 en hébreu et de l'École pratique des hautes études de la 5e section (Sciences religieuse) en 1893 et de la 4e section (Sciences historiques et philologiques) en 1894.

il effectue son service militaire au  régiment d'infanterie du 11 novembre 1893 au  novembre 1894.

Grande Synagogue de Paris
En 1895, préoccupé par l'abandon de la pratique religieuse, le grand rabbin de France Zadoc Kahn, organise dans la Grande synagogue de Paris des conférences le dimanche matin  pour la jeunesse, avec une partie liturgique. Louis Germain Lévy y fait des exposés sur travail  et travailleurs dans la Bible et le Talmud, dignité  et humanité dans le judaïsme. Il conduit l'office du dimanche matin dans un oratoire de la Grande synagogue de Paris.

L'Union libérale israélite (ULI) en août 1900, propose de créer :[…] soit en l'un des temples consistoriaux, soit dans un oratoire privé, un vrai office avec chants et prédications, au jour qui est à leurs yeux simplement plus propice, en se défendant de vouloir transférer au dimanche, le caractère sacré du samedi .

Dijon
Le 22 juillet 1901 il devient rabbin de Dijon et aumônier militaire .

Le fondateur du judaïsme libéral français

En février 1904, Louis Germain Lévy publie une brochure intitulée Une religion rationnelle et laïque [sic]. La religion du xxe siècle. Inspiré par Auguste Comte, Ernest Renan et le catholicisme moderniste, il note: le judaïsme, éminent, doit s'adapter à la pensée contemporaine ; dépouillé de pratiques, institutions et coutumes obsolètes, de « tout résidu dogmatique » il peut devenir la religion du xxe siècle. Il s'inspire de Hyacinthe Loyson, prêtre excommunié.

Opposition
Indésirable rue de la Victoire après la mort de Zadoc Kahn en décembre 1905, et avec la récente Séparation des Églises et de l'État, l'Union libérale israélite se constitue, indépendante du Consistoire de Paris.

Le Consistoire de Paris argue au près du Consistoire central israélite de France que les réformes envisagées sont "radicales". Toutefois le préfet l'autorise.

En mars 1906, la revue Archives israélites fustige « la singulière prétention de l'Union libérale » dans laquelle elle ne veut voir qu'une velléité féministe, car l'Union « a pour patronne les dames appartenant à la meilleure société de Paris », qui se fourvoient en jouant les intellectuelles.

Le noyau directeur publie une lettre avec ses objectifs : sauf pour les (Chema Israël et Kedoucha), les prières conservées, sont récitées en français ; les offices sont courts ; la prédication devient centrale ; le service du samedi est complété par un office avec prédication le dimanche matin; l'instruction religieuse est donnée aux enfants dans un « esprit moderne » ; la bar-mitsvah, simple formalité ; des conférences sont données sur le judaïsme.

Parmi les membres du premier bureau, Clarisse Eugène Simon et Marguerite Brandon-Salvador, initiatrices du projet restent dans l'ombre, leurs collègues masculins, Salvador Lévi, président, Alphonse Pereyra, vice- président, Gaston Bach, secrétaire, signent des articles dans la presse.

En juin 1906, Louis-Germain Lévy dépose, au congrès rabbinique, une « motion réformatrice » rejetée.

En janvier 1907, les Archives israélites décrivent le scandale : « Avoir installé un culte modern-style dans une salle appartenant au Consistoire ! » Les fidèles orthodoxes de la Victoire font pression sur le nouveau grand rabbin de France, Alfred Lévy, qui cède. Les libéraux doivent partir.

Rue Copernic

En 1902, Louis Germain Lévy soutenu par Alphonse Pereyra ouvre chez lui, 17 rue Greuze, un oratoire se voulant du "sinaïsme où judaïsme réformé", "un rite", "le rajeunissement de notre vieux culte".

La nouvelle communauté loue au 24 rue Copernic, un atelier de peintre transformé pour accueillir environ 200 personnes.

Louis-Germain Lévy en devient le rabbin et loge à cette adresse. Marguerite Brandon-Salvador offre l'harmonium.

Le service inaugural est célébré le  décembre 1907. Le pasteur Jules-Émile Roberty, présent, note la méconnaissance des prières, de l'hébreu, du rituel, ainsi lorsque Louis-Germain Lévy prononce, en français, la prière de Salomon pour la dédicace du Temple de Jérusalem, les fidèles, émus et étonnés, croient qu'il s'agit d'un texte écrit pour l'occasion

Une thèse de doctorat protestante décrit la synagogueLa synagogue est ornée d'inscriptions hébraïques et françaises. Une tribune servant de chaire est au centre, entre les deux chandeliers à sept branches. Le rabbin porte la soutane, le rabat en dentelle, le taleth traditionnel. Il a la tête découverte comme les assistants. Les sexes ne sont pas séparés. Les prières essentielles se disent en hébreu, les autres en français ; le principal culte est devenu, par la force des choses, celui du dimanche matin et il est marqué par une conférence. Les fêtes ne sont solennisées qu'un jour au lieu de deux ; leur culte ne dépasse guère une heure.

Le rabbin veut bâtir « le temple de l'union universelle en Dieu », concilier science et pratique, culte et modernité. Actif dans le mouvement de réforme religieuse mondiale et œcuménique, il établit les rites de l'Union libérale israélite de France.

Les offices de Shabbat le vendredi soir (à 18 h) et du samedi matin (à 10 h 30) sont maintenus. Celui du dimanche, accompagné d'une prédication, attire aussi des libéraux d'autres religions, des francs-maçons et des adeptes de l'ésotérisme, des théosophes.

Un office, le premier dimanche du mois, est consacré à l'instruction religieuse des garçons. Jusqu'à la bar mitsvah, ils doivent suivre le jeudi des cours d'hébreu, d'histoire juive, de littérature et de « doctrines juives ».
Le dimanche , Louis Germain Lévy invite  Abdu'l-Baha Abbas, chef persan de la foi baha'ie et promoteur d'une religion universelle .

Première Guerre mondiale
Durant la Première Guerre mondiale, il sert comme aumônier du Grand Quartier général.

Salvador Lévi le remplace. L'office du dimanche est plus fréquenté, il supprime celui du samedi. Louis Germain Lévy, en reprenant ses fonctions, ne le rétablit pas.

De l'Oratoire à la Synagogue

En 1921, Louis Germain Lévy négocie l'acquisition de l'immeuble pour le compte de l'ULI.

Il charge l'architecte Marcel Lemarié (1864-1941) de créer une synagogue, inaugurée en 1924 pour les fêtes de Tishri.

Les mariages mixtes sont célébrés sans réticence. De réforme en réforme, de suppression en suppression, l'ULI finit par accepter des conversions au judaïsme sans circoncision, objet de scandale.

En mars 1922, L'Univers israélite fait dire au rabbin de Copernic : « Je remplace le sabbat, je me passe de la circoncision et j'autorise le mariage mixte ».

Une communauté indépendante

Le 18 juin 1924, l'ULI fait « désormais partie de la communauté de Paris » association cultuelle non affiliée administrativement à l'association consistoriale.

L'office de shabbat est célébré à nouveau, en hébreu, le samedi matin. Les mariages mixtes sont supprimés, l'office du dimanche matin (sans lecture du Sefer Torah et avec une prière en français) est maintenu, les fidèles se couvrant la tête à leur gré, à l'exception des officiants ; le mélange des sexes est facultatif. Selon une correspondance de 1937 entre Maurice Liber et Julien Weill, Louis Germain Lévy continue de célébrer des mariages mixtes.

Avec la ligue du shabbat (1921), il encourage l'observation du shabbat, la présence aux offices, la récitation de l'havdalah, de la prière Hagomel, des prières pour les malades et les personnes en deuil et la Bénédiction sacerdotale.

Une structure pour la jeunesse
Louis Germain Lévy crée en 1924, la Jeunesse libérale israélite, qui publie un journal Le Petit Rayon. Pour ce public il organise des conférences avec Léo Baeck, Edmond Fleg,Gershon Sholem, Martin Buber, Julius Guttmann, Naftali Herz Tur-Sinai, Hanoch Albeck, Joachim Prinz, Siegfried Silberstein des cours d'hébreu, d'histoire du judaïsme, des groupes d'études,des soirées dansantes, sorties, camps de vacances et crée une bibliothèque. Il encourage les jeunes à cotiser au KKL .

En 1927 et 1928, un Séder de Pessa'h se tient dans un restaurant, afin d'initier la jeunesse. En juin 1926, est inaugurée une « cérémonie d'initiation religieuse »: les jeunes au premier rang, le rabbin lit l'Amidah, suivie d'une profession de foi publique. Chaque « initié » récite un passage en montant à la tribune (bimah), puis passe devant le Sefer Torah et le rabbin lui impose les mains. La cérémonie, réglée minutieusement par Aimé Pallière, comprend des chœurs, les orgues, et une prière à la France. Sionisme et scoutisme allant pour lui de pair, il annonce en juin 1931 la création d'une meute de louveteaux. En 1932, cette troupe se transforme en Éclaireurs de la Jeunesse libérale israélite, composée de deux patrouilles. Il annonce un programme de visite de musées et des activités sportives. La jeunesse participe aux réunions de la WUPJ.

Enseignement
Louis Germain Lévy est professeur d'histoire (1895-1905), professeur de philosophie (1895-1940) et directeur du Talmud Torah (1895-1940) à l'École Halphen qui deviendra en 1901 l'École Lucien-de-Hirsch. Il est professeur invité à l'Hochschule für die Wissenschaft des Judentums où il enseigne la littérature juive (1905-1914 et 1919-1939), l'Homilétique (1905-1914 et 1919-1939), et l'histoire de la civilisation juive (1919-1939). Il est professeur invité au Séminaire théologique juif de Breslau où il enseigne le judaïsme talmudique et rabbinique, la littérature juive (1905 -1914 et 1919-1938) et l'histoire de la civilisation juive (1919-1938). Il est professeur invité à l'Hebrew Union College-Jewish Institute of Religion où il enseigne la littérature juive (1905-1914-1919-1939), le judaïsme  talmudique et rabbinique (1905-1914 et 1919-1938), et l'histoire de la civilisation juive (1919-1938). Il se porte candidat, sans succès, à la chaire d'histoire et civilisation juive créée par l'université de Paris en 1930. Il  est secrétaire de la rédaction de la Revue des études juives entre 1907 et 1932, sauf pendant sa mobilisation, puis son directeur (1932-1940). Il est secrétaire général (1919-1932) puis président de la Société des études juives (1932-1940). Il est président de la Société asiatique(1944-1946).

World Union for Progressive Judaism
En 1926, Louis-Germain Lévy participe à Londres â la fondation de la World Union for Progressive Judaism (WUPJ), dirigée par Claude Montefiore,  et . Il devient le vice-président.

Une correspondance entre le rabbin de Copernic et Lily Montagu permet de suivre l'évolution de l'association de 1925 à 1941

Louis-Germain Lévy contribue à l' établissement du mouvement libéral anglais. Il approuve l'idée d'une « Union internationale des communautés juives progressistes », le 12 octobre 1925 et prononce un discours le 3 avril 1930 lors de la cérémonie d'ouverture . Un prosélytisme vise les juifs immigrés, proposant aux Juifs russes et polonais et aux pionniers de Palestine, le judaïsme libéral :. Les nouvelles générations […] ne veulent plus de l'orthodoxie  mais ne connaissant pas la nature du judaïsme libéral, elles optent pour l'irréligion.

Arnold Schoenberg

André Neher relate dans son ouvrage  Ils ont refait leur âme ,

Louis Germain Lévy explique: un Juif, même converti à une autre religion, reste juif, il n'est point nécessaire d'un cérémonial pour marquer le retour dans la maison juive.

Regina Jonas
Le , Regina Jonas est ordonnée par les rabbins  de l'Association des rabbins libéraux d'Allemagne, et Louis-Germain Lévy à Offenbach-sur-le-Main.

Seconde Guerre mondiale
En mai 1940, le corps rabbinique non mobilisé se réfugie à Lyon  .Louis-Germain Lévy s'y installe avec sa femme, chargé par le grand rabbin Maurice Liber de rédiger des rapports pour le consistoire central.

Il revient à Paris, où il apprend la promulgation d'une ordonnance du 23 septembre 1940 interdisant aux juifs ayant fuit la zone occupée d'y retourner. Louis Germain Lévy reste.

Dans la nuit du 2 au 3 octobre 1941 un attentat est perpétré 24 rue Copernic. Louis Germain y échappe car il loge chez l'assureur de la communauté Jean Daniel Videau, au 82 rue Lauriston. Ce dernier devient l'administrateur provisoire de l'ULI le 20 octobre 1941, car le rabbin et André Baur, ont refusé de s'affilier à l'Association consistoriale.

Un décret du Commissariat  général aux questions juives fixe les modalités de la dissolution des associations juives et le transfert à l'Union générale des israélites de France.

André Baur demanda à Louis Germain Lévy de s'occuper du placement et du foyer des intellectuels.

Après  la guerre
A l'initiative du consistoire central, Louis Germain Lévy fait des offices pour les soldats juifs alliés, les membres de sa communauté n'étant pas encore revenus.

En outre ses locaux abritent un vestiaire tenue par la WIZO et un bureau de la Fédération des sociétés juives de France. L'appartement de Louis-Germain Lévy, au premier étage, est occupé par Georges Vajda, professeur au Séminaire israélite de France, peu pressé de quitter les lieux

Début mai 1945, le grand rabbin de Paris Julien Weill suggère au Consistoire d'absorber l'ULI, arguant que la mesure ne soulève aucune difficulté dès lors que la langue du culte reste le français.

Louis-Germain Lévy se tourne vers la WUPJ et Lily Montagu, secrétaire honoraire et future présidente de l'organisation, pour  partager ses difficultés et confier son découragement :En ce qui me concerne, je célèbre un service le vendredi soir, à moi seul, sans hazan [ministre officiant] et sans musique. Je n'ai malheureusement pas de Comité. Ainsi que je vous l'ai écrit, le président André Baur est mort en captivité, beaucoup de nos membres – et les plus influents – sont décédés. Notre ancien trésorier est à l'armée, il avait remis tous les papiers au président disparu, si bien que je ne touche ni traitement ni pension depuis juin 1940… Je reçois beaucoup de visites, surtout des jeunes hommes qui reviennent de la déportation, ou qui sont de passage à Paris, mais encore mobilisés. Je fais moi-même des visites à mes fidèles que je peux rejoindre. Je vois aussi pas mal de gens qui ont besoin de secours
Louis Germain Lévy meurt le 15 décembre 1946 à son domicile. Il est inhumé au Cimetière du Montparnasse (25e Division, 2e section, 14 est, 22 nord).

André Zaoui lui succède comme rabbin de l'Union libérale israélite de France.

Distinctions

Décorations
  à titre militaire le 15 avril 1946,Chevalier le 15 septembre 1918.
  en 1917 .
  avec cinq citations à l'ordre du service de santé, quatre citations à l'ordre du régiment, trois citations à l'ordre de la brigade, trois citations à l'ordre de la division, deux citations à l'ordre du corps d'armée, une citation à l'ordre de l'Armée entre 1914 et 1918.
 Médaille d'honneur pour acte de courage et de dévouement en 1915.
 Médaille des blessés de guerre en 1916.
 Médaille de la Reconnaissance française en 1917.
 Médaille interalliée 1914-1918 en 1922.
 Croix du combattant en 1930.
 Croix du combattant volontaire 1914-1918 en 1935.
 Médaille commémorative de la bataille de Verdun en 1916.
 Médaille commémorative de la guerre 1914-1918 en 1920.
 Officier de l'Instruction publique  en 1933.

Récompenses
 Docteur honoris causa de l'Université hébraïque de Jérusalem en 1926.
 Prix de Jouy 1899 pour l'Inquisition.
 Prix Fabien 1904 pour Une religion rationnelle et laïque : la religion du XXe siècle.
 Prix Dodo 1905 pour La Métaphysique de Maïmonide.
 Prix Auguste-Furtado 1906 pour La Famille dans l'antiquité israélite.
 Prix Juteau-Duvigneaux 1907 pour L'esprit nouveau dans le catholicisme.
 Prix Halphen 1911 pour Maïmonide.
 Prix de Joest 1913 pour la religion moderne.

Publications

Articles
Louis Germain Lévy fonde et dirige les publications de l'Union libérale israélite.
Il contribue à l'Écho sioniste, Menorah, Chalom, la Revue juive, Archives israélites de France, la Revue littéraire juive, Le Journal juif, et Palestine.

Il contribue à L'Univers israélite et publie environ 500 articles, dans la Revue des études juives, The Jewish Chronicle, dans la , l'Allgemeine Zeitung des Judentums, la Jewish Quarterly Review et la Jewish Encyclopedia.

Ouvrages
 "L'Inquisition", Paris, Durlacher, 52 p., 1899
 " Le Sens de la vie, conférence religieuse faite à la salle consistoriale de la rue de la Victoire, le 13 mai 1900", Paris, 30p., 1900
 " Discours de MM. Bernard Guguenheim et Alfred Lévy. Réponse de M. Louis-Germain Lévy".30p, Dijon, 1901.
 "Du totémisme chez les Hébreux", Versailles, 1902
 "Une religion rationnelle et laïque : la religion du XXe siècle", 75p.,1904
 "La Famille dans l'antiquité israélite" Paris, Félix Alcan, 296.,1905
 " La Métaphysique de Maïmonide", Dijon, 149p.,1905
 "Office d'inauguration du Temple de l'Union libérale israélite (dimanche de Hanouca, 1er. décembre 1907." L'Union libérale israélite , 1907
 "Des ailes à la terre, prières", Paris, Union libérale israélite, librairie Durlacher, 146p., 1907
 "Des ailes à la terre, fêtes", Paris, Union libérale israélite, librairie Durlacher, 146p., 1907
 "L'esprit nouveau dans le catholicisme", Paris,1907
 "En Avant!"Paris, Union libérale israélite,1909
 "Les résultats de l'exégèse biblique (Ancien Testament)", Paris,1909
 "Souvenir et responsabilité. Je pense, donc je crois. Sème la tendress, tu récolteras l'amour. Trois entretiens.", Paris, Union libérale israélite,23p.,1910
 "De l'elegance morale : allocution prononcee a la ceremonie de l'initation religieuse du 11 juin 1911 a l'oratoire de l'Union liberale israelite", Paris, Union libérale israélite, 12p., 1911
 "Maïmonide", Paris, F. Alcan, 285p.,1911
 "La religion moderne." , Paris, Félix  Alcan,13p.,1913
 " L'heure des âmes, allocution prononcée le jour de Kippour (19 septembre 1915) au Temple de l'Union libérale israélite, Paris : Union libérale israélite 7p., 1915
 " Ce que nous sommes", Union libérale israélite , 20p., 1917
 " Le sentiment religieux à l'heure actuelle: entretiens et discussions [durant l'hiver 1913-1914/Union de libres penseurs et de libres croyants pour la culture morale]; par MM. Abauzit, Anglas, Belot, Marc Boegner, Bois, Gaston Bonet-Maury, Célestin Bouglé,Bourgin, Ferdinand Buisson,Louis Caspar, Charmy, Aimé Chavan, Louise Compain, Léon Duguit, Dunan, Dunois, Émile Durkheim, , Faleire, De Faye, Élie Gounelle, Édouard  Le Roy. Louis Germain Lévy,Augusta Moll-Weiss, MM. Jean et Henri Monnier, Wilfred Monod, Dominique Parodi, Polacco, Jules-Émile Roberty, Romain Rolland, Rouffiac, Gabriel Séailles, Seippen, Marcel Sembat, Mme Siegfried, MM. Édouard Soulier, Valès, John Viénot, Charles Wagner, Mlle Wust, Paris, Librairie philosophique J. Vrin, 1919
 "Le Problème du mal", Albi, Paris, éditions du Monde nouveau, 6p., 1925
 "Religionen", en collaboration avec Max Dienemann, Louis Germain Lévy, Fritz Leopold, Heymann Steinthal, Berlin Gehring & Reimers,1925
 "Bericht über "Das Liberale Judentum in Frankreich", 4p, Berlin 1928
 "Rapport de l'Union liberale israelite de Paris,Londres,3p,1930
 "Louis-Germain Lévy,... Le Judaïsme libéral",Paris, Union libérale israélite, 16 p. (s.d.)
 "La Voix d'Israël : conférences israélites" Sous la direction de Julien Weill avec la participation de Paul Alphandéry,Robert Anchel, Edmond Fleg, Jacob Kaplan, Sylvain Lévi,Louis Germain Lévy,Maurice Liber,Félix Meyer, Wiliam Oualid,Aimé Palliere,Salomon Reinach, G. Tedesco, Fondation Sefer (Paris), Radio Paris, Paris, édition Fondation Sefer, 188p., 1932
 "La Raison d'être de l'Union libérale israélite. Religion et humanité. Israël et le prosélytisme. L'Instinct religieux chez l'enfant. Le Judaïsme et la pensée contemporaine, entretiens donnés à l'Union libérale israélite MM. le rabbin Louis-Germain Lévy, Léon Brunschvicg, Théodore Reinach, Dr Pierre-Kahn et Aimé Pallière ", Paris, Union libérale israélite,53p,1920
 " Service d'actions de grâces au temple de l'Union libérale israélite en l'honneur de l'Armistice... Pour la victoire de nos armées, allocution de M. Louis-Germain Lévy... La Guerre et l'avenir de la Religion, sermon par M. le Dr ...", Paris, Union libérale israélite, 15p. 1918
 "Souvenir des adieux faits à Madame G. Salvador en sa commanderie de Ballan, le... 7 novembre 1900 et au Temple israélite, à Paris le... 11 novembre 1900. [Allocutions de M. le rabbin Louis Lévy, de M. le pasteur Charles Wagner, de M. Karppe et de M. Zadoc Kahn, grand rabbin de France.]", 56p., 1900

Notes et références

Articles connexes
Union libérale israélite de France
 Judaïsme réformé
 World Union for Progressive Judaism
 Zadoc Kahn
 Théodore Reinach
 Aimé Pallière
 Hyacinthe Loyson
 Claude Montefiore
 Leo Baeck
 André Baur
 André Zaoui
 Colette Kessler

Bibliographie
 Louis Germain Lévy, "Une religion rationnelle et laïque : la religion du XXe siècle",Paris, 75p., 1904
 Pauline Bebe, Le judaïsme libéral, éd. Jacques Grancher, 1993.
 Daniel Farhi et Pierre Haïat, Anthologie du Judaïsme Libéral - 70 textes fondamentaux, éd. Parole et Silence, 2007.
 Dominique Jarassé, Guide du patrimoine juif parisien, Parigramme, 2003
 Jean-Claude Kuperminc et Jean-Philippe Chaumont (sous la dir.), Zadoc Kahn. Un grand-rabbin entre culture juive, affaire Dreyfus et laïcité, éditions de l'Éclat, 2007.
 Lucienne Portier, Christianisme, Églises et religions : le dossier Hyacinthe Loyson, 1827-1912. Contribution à l'histoire de l'Église de France et à l'histoire des religions, Louvain-la-Neuve, Centre d'histoire des religions, 1982
 Catherine Poujol Aimé Pallière (1868-1949). Un chrétien dans le judaïsme. Desclée de Brouwer, Paris, 2003.
  Daniel Langton, Claude Montefiore: His Life and Thought  (London: Vallentine Mitchell Press, 2002
 Maurice-Ruben Hayoun, Léo Baeck-Conscience du judaisme moderne , éd. Armand Colin, Paris.2011.

Liens externes

 ULIF dans Judaïsme en mouvementu

Naissance en février 1870
Naissance dans le 10e arrondissement de Paris
Wissenschaft des Judentums
Judaïsme réformé
Étudiant du Séminaire israélite de France
Étudiant de l'université de Paris
Élève de l'Institut national des langues et civilisations orientales
Élève de l'École pratique des hautes études
Rabbin français
Rabbin réformé
Aumônier militaire israélite du XXe siècle
Rabbin de Dijon
Rabbin du XIXe siècle
Rabbin du XXe siècle
Membre de la Société asiatique
Décès en décembre 1946
Décès dans le 16e arrondissement de Paris
Décès à 76 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Montparnasse (division 25)

Louis Germain Lévy


Bogdan Pecotić (Smokvica, 21. studenoga 1912. – Split, 14. svibnja 1998.), hrvatski admiral. Bio je admiral JRM i i nositelj naslova narodnog heroja.

Godine 1941. je stupio u NOVJ i sljedeće godine u KPJ. Ratni zapovjednik 2., 13. i 4. dalmatinske brigade, načelnik štaba 9. divizije, zapovjednik 20. divizije i dr. Poslije rata bio je načelnik štaba JRM, zapovjednik eskadre, zapovjednik vojne oblasti i dr.

Izvori

Hrvatski admirali u Jugoslavenskoj ratnoj mornarici
Hrvatski komunisti do 1945.
Hrvatski komunisti u drugoj Jugoslaviji
Narodni heroji Jugoslavije
Životopisi, Korčula

Bogdan Pecotić


Olaylar
 1805 - Napolyon Bonapart komutasındaki Fransız Ordusu, Viyana'ya girdi.
 1885 - Sırp-Bulgar Savaşı başladı.
 1907 - Paul Cornu, ilk helikopter uçuşunu başardı.
 1918 - İstanbul Limanı'nın İtilaf Devletleri'nce işgâli. I. Dünya Savaşı sonunda; Atatürk'ün "Geldikleri gibi giderler" dediği İtilaf Devletleri Donanması, İstanbul Boğazı'na demirledi.
 1920 - Milletler Cemiyeti'nin Cenevre'deki açılışına 41 ülkeden 5 bin temsilci katıldı.
 1922 - Tekirdağ'ın kurtuluşu.
 1925 - Sürrealistlerin ilk sergisi, Paris Galerie Pierre'de gece yarısı saatlerinde ziyarete açıldı.
 1942 - Devlet memurlarına, parasız elbise ve ayakkabı verilmesine ilişkin kanun kabul edildi.
 1945 - De Gaulle, Fransa Cumhurbaşkanı seçildi.
 1956 - ABD Yüksek Mahkemesi, Alabama eyaletinde otobüslerde siyah-beyaz ayrımcılığına yol açan yasanın geçersizliğini ilan etti.
 1960 - Sammy Davis, Jr., İsveçli oyuncu May Britt ile evlendi. Irklar arası evlilik ABD'nin 50 eyaletinin 31'inde hala yasaktı.
 1960 - Millî Birlik Komitesi'nin 14 üyesi, komiteden atıldı. Bu kişiler yurt dışına gönderildi.
 1966 - Adana'da Amerikalı erlerin kadınlara sarkıntılık ettikleri iddiasıyla Amerikalılara ait bina ve otomobiller tahrip edildi.
 1966 - Tank ve zırhlı araçlardan kurulu bir İsrail birliği, Ürdün hududunu geçerek 4.000 nüfuslu Samu Köyüne hücum etti ve köy halkını yok etti.
 1968 - Din Görevlileri Federasyonu kapatıldı.
 1968 - Türkiye İşçi Partisi Kongresi'nde, Mehmet Ali Aybar yeniden Genel Başkan seçildi.
 1970 - Saatte 150 mil süratle esen Bhola kasırgası Doğu Pakistan'ın Ganj deltasını (şimdiki Bangladeş) vurdu. Bir gecede yaklaşık 500.000 kişi öldü. 20. yüzyılın en büyük doğa felaketi olarak kabul edilir.
 1970 - Suriye'de, Hafız Esad darbe yaptı.
 1976 - BM Genel Kurulu, Kıbrıs'taki bütün yabancı askerlerin çekilmesini ve mültecilerin yerlerine dönmesini öngören tasarıyı kabul etti.
 1977 - Ajda Pekkan, 7. Dünya Popüler Şarkı Yarışması'nda 2 Altın Madalya kazandı.
 1983 - Yüksek Seçim Kurulu, 12 Eylül Darbesi'nden sonra yapılan ilk seçimin kesin sonuçlarını açıkladı: ANAP 211, HP 117, MDP 71 milletvekili çıkardı.
 1985 - Kolombiya'daki Nevado del Ruiz yanardağı patladı. 23 bin kişinin ölümüne neden olan afet, 20. yüzyılın en ölümcül ikinci yanardağ felaketi oldu.
 1995 - Açık Radyo yayın hayatına başladı.
 1995 - Suudi Arabistan'ın başkenti Riyad'da bomba yüklü araçlarla gerçekleştirilen saldırıda 7 kişi öldü.
 2002 - Irak, silah denetçilerinin ülkeye dört yıl aradan sonra dönmesini öngören BM kararını kabul etti.
 2007 - İlk kez bir İsrail Cumhurbaşkanı (Şimon Peres), TBMM'de konuştu.
 2009 - Su bulma umuduyla Ay'ın güney kutbunu bombalayan NASA, çarpma sonuçlarını açıkladığı basın toplantısında, Ay'da önemli miktarda su bulunduğunu duyurdu.
 2015 - Paris'te akşam saatlerinde konser salonu, stadyum, restoran ve barlara yönelik koordineli şekilde düzenlenen terör saldırılarında 132 kişi öldü.
 2022 - 13 Kasım'da İstanbul'a bağlı Beyoğlu ilçesindeki İstiklal Caddesi'nde bir patlama meydana geldi. 6 kişi yaşamını yitirdi, 81 kişi yaralandı.

Doğumlar
 354 - Augustinus, Kuzey Afrikalı teolog (ö. 430)
 1312 - III. Edward, İngiltere Kralı (ö. 1377)
 1486 - Johann Eck, Alman hristiyan Teologu (ö. 1543)
 1559 - VII. Albert, 1619'da birkaç ay boyunca Avusturya dükü (ö. 1621)
 1572 - I. Kirillos, Konstantinopolis Ekümenik Patrikhanesi'nin 190. Ekümenik Patriği (ö. 1638)
 1760 - Jiaqing, Çin'in Qing Hanedanı'nın yedinci imparatoru (ö. 1820)
 1785 - Caroline Lamb, İngiliz kadın soylu ve yazar (ö. 1828)
 1813 - II. Petar Petrović Njegoš, Bir Karadağ devlet şefi, Karadağ Ortodoks Kilisesi piskoposu, yazar, şair ve filozof (ö. 1851)
 1814 - Joseph Hooker, Amerikalı general (ö. 1879)
 1833 - Edwin Booth, Amerikalı oyuncu (ö. 1893)
 1838 - Joseph F. Smith, İsa Mesih'in Son Zaman Azizler Kilisesi'nin 6. başkanı (ö. 1918)
 1848 - I. Albert, 29. Monako prensi (ö. 1922)
 1850 - Robert Louis Stevenson, İskoç yazar (ö. 1894)
 1856 - Louis Brandeis, Amerikalı avukat (ö. 1941)
 1878 - Max Dehn, Alman matematikçi (ö. 1952)
 1893 - Edward Adelbert Doisy, Amerikalı biyokimyacı ve Nobel Fizyoloji veya Tıp Ödülü sahibi (ö. 1986)
 1894 - Arthur Nebe, Nazi Almanyası'nın SS Generali (ö. 1945)
 1896 - Nobusuke Kishi, Japon politikacı ve Japonya'nın 56 ve 57. Başbakanı (II. Dünya Savaşı sonrası savaş suçu hükümlüsü) (ö. 1987)
 1899 - İskender Mirza, Pakistan'ın ilk cumhurbaşkanı (ö. 1969)
 1906 - Hermoine Baddeley, İngiliz karakter oyuncusu (ö. 1986)
 1912 - Sıtkı Koçman, Türk iş insanı, sanayici ve hayırsever (ö. 2005)
 1913 - Lon Nol, Kamboçyalı politikacı ve general (ö. 1985)
 1914 - Amelia Bence, Arjantinli aktris (ö. 2016)
 1923 - Linda Christian, Amerikalı oyuncu (ö. 2011)
 1929 - Nazmi Bari, Türk eski millî tenisçi (ö. 2008)
 1930 - Adrienne Corri, Britanyalı oyuncu (ö. 2016)
 1932 - Fahrettin Aslan, Türk gazino işletmecisi ve Maksim Gazinosu sahibi (ö. 2005)
 1934 - Garry Marshall, Amerikalı oyuncu ve yapımcı (ö. 2016)
 1935 - Aykut Sporel, Türk radyo programcısı
 1935 - Tom Atkins, Amerikalı oyuncu
 1936 - Dacia Maraini, İtalyan yazar
 1938 - Jean Seberg, Amerikalı sinema oyuncusu (ö. 1979)
 1939 - Karel Brückner, Çek eski futbolcu ve teknik direktör
 1940 - Saul Kripke, Amerikalı filozof ve mantıkçı
 1941 - Mel Stottlemyre, Amerikalı eski profesyonel beyzbol oyuncusu ve antrenörü (ö. 2019)
 1943 - Roberto Boninsegna, İtalyan millî futbolcu
 1943 - Mustafa Abdülcemil Kırımoğlu, Kırım Tatar Millî Meclisi Başkanı
 1943 - Howard Wilkinson, İngiliz futbolcu ve teknik direktör
 1947 - Joe Mantegna, Amerikalı Tony sahibi oyuncu, film yapımcısı, yazar ve yönetmen
 1953 - Frances Conroy, Amerikalı oyuncu
 1953 - Andrés Manuel López Obrador, Meksikalı siyasetçi
 1954 - Chris Noth, Amerikalı oyuncu
 1955 - Whoopi Goldberg, Amerikalı sinema oyuncusu, komedyen ve Oscar ödülü sahibi
 1959 - Caroline Goodall, İngiliz oyuncu
 1961 - Metin Uca, Türk sunucu, yazar ve seslendirme sanatçısı
 1967 - Juhi Chawla, Hint oyuncu
 1967 - Jimmy Kimmel, Amerikalı oyuncu, komedyen ve seslendirme sanatçısı
 1967 - Steve Zahn, Amerikalı oyuncu ve komedyen
 1969 - Ayaan Hirsi Ali, Hollandalı-Amerikalı aktivist, yazar ve eski Hollanda milletvekili
 1969 - Gerard Butler, İskoçyalı sinema oyuncusu
 1970 - Ajlan Büyükburç, Türk müzisyen (ö. 1999)
 1970 - Yuliya Graudyn, Rus atlet
 1972 - Takuya Kimura, Japon şarkıcı ve oyuncu
 1975 - Ivica Dragutinović, Sırp eski defans oyuncusu
 1975 - James Kyson Lee, Amerikalı oyuncu
 1975 - Quim, Portekizli kaleci
 1976 - Albina Akhatova, Rus biatlet
 1977 - Kiele Sanchez, Amerikalı oyuncu
 1977 - Huang Xiaoming, Çinli oyuncu, şarkıcı ve model
 1979 - Metta World Peace, Amerikalı profesyonel basketbolcu
 1980 - Monique Coleman, Amerikalı oyuncu
 1982 - Kumi Kōda, Japon şarkıcı ve aktris
 1984 - Lucas Barrios, Arjantin asıllı Paraguaylı millî futbolcu
 1984 - İsmail Demirci, Türk sinema ve dizi oyuncusu
 1993 - Julia Michaels, Amerikalı şarkıcı-şarkı yazarı
 1994 - Ryo Takano, Japon futbolcu
 1999 - Lando Norris, İngiliz Formula 1 pilotu
 2002 - Emma Raducanu, Britanyalı profesyonel tenis oyuncusu

Ölümler
 867 - I. Nicolaus, 24 Nisan 858 tarihinden ölümüne kadar Papalık yapmıştır
 1093 - III. Malcolm, 1058'den 1093'e kadar İskoç kralı (d. 1031)
 1143 - Fulk, 1131 ile ölümüne kadar Kudüs Kralı
 1359 - II. İvan, Moskova ve Vladimir büyük prensi (d. 1326)
 1460 - Gemici Henrique, Portekiz Prensi (d. 1394)
 1727 - Celleli Sophia Dorothea, İngiltere kralı ve Hannover elektörü I. George'un (1660-1727) kuzeni ve eşi (d. 1660)
 1770 - George Grenville, İngiliz politikacı ve Başbakan (d. 1712)
 1828 - Andre Joseph Abrial, Fransız siyasetçi (d. 1750)
 1849 - William Etty, İngiliz ressam (d. 1787)
 1868 - Gioacchino Rossini, İtalyan besteci (d. 1792)
 1899 - Ulrike von Levetzow, Alman yazar (d. 1804)
 1903 - Camille Pissarro, Fransız ressam (d. 1830)
 1943 - Sadri Ertem, Türk hikâye ve roman yazarı ve Kütahya milletvekili (d. 1898)
 1949 - Hıfzı Tevfik Gönensay, Türk eğitimci ve edebiyat tarihçisi (d. 1892)
 1954 - Paul Ludwig Ewald von Kleist, Almanya'nın süvari subayı ve Nazi Almanyası'nın Generalfeldmarschall'i (d. 1881)
 1957 - Nuri Demirağ, Türk iş insanı ve siyasetçi (d. 1886)
 1958 - İskender Mirza, Pakistan'ın ilk cumhurbaşkanı (d. 1899)
 1963 - Margaret Murray, İngiliz Egyptologist, arkeolog, antropolog, tarihçi ve halkbilimci (d. 1863)
 1970 - Ali Ekber Tufan, Türk siyasetçi (d. 1870)
 1971 - Celal Esat Arseven, Türk sanat tarihçisi (d. 1876)
 1974 - Vittorio de Sica, İtalyan yönetmen (d. 1902)
 1974 - Karen Silkwood, Amerikalı sendikacı ve eylemci (d. 1946)
 1975 - Olga Berggolts, Sovyet şair (d. 1910)
 1979 - Dimitri Psathas, Yunan yazar (d. 1907)
 1980 - Mehmet Zahid Kotku, Türk mutasavvıf ve yazar (d. 1897)
 1989 - II. Franz Joseph, 1938 yılından ölümüne kadar Lihtenştayn Prensi (d. 1906)
 1989 - Rohana Wijeweera, Sri Lankalı siyasetçi (d. 1943)
 1994 - Nedim Günsür, Türk ressam (d. 1924)
 2001 - Cornelius Warmerdam, Amerikalı atlet (d. 1915)
 2002 - Juan Alberto Schiaffino, Uruguay asıllı ve İtalya vatandaşlığı da bulunan eski futbolcu ve teknik direktör (d. 1925)
 2004 - Ol' Dirty Bastard, Amerikalı rapçi ve yapımcı (d. 1968)
 2004 - Carlo Rustichelli, İtalyan film müziği bestecisi (d. 1916)
 2005 - Eddie Guerrero, Amerikalı güreşçi (d. 1967)
 2011 - Kaşif Kozinoğlu, Türk asker ve Millî İstihbarat Teşkilatı Dış Operasyonlar Dairesi Başkanı (d. 1955)
 2014 - Alexander Grothendieck, Alman asıllı Fransız matematikçi (d. 1928)
 2016 - Laurent Pokou, Fildişi Sahilli eski millî futbolcu (d. 1947)
 2016 - Leon Russell, Amerikalı country-rock müzisyeni (d. 1942)
 2017 - Thomas J. Hudner Jr., Birleşik Devletler Donanması'nda subay ve deniz havacısı (d. 1924)
 2017 - Alina Janowska, Polonyalı oyuncu (d. 1923)
 2018 - Lucho Gatica, Şilili şarkıcı, oyuncu ve televizyon sunucusu (d. 1928)
 2018 - Marcella Jeandeau, Eski İtalyan kadın Olimpiyat atleti (d. 1928)
 2018 - Katherine MacGregor, Amerikalı oyuncu (d. 1925)
 2019 - Kieran Modra, Avustralyalı Paralimpik yüzücü, atlet ve bisiklet yarışçısı (d. 1972)
 2019 - Raymond Poulidor, eski profesyonel yol bisikleti yarışçısı (d. 1936)
 2019 - Niall Tóibín, İrlandalı komedyen ve oyuncu (d. 1929)
 2020 - Attila Horváth, Macar disk atıcı (d. 1967)
 2020 - Peter Sutcliffe, "Yorkshire Ripper" olarak da bilinen İngiliz seri katil (d. 1946)
 2021 - Dragoș Petre Dumitriu, Rumen siyasetçi (d. 1964)
 2021 - Philip Margo, Amerikalı şarkıcı, müzisyen, yapımcı ve yazar (d. 1942)
 2021 - Petra Mayer, Amerikalı kitap inceleme editörü ve gazeteci (d. 1975)
2021 -  Wilbur Smith, Rodezyalı yazar (d. 1933)
2021 - Emi Wada, Japonya'da Akademi Ödüllü tiyatro, film ve bale kostüm tasarımcısıydı (d. 1937)
2022 - Golem Mustafa Khan, Bangladeşli dansçı (d. 1940)

Tatiller ve özel günler
 Dünya İyilik Günü
 Tekirdağ'ın Kurtuluşu

1113
13

13 Kasım


El Día Nacional de la Isla de los Estados, Chuanisin, se celebra el 10 de agosto de cada año en Argentina. Fue declarado por Ley n.º 25.150, sancionada el 25 de agosto de 1999 y promulgada el 13 de septiembre de ese año.

La fecha elegida recuerda el fallecimiento de Luis Piedrabuena, el 10 de agosto de 1883, importante defensor de los derechos argentinos en la Patagonia austral.

En 1868 el gobierno del presidente Bartolomé Mitre otorgó las primeras concesiones de tierras en el sur; Piedrabuena recibió la isla Pavón y la isla «denominada del Estado», en reconocimiento a sus tareas en favor de la reafirmación de la soberanía argentina en el sur; en 1869 construyó una casa para náufragos en el puerto Basil Hall; en 1873 estableció en bahía Crossley una fábrica de aceite de foca; habilitó un puesto de apoyo en Puerto Cook, único asentamiento nacional reconocido en esa época al sur de Carmen de Patagones.

En 1862 dejó grabada en un peñasco del Cabo de Hornos esta frase:

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de la isla de los Estados

Celebraciones del día de Argentina
Isla de los Estados

Día Nacional de la Isla de los Estados


Simeon Stylites or Symeon the Stylite (Greek: Συμεών ό Στυλίτης; ;  2 September 459) was a Syrian Christian ascetic, who achieved notability by living 37 years on a small platform on top of a pillar near Aleppo (in modern Syria). Several other stylites later followed his model (the Greek word style means "pillar"). Simeon is venerated as a saint by the Oriental Orthodox, Eastern Orthodox, and Roman Catholic Churches. He is known formally as Simeon Stylites the Elder to distinguish him from Simeon Stylites the Younger, Simeon Stylites III, and Symeon Stylites of Lesbos.

Sources
There exist three major early biographies of Simeon. The first of these is by Theodoret, bishop of Cyrrhus, and is found within his work Religious History. This biography was written during Simeon's lifetime, and Theodoret relates several events of which he claims to be an eyewitness. The narrator of a second biography names himself as Antonius, a disciple of Simeon's. This work is of unknown date and provenance. The third is a Syriac source, which dates to 473. This is the longest of the three, and the most effusive in its praise of Simeon; it places Simeon on a par with the Old Testament prophets, and portrays him as a founder of the Christian church. The three sources exhibit signs of independent development; although they each follow the same rough outline, they have hardly any narrative episodes in common.

All three sources have been translated into English by Robert Doran. The Syriac life has also been translated by Frederick Lent.

It is possible that traditional sources for the life of Simeon Stylites misrepresent his relation to Chalcedonian Christianity. Syriac letters in the British Museum attributed to Simeon Stylites indicate that he was a Miaphysite and opposed the result of the Chalcedonian council (Council of Chalcedon AD 451).

Life

Early life
Simeon was the son of a shepherd. He was born in Sis, now the Turkish town of Kozan in Adana Province. Sis was in the Roman province of Cilicia. After the division of the Roman Empire in 395 A.D., Cilicia became part of the Eastern Roman Empire. Christianity took hold quickly there.

According to Theodoret, Simeon developed a zeal for Christianity at the age of 13, following a reading of the Beatitudes. He entered a monastery before the age of 16. From the first, he gave himself up to the practice of an austerity so extreme and to all appearance so extravagant, that his brethren judged him to be unsuited to any form of community life. They asked Simeon to leave the monastery.

He shut himself up in a hut for one and a half years, where he passed the whole of Lent without eating or drinking. When he emerged from the hut, his achievement was hailed as a miracle. He later took to standing continually upright so long as his limbs would sustain him.

After one and a half years in his hut, Simeon sought a rocky eminence on the slopes of what is now the Sheik Barakat Mountain, part of Mount Simeon. He chose to live within a narrow space, less than 20 meters in diameter. But crowds of pilgrims invaded the area to seek him out, asking his counsel or his prayers, and leaving him insufficient time for his own devotions. This eventually led him to adopt a new way of life.

Atop the pillar

In order to get away from the ever-increasing number of people who came to him for prayers and advice, leaving him little if any time for his private austerities, Simeon discovered a pillar which had survived among ruins in nearby Telanissa (modern-day Taladah in Syria), and formed a small platform at the top. He determined to live out his life on this platform. For sustenance small boys from the nearby village would climb up the pillar and pass him parcels of flat bread and goats' milk. He may also have pulled up food in buckets via a pulley.

When the monastic Elders living in the desert heard about Simeon, who had chosen a new and strange form of asceticism, they wanted to test him to determine whether his extreme feats were founded in humility or pride. They decided to order Simeon under obedience to come down from the pillar. They decided that if he disobeyed, they would forcibly drag him to the ground, but if he was willing to submit, they were to leave him on his pillar. Simeon displayed complete obedience and humility, and the monks told him to stay where he was.

The first pillar that Simeon occupied was little more than 3 meters (10 ft). He later moved his platform to others, the last in the series reportedly more than  from the ground. At the top of the pillar was a platform, which is believed to have been about one square meter and surrounded by a baluster.

Edward Gibbon in his History of the Decline and Fall of the Roman Empire describes Simeon's life as follows:

In this last and lofty station, the Syrian Anachoret resisted the heat of thirty summers, and the cold of as many winters. Habit and exercise instructed him to maintain his dangerous situation without fear or giddiness, and successively to assume the different postures of devotion. He sometimes prayed in an erect attitude, with his outstretched arms in the figure of a cross, but his most familiar practice was that of bending his meagre skeleton from the forehead to the feet; and a curious spectator, after numbering twelve hundred and forty-four repetitions, at length desisted from the endless account. The progress of an ulcer in his thigh might shorten, but it could not disturb, this celestial life; and the patient Hermit expired, without descending from his column.

Even on the highest of his columns, Simeon was not withdrawn from the world. If anything, the new pillar attracted even more people, both pilgrims who had earlier visited him and sightseers as well. Simeon was available each afternoon to talk with visitors. By means of a ladder, visitors were able to ascend within speaking distance. It is known that he wrote letters, the text of some of which have survived to this day, that he instructed disciples, and that he also lectured to those assembled beneath. He especially preached against profanity and usury. In contrast to the extreme austerity that he practised, his preaching conveyed temperance and compassion, and was marked with common sense and freedom from fanaticism.

Much of Simeon's public ministry, like that of other Syrian ascetics, can be seen as socially cohesive in the context of the Roman East. In the face of the withdrawal of wealthy landowners to the large cities, holy men such as Simeon acted as impartial and necessary patrons and arbiters in disputes between peasant farmers and within the smaller towns.

Fame and final years

Reports of Simeon reached the church hierarchy and the imperial court. The Emperor Theodosius II and his wife Aelia Eudocia greatly respected Simeon and listened to his counsels, while the Emperor Leo I paid respectful attention to a letter he sent in favour of the Council of Chalcedon. Simeon is also said to have corresponded with Genevieve of Paris.

Patriarch Domninos II (441–448) of Antioch visited the monk, and celebrated the Divine Liturgy on the pillar.

Once when Simeon was ill, Theodosius sent three bishops to beg him to come down and allow himself to be attended by physicians, but Simeon preferred to leave his cure in the hands of God, and before long he recovered.

A double wall was raised around him to keep the crowd of people from coming too close and disturbing his prayerful concentration. Women were, in general, not permitted beyond the wall, not even his own mother, whom he reportedly told, "If we are worthy, we shall see one another in the life to come." She submitted to this, remaining in the area, and embraced the monastic life of silence and prayer. When she died, Simeon asked that her coffin be brought to him, and he reverently bade farewell to his dead mother.

Accounts differ with regard to how long Simeon lived upon the pillar, with estimates ranging from 35 to 42 years. He died on 2 September 459. A disciple found his body stooped over in prayer. The Patriarch of Antioch, Martyrius, performed the funeral of the monk before a huge crowd. He was buried not far from the pillar.

Legacy

Simeon inspired many imitators. For the next century, ascetics living on pillars, stylites, were a common sight throughout the Christian Levant.

He is commemorated as a saint in the Coptic Orthodox Church, where his feast is on 29 Pashons. He is commemorated 1 September by the Eastern Orthodox and Eastern Catholic Churches, and 5 January in the Roman Catholic Church.

A contest arose between Antioch and Constantinople for the possession of Simeon's remains. The preference was given to Antioch, and the greater part of his relics were left there as a protection to the unwalled city. Pilgrim tokens for Simeon Stylites have been found across the Byzantine Empire, attesting to the popularity of his cult.

The ruins of the vast edifice erected in his honour and known in Arabic as the Qalaat Semaan ("the Fortress of Simeon") can still be seen. They are located about 30 km northwest of Aleppo () and consist of four basilicas built out from an octagonal court towards the four points of the compass to form a large cross. In the centre of the court stands the base of the style or column on which Simeon stood. On 12 May 2016, the pillar within the church reportedly took a hit from a missile, fired from what appeared to be Russian jets backing the Syrian government.

Cultural references
The life of Simeon Stylites inspired an 1842 poem by Alfred Tennyson, "St. Simeon Stylites". Modern works based upon the life of the saint include Luis Buñuel's 1965 film Simón del desierto, Hans Zender's 1986 opera Stephen Climax, and the 1998 film At Sachem Farm.

See also
Desert Fathers
Flagpole sitter
Our Lady of the Pillar

References

Notes

References

Further reading

Brown, Peter (1971). "The Rise and Function of the Holy Man in Late Antiquity," The Journal of Roman Studies 61, pp. 80-101.

External links

"Canon to Saint Symeon Stylites" (from the Menaion). University of Balamand.
"Qalaat Samaan and the Dead Cities". Syria Gate.

390 births
459 deaths
Eastern Catholic saints
Byzantine Christians
Byzantine saints
Stylites
Byzantine hermits
5th-century Christian saints
People from Kozan, Adana
 Syrian Christian saints

Simeon Stylites


Rune Lund (nascido em 30 de outubro de 1976, em Copenhaga) é um político dinamarquês, membro do Folketing pelo partido político da Aliança Vermelha e Verde. Ele foi eleito nas eleições legislativas dinamarquesas de 2015, e anteriormente sentou-se no parlamento de 2005 a 2007.

Carreira política
Lund foi eleito pela primeira vez para o parlamento nas eleições de 2005. Ele não foi reeleito em 2007, mas recebeu votos suficientes para se tornar no principal substituto da Aliança Vermelha e Verde no eleitorado de Fyn. Na eleição de 2015 ele recebeu apenas 530 votos, mas a Aliança Vermelha e Verde recebeu votos gerais suficientes para várias cadeiras niveladoras, uma das quais foi para Lund. Ele foi reeleito nas eleições legislativas dinamarquesas de 2019 com 1.157 votos, o que foi suficiente para um assento direto no parlamento.

Pessoas vivas
Nascidos em 1976
Políticos da Dinamarca

Rune Lund


සාමාන්‍යයෙන් යටිතල ව්‍යුහය යන පදය භාවිතා වන්නේ මහා මාර්ග, ජල සැපයුම්, ජල අපවහනය, විනෝදාත්මක හා වෙනත් ආර්ථිකව උපයෝගී වන වත්කම් සඳහාය. අතීතයේ දී මේවා ප්‍රාදේශීය හෝ මධ්‍යම රජයන් මඟින් පාලනය කෙරුණි. නිෂ්පාදනය ඉහළ නැංවීම තුළින් ලාභාංශ ඉපයීම රජය විසින් මෙම වත්කම් ආයෝජනය කිරීමේ අරමුණයි. මේවා සංකලනය කොට සිවිල් යටිතල ව්‍යුහයන් ලෙස හැඳින්විය හැකිය. නාගරික යටිතල ව්‍යුහයන් සරල පොදු වැඩ කටයුතු ආදී ලෙසද හඳුන්වයි. එසේ වුව ද ඒවා සංවර්ධනය කොට හැසිරවීම පෞද්ගලික අංශය මඟින් හෝ රජයේ ව්‍යවසායකයන් අතින් සිදුවේ. "සංඝටක ප්‍රතිස්ථාපනය හා යලි නඟා සිටුවීම අඛන්ඩව සිදුකිරීම මඟින් නියත ස්ථාවර මට්ටමක නඩත්තු කොට පවත්වා ගන්නා පද්ධතියක්" අඩංගු වත්කම් ජාලයක් ලෙස යටිතල ව්‍යුහය පොදුවේ අර්ථ දැක්වේ.

යටිතල ව්‍යුහය පිළිබඳ විකල්ප අර්ථ දැක්වීම්

වෙනත් යෙදවීම්වල දී යටිතල ව්‍යුහය, තොරතුරු තාක්ෂණය, නිල හා නිල නොවන සන්නිවේදන මාර්ග, මෘදුකාංග සංවර්ධනය කිරීමේ මෙවලම්, දේශපාලන හා සාමාජීය ජාල හෝ විශේෂිත කණ්ඩායම්වල විශ්වාසයන්ද යටිතල ව්‍යුහය ලෙස හැඳින්වේ. මේ අතරින් වඩාත් පොදු ව්‍යවහරයක් වන්නේ අඩංගු වන පද්ධතිය හෝ සංවිධානය සඳහා සංවිධානාත්මක ව්‍යුහයක් හා සහයෝගීතාවයක් ලබා දෙන්නක් ලෙසද එය අර්ථ දැක්විය හැකියි. එය නගරයක්, ජාතියක්, සමූපකාරයක් විය හැකිය. ආර්ථික විද්‍යාවේදී යටිතල ව්‍යුහය දැකිය හැක්කේ භාණ්ඩ හා සේවා නිෂ්පාදනයට නිෂ්පාදන ක්‍රියාදාමයේ කොටසක් වීම සඳහා ඉඩ ලබා දෙන ව්‍යුහීය මූලයක් ලෙසයි. උදාහරණ - මහා මාර්ග තැනීමෙන් හා වැඩි දියුණු කිරීමෙන්,නිමි භාණ්ඩ හා අමුද්‍රව්‍ය ප්‍රවාහනයට පහසුකම් සැලසීම.

යටිතල ව්‍යුහයන් සතු ලාක්ෂණික ගුණාංග

පොදුවේ යටිතල ව්‍යුහයන්ට පහත ගුණාංග ඇත.

සමස්ථ පද්ධතියක් ලෙස නිරතුරුව ප්‍රතිස්ථාපනය නොවන පරම්පරා ඔස්සේ ඉදි වන විශාල ජාලයන්ය.
 සේවා ධාරිතාව සදාකාලික විශ්වාසයක් මත නඩත්තු කෙරෙන බැවින් දීර්ඝ හා අවිනිෂ්චිත ආයු කාලයක් පවතී. (අඛණ්ඩ ප්‍රතිස්ථාපනය හා යල් පැනීමේ දී යලි නගා සිටුවීම මගිනි.
පද්ධති සංඝටකයන් අන්තර් පරාධීන වන අතර වෙන්කර ඉවත දැමීම හෝ කොටස්වලට බෙදීම සිදු කළ නොහැකිය. වානිජ වෙළෙඳාම තුළද අනුක්‍රමිකව ඉවතදැමියහැකි නොවේ.
 පද්ධති අන්තර් පරාධීනතාව නිසා තනි සංඝටකයක ආයු කාලය කෙටි කලකට සීමා කෙරේ.
වත්කම් සඳහා ඉහළ ප්‍රාග්ධනයක් අවශ්‍ය අතර පහසුවෙන් නිර්ණය කළ නොහැකිය.

වත්කමක් සමස්ථ පද්ධතියක සංඝටනීය කොටසක් වූ විට එය යටිතල ව්‍යුහයක් ලෙස සැලකිය හැකිය. එනම් වත්කම ඉවත් කළහොත් පද්ධතිය අසම්පූර්ණ වේ නැතහොත් අවශ්‍ය මට්ටමේ සේවයක් සැපයීමට පද්ධිතයට වත්කම අත්‍යවශ්‍ය වේ.

විවේචනාත්මක යටිතල ව්‍යුහය

යටිතල ව්‍යුහය යන පදය විවේචනාත්මක ලෙස භාවිතා වන්නේ අඩංගු පද්ධතියට හෝ සංවිධානයට සංකීර්ණ කඩා කප්පල් කිරීම් ඇති කරමින් හානි වන හෝ විනාශ වන යටිතල ව්‍යුහයන් නැවත ප්‍රතිස්ථාපනය කිරීම සඳහාය. කුණාටු ගංවතුර , භූ කම්පා නිසා නගරයක ප්‍රවාහන පද්ධති සමහරක් අක්‍රීය කරවන හානිකර තත්ත්වයන් ඇති කරවිය හැකිය. (උදා - ගංඟා හරහා පාලම් ඉදිකිරීම, එය මිනිසුන්ට එහා මෙහා ගමන්කිරීම හා වැළැක්වීමට හදිසි සේවා අක්‍රීය කරවීමට හේතු විය හැකිය. මෙවැනි පථ විවේචනාත්මක යටිතල ව්‍යුහයන් ලෙස හැඳින්වේ. මෙලෙස අන්තර්ජාල මෙහෙයුම් පද්ධතියක් ගුවන් පථයකට විවේචනාත්මක යටිතල ව්‍යුහයක් විය හැකිය.

සටහන්

යටිතල ව්‍යුහය


Cultura și viața (în ucraineană: Культура і життя) este un ziar național ucrainean săptămânal fondat în 1923. Apare în format A3, 16 pagini color.

Fondatori: Ministerul Culturii al Ucrainei, Comitetului Central al Sindicatelor lucrătorilor din artă ucraineni, personalul editorial. Distribuitor: - "Editura națională ziare-reviste". Redactor-șef - Eugen Buchet.

Presă
Fondări în 1923

Cultura și viața


Die Liste bedeutender Physiker enthält eine Auswahl der einflussreichsten und bedeutendsten Physikerinnen und Physiker von der Antike bis zur Gegenwart, die sich an ihrer wissenschaftlichen Leistung und ihrem Bekanntheitsgrad orientiert. Insbesondere wegen der expansiven Entwicklung der Physik im 20. Jahrhundert wird nur eine exemplarische Auswahl angestrebt (siehe auch Liste der Nobelpreisträger für Physik).

Bis weit in die Neuzeit ist die Trennung von Astronomen und Mathematikern noch nicht deutlich ausgeprägt und heute überwiegend als Mathematiker oder Astronomen  eingeordnete Wissenschaftler leisteten bedeutende Beiträge zur Physik. In der Liste spiegelt sich auch die Entstehung der Physik als experimenteller Wissenschaft zur Zeit Galileo Galileis wider.

Die Einordnung in einzelne Abschnitte erfolgt nach dem Hauptwirkungszeitraum und die Reihenfolge entspricht dort dem Geburtsdatum.

Antike

Frühe Neuzeit

18. Jahrhundert

19. Jahrhundert

20. Jahrhundert und danach

Siehe auch Liste der Nobelpreisträger für Physik

Siehe auch
 Geschichte der Physik
 Liste von Physikerinnen
 Liste von Astronominnen
 Liste bedeutender Kosmologen
 Liste bekannter Physiker in anderen Berufsfeldern

!Bedeutende Physiker
Physiker

Liste bedeutender Physiker


Secțiunea eficace nucleară a unui nucleu este folosită pentru a caracteriza probabilitatea ca o reacție nucleară să aibă loc.  Concetul de secțiune eficace nucleară poate fi cuantificat fizic ca o "suprafață caracteristică" unde o suprafață mai mare înseamnă o probabilitate de interacție mai mare. Unitatea de măsură standard pentru secțiunea eficace nucleară (notată prin σ) este barnul, care este egal cu 10−28 m² sau 10−24 cm². Secțiunile eficace pot fi măsurate pentru toate procesele de interacție posibile împreună, caz în care acestea sunt numite secțiuni eficace totale, sau pentru anumite procese, ca împrăștierea elastică și împrăștierea inelastică; pentru aceasta din urmă, secțiunile eficace de absorbție prezintă un interes deosebit printre secțiunile eficace neutronice.

În fizica nucleară se obișnuiește considerarea particulei incidente ca particulă punctuală, cu diametru neglijabil. Secțiunile eficace se pot calcula pentru orice fel de proces, precum împrăștiere-captură, producție de neutroni, etc. În multe cazuri, numărul de particule emise sau împrăștiate în procesele nucleare nu se măsoară direct; se măsoară numai atenuarea produsă într-un fascicul paralel de particule incidente prin interpunerea unei grosimi cunoscute dintr-un anumit material. Secțiunea eficace obținută în acest fel se numește secțiune eficace totală și este notată de obicei cu σ sau σT.

Razele nucleare tipice sunt de ordinul 10−14 m. Presupunând forma sferică, ne așteptăm ca secțiunea eficace a reacțiilor nucleare să fie de ordinul πr ² sau 10−28 m² (adică 1 barn). Secțiunile eficace observate diferă foarte mult între ele - de exemplu, neutronii lenți absorbiți în reacția (n, ) prezintă o secțiune eficace mult mai mare de 1000 barni în unele cazuri (bor-10, cadmiu-113, și xenon-135), iar secțiunile eficace pentru transmutații în absorbția razelor gama se află în domeniul de 0,001 barni.

Secțiune eficace macroscopică

Secțiunile eficace nucleare sunt folosite la determinarea vitezei de reacție nucleară, și sunt guvernate de ecuația vitezei de reacție pentru o anumită serie de particule (privite de obicei ca un experiment mental cu "fascicul și țintă" în care o particulă sau un nucleu este "ținta" [de obicei în repaus] iar cealaltă este tratată ca un "fascicul" [proiectil cu o anumită energie]).

Pentru interacțiile neutronilor incidenți pe o foiță subțire de material (ideal produs dintr-un singur tip de izotop), ecuația vitezei de reacție nucleară se scrie ca:

unde:
  : numărul de reacții de tipul x, unități: [1/timp/volum]
  : fluxul fasciculului, unități: [1/suprafață/timp]
  : secțiunea eficace microscopică a reacției , unități: [suprafață] (de obicei barni sau cm2).
  : densitatea de atomi din țintă în unități de [1/volum]
 : secțiune eficace macroscopică [1/lungime]

Tipurile de reacții întâlnite frecvent sunt s: împrăștiere, : captură radiativă, a: absorbție (captura radiativă aparține acestui tip), f: fisiune, notațiile corespunzătoare pentru secțiunea eficace fiind: , , , etc. Un caz special este secțiunea eficace totală , care dă probabilitatea ca un neutron să participe la orice fel de reacție ().

Formal, ecuația de mai sus definește secțiunea eficace neutronică macroscopică (pentru reacția x) ca și constantă de proporționalitate între un flux de neutroni incident pe o bucată (subțire) de material și numărul de reacții care au loc (în unitatea de volum) în acel material. Secțiunea eficace macroscopică se deosebește de secțiunea eficace microscopică, fiind o proprietate a unei anumite cantități de material (cu densitatea sa), iar cea din urmă este o proprietate intrinsecă a unui tip de nucleu.

Valori tipice ale secțiunilor eficace

În tabelul de mai jos sunt prezentate valorile pentru câteva secțiuni eficace care au importanță pentru funcționalitatea neutronilor în reactoarele pe bază de apă. Secțiunile eficace din domeniul termic sunt mediate conform spectrului Maxwell corespunzător iar secțiunile eficace din domeniul rapid sunt mediate conform spectrului neutronilor de fisiune a uraniului 235. Secțiunile eficace provin din biblioteca de date JEFF.

Secțiunea eficace a neutronilor poate fi foarte mare dacă neutronul intră în rezonanță cu nucleul.

Vezi și
 Secțiune eficace neutronică
 Secțiune eficace de împrăștiere

Bibliografie
 Analiza reactoarelor nucleare de James J. Duderstadt și Louis J. Hamilton - Publicat de John Wiley & Sons, Inc. (en.)

Legături externe
 Secțiuni eficace nucleare (en.)
 IAEA - Servicii de Date Nucleare (en.)
 SENUC - trasează grafice ale secțiunilor eficace pentru date nucleare  (derivat din ShimPlotWell )

Fizică nucleară

Secțiune eficace nucleară


Aalborg Citykirke eller blot Citykirken som den bliver omtalt i Aalborg, er en karismatisk frikirke knyttet til Pinsebevægelsen, grundlagt 14. marts 1926. Det oprindelige navn var Pinsemenigheden Elim og i en periode blev navnet Pinsekirken Aalborg brugt, indtil den i 2013 skiftede navn til Aalborg Citykirke.

Aalborg Citykirke er også en del af Aalborg Præstenetværk og medlem af foreningen Mosaik, hvor kirkens ledende præst Dan S. Jacobi er formand og national leder.

Socialt engagement
Aalborg Citykirke har i flere år i samarbejde med foreningen Charity uddelt julekurve for at hjælpe økonomisk trængte familier i Nordjylland til at fejre jul. I 2016 uddelte de i alt 650 julekurve.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Julekurv.nu
 Mosaik

Citykirke
Etableret i 1926

Aalborg Citykirke


Planeta Roșie (titlu original: Red Planet) este un film american din 2000 regizat de Antony Hoffman. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Val Kilmer, Carrie-Anne Moss și Tom Sizemore. Este singurul film artistic regizat de Hoffman, acesta s-a axat în principal pe realizarea unor clipuri publicitare.

Prezentare

Astronauții și câinele lor robot AMEE (Autonomous Mapping Evaluation and Evasion) caută pe Marte soluții pentru a salva un Pământ aflat pe moarte, însă misiunea decurge teribil de prost.

Distribuție
Val Kilmer - Robby Gallagher
Carrie-Anne Moss - Cmdr. Kate Bowman
Tom Sizemore - Dr. Quinn Burchenal
Benjamin Bratt - Lt. Ted Santen
Simon Baker - Chip Pettengill
Terence Stamp - Dr. Bud Chantilas
Neil Ross - Space Suit (voce) (nemenționat)

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de filme SF thriller
2000 în științifico-fantastic

Filme din 2000
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Antony Hoffman
Filme SF thriller
Filme SF din anii 2000
Filme thriller din anii 2000
Filme australiene
Marte în filme
Filme de aventură în spațiul cosmic
Filme cu roboți
Filme despre astronauți
Filme Warner Bros.
Debuturi regizorale
Filme Village Roadshow Pictures
2000 în științifico-fantastic

Planeta Roșie (film)


Kastelnova veya Yeni Hersek (Karadağca: Herceg Novi Kiril: Херцег Нови; Osmanlı dönemindeki adı Kastelnovo) Karadağ'ın Kotor Körfezi'nde yer alan sahil şehridir. Şehrin nüfusu 17,000 kişidir.

Etnik yapı

2003 nüfus sayımı
 Sırplar :%52,88
 Karadağlı :%28,60
 Hırvat :%2,42
 Diğer : %10,10

İklim
Kastelnova şehirinde tipik Akdeniz iklimi görülmektedir. Yaklaşık yılda 200 gün güneşli geçmektedir. Yıllık yağış oranı yaklaşık 1,930 mm'dir.

Dış bağlantılar
 Herceg Novi Haberler ve turist rehberi
 Herceg Novi Belediyesi resmi sitesi
 Destination-Montenegro.com
 Visit-Montenegro.com
 Photo-Montenegro.com
 Museum and Gallery Herceg Novi News
 Rastko-Boka Vakfı

 Şehre gelen insanlarla bağlantı kur

Karadağ'daki şehirler
Karadağ'daki liman kentleri
Kotor Körfezi
Bilgi kutusu bulunmayan yerleşim yerleri

Kastelnovo


Robert Coleman puede referirse a:

Robert Coleman Richardson, Premio Nobel de Física de 1996.
Robert Coleman, actor estadounidense.
Robert Coleman, actor británico en The Devil's Whore.
Robert Coleman (1748 - 1825), industrial irlandés-estadounidense.
Robert Coleman, geólogo estadounidense.
Robert Coleman (1883 – 1960), medallista olímpico británico.
Bob Coleman (1890 — 1959), jugador de béisbol estadounidense.
Robert Moorhouse Coleman III (n. 1997), actor estadounidense cuyo nombre artístico es Bobby Coleman.
Robert F. Coleman, matemático e investigador del Universidad de California en Berkeley y acreedor del MacArthur Fellow.
Robert Coleman-Senghor (1940 – 2011), profesor del Sonoma State University y alcalde de Cotati, California.

Robert Coleman


Luca Guadagnino (født 1971) er en italiensk filminstruktør. Han har bl.a. instrueret filmen For directing and producing Call Me by Your Name (2017), der modtog positiv kritik og en nominering for Guadagnino til en Oscar for bedste film og en BAFTA Award for bedste instruktion.

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra Italien

Luca Guadagnino


Kineska Wikipedija (kineski: 維基百科 / 维基百科) je inačica Wikipedije na kineskom jeziku. Kineska inačica Wikipedije je započeta u listopadu 2002. godine. 17. srpnja 2007. godine prešla je prag od 136.000 članaka. U veljači 2017. imala je više od 925.000 članaka.

Trenutačno ju je u Narodnoj Republici Kini blokirala njena vlada. Blok ne važi za Hong Kong i Republiku Kinu.

Izvori

Vanjske poveznice
Kineska Wikipedija

Kina
Kineski

Wikipedija na kineskom jeziku


Historien om Johannes Lind er en dansk dokumentarfilm fra 1975 instrueret af Hans-Henrik Jørgensen.

Handling
Johannes Lind kan ikke længere klare sit husmandssted uden at skaffe sig anden indtægt ved arbejde i en større industrivirksomhed. Det uvante arbejde ved stansemaskinen går imidlertid trægt, og arbejdskammeraterne ved samlebåndet bliver utilfredse, fordi det går ud over fællesakkorden. Også værkføreren forlanger tempoet sat op. Lind slækker en anelse på sikkerheden; nu går det godt, og han tjener gode penge. Men en dag går det galt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1975

Historien om Johannes Lind