The Douglas TBD Devastator was an American torpedo bomber of the United States Navy. Ordered in 1934, it first flew in 1935 and entered service in 1937. At that point, it was the most advanced aircraft flying for the Navy and possibly for any navy in the world. However, the fast pace of aircraft development quickly caught up with it, and by the time of the Japanese attack on Pearl Harbor the TBD was already outdated.

The Devastator performed well in early battles, most notably in the Battle of Coral Sea, but earned notoriety for a catastrophic performance during the Battle of Midway in which 41 Devastators recorded zero torpedo hits with only six surviving to return to their carriers. Vastly outclassed in both speed and maneuverability by the Mitsubishi Zero fighters they faced, most of the force was wiped out with little consequence except to distract the Zeros from the SBD Dauntless dive bombers that sank four carriers and a heavy cruiser. Although much of the Devastator's dismal performance was later attributed to the many well-documented defects in the US Mark 13 torpedo, the aircraft was withdrawn from frontline service after Midway, being replaced by the Grumman TBF Avenger.

Design and development

The Douglas XTBD-1 was ordered on 30 June 1934 after being one of the winners of a US Navy competition for new bombers to operate from its aircraft carriers. Other aircraft also ordered for production as a result of the competition included the Brewster SBA, the Vought SB2U Vindicator, and the Northrop BT-1, the last of which would evolve into the Douglas SBD Dauntless. The Great Lakes XB2G, Great Lakes XTBG, Grumman XSBF, Hall XPTBH and Vought XSB3U were also tendered to the specification but were not developed beyond prototype status.

The XTBD Devastator flew for the first time on 15 April 1935 while  marking a number of "firsts" for the US Navy. It was the first American carrier-based monoplane to be widely used, the first all-metal naval aircraft, the first with a completely enclosed cockpit, the first with power-actuated (hydraulically) folding wings. A semi-retractable landing gear was fitted, with the wheels protruding  below the wings to potentially limit damage to the aircraft in a "wheels-up" landing. A crew of three was normally carried beneath a large "greenhouse" canopy almost half the length of the aircraft. The pilot sat in front; a rear gunner/radio operator took the rearmost position, while the bombardier occupied the middle seat. During a bombing run, the bombardier lay prone, sliding into position under the pilot to sight through a window in the bottom of the fuselage, using the Norden bombsight.

The normal TBD offensive armament consisted of either a  Bliss-Leavitt Mark 13 aerial torpedo or a  bomb  carried semi-recessed in the fuselage. Alternatively, three  general-purpose bombs (one under each wing root and one inside the fuselage), or twelve  fragmentation bombs (six under each wing root), could be carried. This weapons load would often be used when attacking Japanese targets on the Gilbert and Marshall Islands in 1942. Defensive armament consisted of a  Browning machine gun for the rear gunner. Fitted in the starboard side of the cowling was either a  or  M2 Browning machine gun.

The powerplant was a  Pratt & Whitney R-1830-64 Twin Wasp radial engine, a development of the prototype's  Pratt & Whitney XR-1830-60/R-1830-1. Other changes from the 1935 prototype included a revised engine cowling and a raised cockpit canopy to improve visibility.

The XTBD had a flat canopy that was replaced on production models by a higher, domed canopy with a rollover bar. Other than requests by test pilots to improve pilot visibility, the prototype easily passed its acceptance trials that ran from 24 April to 24 November 1935 at NAS (Naval Air Station) Anacostia and Norfolk bases. After successfully completing torpedo drop tests, the prototype was transferred to the  for carrier certification. The extended service trials continued until 1937 with the first two production aircraft retained by the company exclusively for testing.

The US Navy's Bureau of Aeronautics (BuAer) purchased 129 examples, and began to equip the carriers , , , , ,  and  starting in 1937. Even prewar, TBD units were being shifted to training duties with at least one aircraft being converted to target tug duty. By 1940, the US Navy was aware that the TBD had become outclassed and a replacement, the Grumman TBF Avenger, was in the works, but it was not yet operational when the US entered World War II. Attrition had by then reduced their numbers to just over 100 aircraft. When the US Navy assigned popular names to its aircraft in late 1941, the TBD became the Devastator, although its nickname "torpecker" was still commonly used.

Operational history

In the early days of the Pacific war, the TBD acquitted itself well during February and March 1942, with TBDs from Enterprise and Yorktown attacking targets in the Marshall and Gilbert Islands, Wake and Marcus Islands, while TBDs from Yorktown and Lexington struck Japanese shipping off New Guinea on 10 March. In the Battle of the Coral Sea Devastators helped sink the Japanese aircraft carrier  on 7 May, but failed to hit another carrier, the , the next day.

Faults were discovered with the Mark 13 torpedo at this point. Many were seen to hit the target yet failed to explode; there was also a tendency to run deeper than the set depth. It took over a year for the defects to be corrected. These problems were not fixed by the time of the Battle of Midway on 4 June 1942.

At Midway, a total of 41 Devastators, the majority of the type still operational, were launched from Hornet, Enterprise and Yorktown to attack the Japanese fleet. The sorties were not well coordinated, in part because Rear Admiral Raymond A. Spruance ordered a strike on the enemy carriers immediately after they were discovered, rather than spending time assembling a well-coordinated attack involving the different types of aircraft – fighters, bombers, torpedo planes – reasoning that attacking the Japanese would prevent a counterstrike against the US carriers. The TBDs from Hornet and Enterprise lost contact with their escort and started their attacks without fighter protection.

The Devastator proved to be a death trap for its crews: slow and hardly maneuverable, with poor armor for the era; its speed on a glide-bombing approach was a mere , making it easy prey for fighters and defensive guns alike. The aerial torpedo could not even be released at speeds above . Torpedo delivery requires a long, straight-line attack run, making the aircraft vulnerable, and the slow speed of the aircraft made them easy targets for the Mitsubishi A6M Zeros. Only four TBDs made it back to Enterprise, none to Hornet and two to Yorktown, without scoring a torpedo hit.

Nonetheless, their sacrifice was not completely in vain, as several TBDs managed to get within a few ship-lengths range of their targets before dropping their torpedoes, being close enough to be able to strafe the enemy ships and force the Japanese carriers to take sharp evasive maneuvers. By obliging the Japanese to keep their flight decks clear and to continually cycle and reinforce their combat air patrols, they prevented any Japanese counter-attacks against the American carriers, just as Spruance had anticipated. These windows of opportunity were exploited by the late-arriving Douglas SBD Dauntless dive bombers led by Lieutenant Commander C. Wade McClusky and Max Leslie, which dive-bombed and fatally damaged three of the four Japanese carriers about one hour after the first TBD torpedo attacks had developed. While the Devastators faced the stiff defenses of the carriers and their fighters, their attacks served to distract the Japanese attention from the Dauntless dive bombers' strikes, resulting in relatively lighter resistance from the IJN carriers' defensive fighter patrols, and more effective American attacks that crippled the IJN carrier forces.

Obsolescence
The Navy immediately withdrew the 39 remaining TBDs from frontline units after the debacle at Midway. The surviving Devastators in VT-4 and VT-7 remained in service briefly in the Atlantic and in training squadrons until 1944. Many were relegated to training duties for pilots and mechanics or were destroyed following use as instructional airframes for firefighting training. By late 1944, no TBD Devastators were left in the US Navy inventory. The original prototype finished its career at NAS Norman, Oklahoma; the last TBD in the US Navy was used by the Commander of Fleet Air Activities-West Coast. When his TBD was scrapped in November 1944, there were no more. None survived the war and there are none known to exist on dry land today.

In fairness to the Devastator, the newer TBF Avengers were similarly ineffective in 1942, losing five out of six aircraft without scoring a hit during the Battle of Midway. The Avengers' only successes in 1942 would be against the light carrier  and the battleship .  In the initial part of the Pacific War, the poor performance of US torpedo bombers was due to the vulnerability of that type in general against fire from anti-aircraft artillery and defending fighters, plus the inexperience of American pilots and lack of coordinated fighter cover, as well as serious defects in US torpedoes which were not discovered and corrected until the fall of 1943. It took growing American air superiority, improved attack coordination, and more experienced pilots, before the Avengers were able to successfully accomplish their roles in subsequent battles against Japanese surface forces.

Variants
XTBD-1
Prototype powered by an  XR-1830-60, one built.
TBD-1
Production variant powered by an  R-1830-64, 129 built.
TBD-1A
One TBD-1 modified with twin floats.

Operators

United States Navy
VT-2 used 58 Devastators between December 1937 and May 1942.
VT-3 used 71 Devastators between October 1937 and June 1942. They starred in the 1941 movie Dive Bomber.
VT-4 used nine Devastators between December 1941 and September 1942.
VT-5 used 57 Devastators between February 1938 and June 1942.
VT-6 used 62 Devastators between April 1938 and June 1942.
VT-7 used 5 Devastators between January 1942 and July 1942.
VT-8 used 23 Devastators between September 1941 and June 1942.
VB-4 used three Devastators between December 1941 and January 1942.
VS-42 used three Devastators between December 1940 and December 1941.
VS-71 used eight Devastators between December 1940 and June 1942.
VS-72 used two Devastators in June 1941.
VU-3 used a single Devastator from January until May 1940.
United States Marine Corps
VMS-2 used a single Devastator, BuNo. 1518, from 26 March 1941 till 5 June 1941, loaned from VT-3.

Surviving aircraft

There are no surviving aircraft in museums or private collections, nor are there any currently under restoration. However, below are eleven underwater aircraft that are known to exist and are the closest to a complete airframe. An expedition has been proposed to recover several TBDs from the wreck of the USS Lexington. Note that these aircraft exist in varying degrees of intactness due to circumstances of their loss and subsequent saltwater corrosion. For example, the pair at Jaluit, a shallow warm-water atoll, have reef creatures growing on their exteriors; several of those lost at Coral Sea have broken wings and fuselages due to avgas explosions and their free-fall to the deep sea floor.

TBD-1, Bureau Numbers 0298 and 1515
Ex-VT-5 / USS Yorktown (CV-5) "5-T-7", "5-T-6" Jaluit Lagoon, Marshall Islands.
TBD-1 BuNo 0353
Ex-NAS Miami, Atlantic Ocean, Miami, Florida.
TBD-1 BuNo 0377
Ex-VT-2 / USS Lexington (CV-2) "6-T-7", Pacific Ocean, Mission Beach, California.
Wreck of the
On 4 March 2018, Paul G. Allen's R/V Petrel team discovered the wreck of the USS Lexington at 3,000 meters (about two miles) below the surface, resting on the floor of the Coral Sea more than 500 miles off the eastern coast of Australia. Near the wreck were the remains of seven Devastators, as well as an F4F-3 Wildcat. An attempt by A and T Recovery to recover at least four of the wrecks, including the Devastator, is currently underway as of January 2023.

Replica

On September 19, 2019, the USS Midway Museum acquired a 1:1 scale replica used in the World War II movie, Midway. The plane was donated from Lionsgate following the conclusion of filming and will become an exhibit on 's hangar.

Specifications (TBD-1)

Notable appearance in media
Dive Bomber (1941) was an American film directed by Michael Curtiz. It is notable for both its Technicolor photography of pre-World War II United States Navy aircraft featuring the TBD Devastator, and scenes on the aircraft carrier  as well as the NAS North Island in San Diego.

The 2014 film Against the Sun depicts a real-life story of the survival of a Devastator's crew after it had to ditch due to running out of fuel. The crew survived 34 days adrift.

The 2019 film Midway featured the Devastator, most notably the disastrous attack by VT-8, including its only survivor, Ensign George Gay, using his plane's seat cushion to conceal himself from the Japanese as he watched the SBDs bomb the IJN Carrier force.

See also

References

Notes

Citations

Bibliography

 Adcock, Al. TBD Devastator in Action, Aircraft Number 97. Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications Inc., 1989. .
 Buell, Thomas B. The Quiet Warrior: A Biography of Admiral Raymond A. Spruance. Annapolis, MD: US Naval Institute Press, 1987. .
 Cressman, Robert B. et al. A Glorious Page in Our History: The Battle of Midway, 4–6 June 1942. Missoula, MT: Pictorial Histories Publishing Company, 1990. .
 "Devastator...The Not-so-Devastating TDB-1". Air International, March 1990, Vol 38 No 2. pp. 148–156. ISSN 0306-5634.
 Dolan, Edward F. Jr. Hollywood Goes to War. London: Bison Books, 1985. .
 Doll, Thomas E. The Douglas TBD Devastator, Aircraft in Profile Number 171. Leatherhead, Surrey, UK: Profile Publications Ltd., 1967. No ISBN.
 Doll, Thomas E. SB2U Vindicator in action, Aircraft Number 122. Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications Inc., 1992. .
 Drendel, Lou. U.S. Navy Carrier Bombers of World War II. Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications Inc., 1987. .
 Ginter, Steve. Douglas TBD-1 Devastator, Naval Fighters Number Seventy-one. Simi Valley, California: Ginter Publishing Company, 2006. .
 Gunston, Bill. The Encyclopedia of the World's Combat Aircraft: A Technical Directory of Major Warplanes from World War 1 to the Present Day. New York: Chartwell Books, Inc., 1976. .
 Hardwick, Jack and Ed Schnepf. "A Viewer's Guide to Aviation Movies". The Making of the Great Aviation Films, General Aviation Series, Volume 2, 1989.
 Jackson, B.R. and Thomas E. Doll. Douglas TBD-1 "Devastator", Aero Series 23. Fallbrook, CA: Aero Publishers, 1973. .
 Kinzey, Bert. U.S. Navy and Marine Aircraft of World War II, Part 1: Dive and Torpedo Bombers. Northbrook, Illinois: Revell-Monogram, LLC, 2003. .
 Lawson, Robert and Barrett Tillman. U.S. Navy Dive and Torpedo Bombers of WWII. St. Paul, MN: MBI Publishing Company, 2001. .
 Mondey, David. "Douglas TBD Devastator." The Hamlyn Concise Guide to American Aircraft of World War II. London: Bounty Books, 2006. .
 Nowicki, Jacek. Douglas TBD Devastator – SBD Dauntless (Wydawnictwo Militaria 119) (in Polish). Warszawa, Poland: Wydawnictwo Militaria, 2000. .
 Orriss, Bruce. When Hollywood Ruled the Skies: The Aviation Film Classics of World War II. Hawthorne, California: Aero Associates Inc., 1984. .
 Parshall, Jonathan B. and Anthony P. Tully. Shattered Sword: The Untold Story of the Battle of Midway. Washington, DC: Potomac Books, 2005. .
 Taylor, John W.R. "Douglas TBD Devastator". Combat Aircraft of the World from 1909 to the Present. New York: G.P. Putnam's Sons, 1969. .
 Tillman, Barrett. "Go in and get a hit!: The Navy's last combat torpedo bombers." Airpower, Volume 3, No. 4, July 1973.
 Tillman, Barrett. TBD Devastator Units of the U.S. Navy, Combat Aircraft Vol. 20. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2000. .
 Tillman, Barrett and Robert L. Lawson. U.S. Navy Dive and Torpedo Bombers of WWII. St. Paul, Minnesota: MBI Publishing Company, 2001. .
 Winchester, Jim. "Douglas TBD Devastator." Aircraft of World War II (The Aviation Factfile). Kent, UK: Grange Books plc, 2004. .

External links

www.history.navy.mil
VT-8 in Color
www.daveswarbirds.com
www.aviation-history.com
Navy Plane Folds Wings As It Taxies On Deck, May 1938, Popular Mechanics article has very rare photos of prototype
Douglas TBD-1 Devastator Production List

Carrier-based aircraft
1930s United States bomber aircraft
World War II torpedo bombers of the United States
TBD Devastator
Single-engined tractor aircraft
Aircraft first flown in 1935

Douglas TBD Devastator


Voto + fusil, es un drama histórico filmado en blanco y negro, del director Helvio Soto, grabada en Chile, a principios de los años 70. Cuyo eje central es trasladar a los telespectadores a 3 hitos en la historia del movimiento social chileno: el triunfo del Frente Popular, en 1937, La Ley Maldita en 1947 y el triunfo de la Unidad Popular, en 1970.

Argumento
La película muestra en 3 etapas la evolución política del movimiento social chileno entre 1937 y 1970. Siendo la idea principal del director manifestar que no sólo basta con ganar el poder a través de las elecciones, ese triunfo tiene que ser reforzado con la capacidad de responder a los intentos de la derecha de defender sus privilegios, que en la historia de Chile no han dudado en perseguir a los comunistas.

Así el director va mostrando los errores de los comunistas al enfrentar la persecución, pero también muestra como se va generando un inmenso movimiento de masas que desembocó en el triunfo de Salvador Allende.

Sobre el peligro de la reacción de la derecha chilena, interpreta el asesinato del Comandante en Jefe del Ejército René Schneider por un Comando de Patria y Libertad el 22 de octubre de 1970, cuyo objetivo era provocar una reacción de las Fuerzas Armadas y el Congreso Nacional secuestrando al oficial, pero el general repelió el ataque siendo herido de muerte.

Elenco

 Patricia Guzmán
 Leonardo Perucci
 María Elena Gertner
 Marcelo Romo como Marcelo
 Marcelo Gaete
 Héctor Duvauchelle
 Mario Montilles
 Rafael Benavente
 Gloria Münchmeyer
 Jorge Guerra como Dionisio
 Jorge Lillo
 Roberto Parada como Tío de Mario
 María Teresa Fricke
 Julio Jung

Referencias

Fuentes
 CineChile.cl Reseña de la película.
 Blog vidaen35mm Reseña de película y obra de Helvio Soto.

Películas de 1971
Películas en blanco y negro de Chile

Voto más fusil


Texas v. Johnson (1989), foi uma decisão histórica da Suprema Corte dos Estados Unidos em que a corte decidiu, 5–4, que queimar a bandeira americana era um discurso protegido pela Primeira Emenda da Constituição, pois isso conta como discurso simbólico e discurso político. No caso, o ativista Gregory Lee Johnson foi condenado por queimar uma bandeira americana durante um protesto fora da Convenção Nacional Republicana de 1984 em Dallas, Texas, e foi multado em dois mil dólares e sentenciado a um ano de prisão de acordo com a lei do estado. O juiz William J. Brennan escreveu a opinião da maioria de cinco juízes de que a queima da bandeira por Johnson era protegida pela liberdade de expressão e, portanto, o estado não poderia censurá-lo nem puni-lo por suas ações.

Casos da Suprema Corte dos Estados Unidos

Caso Texas v. Johnson


Olaylar
 21 Ocak - Fransa Kralı XVI. Louis giyotinle idam edildi. Bunun sonucunda Büyük Britanya, Hollanda ve İspanya Fransa'ya savaş açtı.
 23 Ocak - Rusya ve Prusya, Polonya'yı bölüştü.
 1 Şubat - Fransa, Büyük Britanya ve Hollanda'ya savaş ilan etti.
 24 Şubat - Nizam-ı Cedit ordusunun kurulmasına karar verildi.
 13 Mayıs - Fransa'da Devrimci Cumhuriyetçi Kadın Yurttaşlar Kulübü kuruldu.
 2 Haziran - Fransa'da Maximillian Robespierre öncülüğünde Jakobenler iktidarı ele geçirdi.
 13 Temmuz - Fransız Devrimi önderlerinden Jean-Paul Marat,muhalifi Charlotte Corday tarafından bıçaklanarak öldürüldü.
 21 Eylül - Fransa'da cumhuriyet ilan edildi
 16 Ekim - Marie Antoinette idam edildi.
 8 Kasım - Paris'te Louvre Müzesi açıldı.
 20 Kasım - Fransız fizikçi Jean Francois Pilatre de Rozier ve arkadaşı balonu kullanan ilk pilot oldular.
 Philadelphia'da sarı humma salgını yaşandı. Salgında 5.000 veya daha fazla insanın öldüğü resmi olarak belgelendi.

Tarihi bilinmeyenler
 Daimi elçiliklerin ıslahı ve Londra, Paris ve Viyana'da daimi elçilik kurulması.
 Hasköy'de Humbaracı ve Lağımcı Ocağı Kışlası'nda Mühendishane-i Cedide'nin açılması.

Doğumlar
 Nisan - Thomas Addison, İngiliz hekim (ö. 1860).
 15 Nisan - Friedrich Georg Wilhelm von Struve, Alman - Rus gök bilimci.
 26 Haziran - Diego Portales, Şili'yi diktatörlükle yöneten siyaset adamı (ö. 1837).
 24 Temmuz - Simón Bolívar, Güney Amerikalı devrimci, önder.
 ? - Dost Muhammed Han, Afganistan hükümdarı (1826-1863) ve Barakzay hanedanının kurucusu (ö. 1863).
 Sam Houston, Amerikalı politikacı, Teksas Cumhuriyeti başkanı.
 I. Ferdinand, Avusturya imparatoru.
 Charles Paul de Kock, Fransız roman yazarı.
 Thomas Doughty, Amerikalı ressam.

Ölümler
 6 Şubat - Carlo Goldoni, İtalyan oyun yazarı.
 2 Mart - Carl Gustaf Pilo, İsveçli ressam (d. 1711).
 24 Eylül - Baron de Tott, Macar kökenli aristokrat, Fransız subayı.
 16 Ekim - Marie Antoinette, Fransa kraliçesi (d. 1755).
 3 Kasım - Olympe de Gouges, Fransız feminist yazar (d. 1748).

1793


The flag of South Dakota represents the U.S. state of South Dakota. It consists of a field of sky blue charged with a version (in navy blue on white) of the state seal in the center, surrounded by gold triangles representing the sun's rays, surrounded in turn by inscriptions in gold sans-serif capitals of "" on top and "" (the state nickname) on the bottom. The sun represents the common weather in South Dakota. The inscription on the bottom was "" before it was changed in 1992.

Flag pledge
The official pledge of the South Dakota flag is "I pledge loyalty and support to the flag and state of South Dakota, land of sunshine, land of infinite variety." The only protocol to the state flag pledge is that it does not either replace or preempt the Pledge of Allegiance to the flag of the United States.

Original flag

The original flag of South Dakota consisted of a dominant sun encircled by the text "South Dakota" and "The Sunshine State". The 1909 statute stated:

Unsuccessful 2012 flag proposal

In January 2012, Representative Bernie Hunhoff sponsored a bill to adopt a new design for the state flag based on artwork by Dick Termes of Spearfish, South Dakota. Hunhoff introduced the bill on January 25, 2012; it was referred to the State Affairs committee.  On February 6, the bill was amended to create the South Dakota State Flag Commission, which would have solicited submissions from the public for new flag designs and selected one to be considered by the 2013 legislature as the new state flag.  Immediately after being amended, the bill was "deferred to the 41st legislative day". Since the South Dakota legislative session is only 40 days long, this type of deferral effectively kills legislation.

See also

State of South Dakota
Symbols of the State of South Dakota
Great Seal of the State of South Dakota

References

External links
Signs and Symbols of South Dakota

Flags of South Dakota
Flag
Flags displaying animals
United States state flags
1992 establishments in South Dakota
Flags introduced in 1992

Flag of South Dakota


Efraím Martínez Zambrano ODB (Popayán, Cauca, 7 de diciembre de 1898-27 de marzo de 1956) fue un artista plástico, pintor, dibujante y retratista colombiano, autor de La Apoteosis de Popayán, entre otras obras.

Primeros años

Hijo de Ángel Custodio Martínez y Josefa Zambrano, y nieto del sargento mayor Pedro Pascasio Martínez, el joven boyacense que pasó por Popayán con el Libertador, después de haber combatido valerosamente en Boyacá.

Los primeros años de Efraím Martínez transcurrieron en su hacienda familiar de Los Tejares o El Refugio, construcción de mediados del  ubicada en las afueras de Popayán. A los siete años de edad ingresó a la escuela de El Carmen, regentada por los Hermanos Maristas y a los trece años pasó a la Universidad del Cauca, a cursar bachillerato.

Recorrido artístico

Etapa temprana

Cuando se creó la Escuela de Pintura anexa a la Universidad del Cauca, Martínez cursaba su tercer año de estudios. Se inscribió en ella junto con José Vicente Rivera, Antonio M. Tafur, Arturo Aragón, Hernando Arboleda Ayerbe e Hipólito Castrillón, todos alumnos de Emilio Porset, el primer director de la Escuela, y luego de Coriolano Leudo.

Entre sus primeras obras merece destacarse El Pordiosero, óleo por el cual obtuvo una beca para continuar sus estudios de bellas artes en Bogotá, con los maestros Roberto Pizano, Eugenio Zerda y Francisco Antonio Cano. En la capital, Martínez triunfó en un concurso convocado por la Dirección de Instrucción Pública con las obras La vuelta del paseo y La musa del Pintor (1922).

Martínez formó parte de un grupo de artistas colombianos que se asoció en el denominado Centro de Bellas Artes de Bogotá, con el intelectual Germán Arciniegas como su ideólogo, quienes buscaron una renovación en sus formas de expresar la realidad, apartándose de la vulgaridad y buscando lo nuevo. Los miembros del Centro presentaron una exhibición en la capital colombiana en 1924, con más de cien obras de autores como Pedro Nel Gómez, Eladio Vélez y el propio Martínez.

Etapa europea

Gracias a una beca que le fue concedida por su obra Luz compasiva, en 1924 viaja a Madrid. Allí ingresa a la Academia Libre de Julio Moisés y también toma cursos con Fernando Álvarez de Sotomayor en el Museo del Prado. Por aquella época enferma gravemente y es necesario internarlo en un sanatorio. Durante su convalecencia pinta el óleo En el coro (1926), en el que demuestra una gran destreza en el manejo de la luz natural en la escena y en el que "la luminosidad se vuelve un elemento transformador en este pequeño espacio de tonos cálidos."  Con esta obra participa en la Exposición Iberoamericana de Sevilla y merece ser catalogado en la Enciclopedia Espasa-Calpe.

Su obra Misa (1928), de gran maestría, tuvo como inspiración a Felisa Hoyos Navia, con quien el artista tuvo a su primera hija, Nelly, quien también aparece en el cuadro. Esta obra le mereció una beca para estudiar en París. Martínez se desplaza a la capital francesa junto a su joven esposa Matilde Espinosa, quien sería gran poetisa, y allí cursa estudios en la Académie Julian y en la Académie de la Grande Chaumière.

Durante su permanencia en Europa participó en la Exposición Nacional de Madrid (1926) y posteriormente sus obras serían exhibidas en el Salón de Artistas Franceses (1930).

Segunda etapa en Colombia

A su regreso a Colombia, Martínez volvió a establecerse en Popayán y comenzó a ocupar un sitio destacado en el arte nacional y a recibir numerosos encargos y comisiones de obras. La Universidad del Cauca, para conmemorar el centenario de su fundación, le encargó varios retratos al óleo de sus rectores. A esta época pertenecen sus obras Tapices tropicales, Los Trípticos y La Lechera, ejecutados para decorar el foyer del Teatro Municipal de Cali, y los retratos El Maestro Valencia barbado y Guillermo Valencia y Baldomero Sanín Cano, considerados dos de sus mejores pinturas.

En esta misma etapa elaboró retratos al óleo, a lápiz o en carboncillo de miembros de familias prominentes de la ciudad como Guillermo Valencia, Matoño Arboleda, Maruja Simmonds de Lemos, Rafael Varona Mosquera y Sofía Dolores Arroyo Arboleda, entre varios otros.

Entre 1931 y 1933 se desempeñó como profesor de la Escuela de Bellas Artes de Popayán y en 1932 fundó la Escuela de Bellas Artes de Cali, en compañía de Jesús María Espinosa para la cátedra de pintura y Antonio María Valencia para la de música.  El 26 de abril de 1933 fue elegido socio correspondiente de la Academia Colombiana de Bellas Artes, honor que compartió con otros connotados artistas como Andrés de Santa María, Pedro Nel Gómez y Rómulo Rozo.

La presencia de Martínez en Colombia, en las postrimerías de la época clásica que representaba, tenía que suscitar cruda controversia y agitación. Martínez regresaba de Europa con un mensaje que desde fines del  habían desechado a los modernistas representados por Paul Cézanne, Vincent van Gogh, Camille Pisarro y Paul Gauguin; y en el medio nacional, con retraso de medio siglo, los jóvenes progresistas con deseo de novedad acogían precisamente estas tendencias modernistas. No podían entender a Martínez, como tampoco entendían a Jorge de Oteiza, quien enseñaba en el campo de la escultura a deletrear a Edgar Negret. Pero esto no quiere decir que Martínez fuese un reaccionario situado en una época pasada de moda; en realidad, Martínez regresó a Colombia impregnado del espíritu de Álvarez Sotomayor, su maestro de Sevilla, quien lo encauzó en la delicada misión de cerrar con broche de oro en Colombia aquella época abandonada definitivamente por los "ismos".

Etapa tardía

En 1938 Martínez recibió el encargo de la que se convertiría en su obra más famosa, La Apoteosis de Popayán, óleo monumental basado en el poema Canto a Popayán de Guillermo Valencia, que orna el Paraninfo "Francisco José de Caldas" de la Universidad del Cauca. Es uno de los cuadros de mayor tamaño en la historia del arte colombiano y en él trabajó hasta poco antes de su deceso, acaecido en 1956. La obra fue perpetuada en una emisión filatélica conmemorativa de la Administración Postal Nacional de Colombia en 1987.

En este período de su carrera, Martínez participó en la Exposición Bienal Hispanoamericana de Madrid (1951) y fue director de la Escuela de Bellas Artes de la Universidad Nacional de Colombia (1950-1954). También exploró la fotografía como expresión artística y trabajó el género del retrato.

Vida personal y legado

En 1929, Martínez contrajo nupcias con la poetisa Matilde Espinosa, con quien tuvo dos hijos, separándose pocos años después. De su posterior unión con Marta Sarria nacieron tres hijos.

Martínez se cuenta entre los grandes maestros de la pintura colombiana del . Resalta su excelencia en el dibujo, el manejo de la luz y del color, la destreza en el trazo, la ejecución, la composición y la inspiración. El Gobierno del presidente Eduardo Santos lo condecoró en 1939 con la Orden de Boyacá, en reconocimiento a su aporte a las artes.

En 1959, el escultor Luis Pinto Maldonado perpetuó a Martínez en un busto que se conserva en los jardines de la casa natal del artista en Popayán. Al conmemorarse el primer centenario del natalicio de Martínez, en 1998, el Concejo Municipal de Popayán expidió una ordenanza de honores en su memoria y le otorgó el nombre del artista a uno de los salones de ese cuerpo colegiado.

Véase también

 La Apoteosis de Popayán
 Monumentos de Colombia

Referencias

Bibliografía
 Castrillón Arboleda, Diego. Muros de papel. Popayán y sus estancias históricas. Popayán: Universidad del Cauca.
 Londoño Vélez, Santiago (2005). Breve historia de la pintura en Colombia. Bogotá: Fondo de Cultura Económica.
 Méndez Valencia, María Alexandra. Efraím Martínez en Gran Enciclopedia de Colombia. Bogotá: Círculo de Lectores.
 Museo Nacional de Colombia. En el coro, óleo sobre tela de Efraím Martínez, reg. 222, trasladado del Museo de la Escuela de Bellas Artes de Bogotá en 1948. Bogotá: Museo Nacional de Colombia.
 Museo Nacional de Colombia (2004). Efraím Martínez en Colección de pintura del Museo Nacional de Colombia. Bogotá: Planeta.
 Samper Ortega, Daniel (1934). Academia Colombiana de Bellas Artes - Reseña de labores en la revista Senderos, volumen 1, número 3. Bogotá: Biblioteca Nacional de Colombia.

Enlaces externos
 Efraím Martínez en la Enciclopedia Cultural del Banco de la República

Nacidos en Popayán
Fallecidos en Popayán
Pintores de Colombia del siglo XX
Dibujantes de Colombia
Pintores retratistas de Colombia
Alumnado de la Universidad del Cauca

Efraím Martínez


Hot-wiring is the process of bypassing a motor vehicle's ignition switch and thus starting it without the key. It is often utilized during a vehicle theft. However, a legitimate vehicle owner who has lost a vehicle key or starting a vehicle with inoperable ignition switch (e.g. in run-down old cars) may also implement this process.

Methods
Hot-wiring generally involves connecting the wires which complete the circuit when the key is in the "on" or "ready" position (turning on the fuel pump, ignition system and other necessary components), then touching another wire that connects to the starter. The specific method of hot-wiring a vehicle is dependent on the particular vehicle's electrical ignition system. Remote start units access the same wires as conventional ignition methods. Listings of wire colors and locations and ignition system schematics may sometimes be found in Internet databases.

Vehicles from the 1990s or older, which often have a carbureted engine, a manual transmission, and a single ignition coil and distributor, can be hot-wired from the engine bay. Using standard lock picking to start a vehicle is now usually ineffective, since most cars now use immobilisers or transponder key verification. Conversely, most types of motorcycles are often easier to hot-wire, especially scooters and older naked bikes, which lack advanced security features beyond mechanical locks and conventional ignition switch.

Thieves lacking the basic mechanical skills and knowledge of automotive electrical systems sometimes simply use physical force to bypass the ignition lock, smashing the key mechanism to reveal the rotation switch, which is operated by the key's tumbler.

See also
Immobiliser

References

Motor vehicle theft
Ignition systems

Hot-wiring


Agrilus pseudograminis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Jendek, 2007.

Referências

pseudograminis

Agrilus pseudograminis


Beşoluk, Tunceli ilinin Mazgirt ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Yerleşiminden 1530 yılı tahririnde "Davülü" adıyla, Kiğı sancağının Göcek nahiyesine bağlı bir köy olarak bahsedilmektedir. 1553 yılı kayıtlarında yerleşim, Şadıllı Aşireti üyelerinin yaşadığı köyler arasında gösterilmiştir. 1642 yılında da Göcek nahiyesine bağlı görülen yerleşimde vergiye konu sadece Müslümanlardan oluşan 13 hane bulunmaktaydı. Türkiye Cumhuriyeti döneminde "Davali" ya da "Davalı" adlarıyla görülen yerleşim 1960 yılı nüfus sayımından itibaren Beşoluk adıyla kayıtlarda yer almaktadır.

Coğrafya
Tunceli iline 57 km, Mazgirt ilçesine 24 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Mazgirt belde ve köyleri

Beşoluk, Mazgirt


James George Alexander Bannerman Carnegie, III duque de Fife (23 de septiembre de 1929 - 22 de junio de 2015) fue bisnieto del rey Eduardo VII del Reino Unido, se encontraba en la línea de sucesión al trono británico (siendo el primero de la sucesión que no era descendiente del rey Jorge V). Como bisnieto cognático de un soberano británico, no llevó a cabo funciones reales u oficiales ni recibió fondos de la Lista Civil.

Primeros años
El duque fue el único hijo del 11º conde de Southesk y su esposa, la princesa Maud de Fife, la hija menor del I duque de Fife y de Luisa, princesa real.

El duque fue educado en Ludgrove, Gordonstoun School y en el Real Colegio de Agricultura, Cirencester. sirvió en la Guardia Escocesa en Malaya de 1948-1950. se desempeñó como Vice Patrón de la Braemar Royal Highland Society y de la Asociación Olímpica Británica.

Duque de Fife
El Ducado de Fife fue concedido por primera vez al abuelo del duque, el Alexander Duff, I duque de Fife y VI conde de Fife, en 1889 por la reina Victoria por su matrimonio con la princesa Luisa de Gales, primogénita de Alberto Eduardo, príncipe de Gales (más tarde el rey Eduardo VII). El VI conde de Fife recibió una patente como duque de Fife y conde de Macduff en la nobleza del Reino Unido en abril de 1900, con un anexo especial para sus hijas y la descendencia masculina de estas. Como el I duque y la princesa Luisa solo tenían dos hijas sobrevivientes, el título lo heredó la princesa Alejandra de Fife (más tarde la princesa Arturo de Connaught).

El 26 de febrero de 1959, sucedió a su tía materna, la princesa Arturo de Connaught, como III duque de Fife y conde de Macduff (el único hijo de la princesa Arturo, Alastair, II duque de Connaught y Strathearn, había fallecido antes que ella).

Sucedió a su padre como XII conde de Southesk, así como jefe del Clan Carnegie, el 16 de febrero de 1992.

Matrimonio

El 11 de septiembre de 1956, el entonces Lord Carnegie se casó con la Excma. Caroline Dewar (nacida el 12 de febrero de 1934), hija mayor del tercer barón Forteviot. La pareja se divorció en 1966. El matrimonio tuvo tres hijos:
 Un hijo muerto (4 de abril de 1958).
 Alexandra Clare Carnegie (nacida el 20 de junio de 1959) casada en Londres con Mark Fleming Etherington y con descendencia.
 David Charles Carnegie (nacido el 3 de marzo de 1961), casado con Caroline Anne Bunting y con descendencia.

Títulos y estilos
 1929-1941: El Excmo. James Carnegie.
 1941 - 26 de febrero de 1959: Lord Carnegie.
 Desde el 26 de febrero de 1959: Su Gracia el Duque de Fife.

Otros títulos
 12º conde de Southesk (Nobleza de Escocia).
  conde de Macduff (Nobleza del Reino Unido).
 12º Lord Carnegie de Kinnaird (Nobleza de Escocia).
 12º Lord Carnegie, de Kinnaird y Leuchards (Nobleza de Escocia).
 4.º Barón Balinhard de Farnell en el Condado de Forfar (Nobleza de Escocia).
 9 Baronet Carnegie.

Referencias

Nacidos en Londres
Carnegie, James

James Carnegie


Sindelfingen (Swabian: Sendlfenga) is a city in Baden-Württemberg in south Germany. It lies near Stuttgart at the headwaters of the Schwippe (a tributary of the river Würm), and is home to a Mercedes-Benz assembly plant.

History
 1155 – First documented mention of Sindelfingen
 1263 – Sindelfingen was founded by Count Rudolf Scherer of Tübingen-Herrenberg
 1351 – The city was sold to Württemberg
 Middle Ages – Notable weaving industry
 1535 – Entrance of the Protestant Reformation
 1944 – Stuttgart/Sindelfingen oil refinery bombed by the Oil Campaign of World War II
 1962 – Sindelfingen became a "Große Kreisstadt" (city with special governmental responsibilities within the larger county)
 1971 – Municipal annexation of the neighbouring villages Maichingen and Darmsheim
 1987 – The final traditional Sindelfinger Volksfest was held (the site was later required for a state-level horticulture and landscaping exhibition)

The weaving industry survived until most of Europe's textile industry was devastated by Asian imports. Some textile distribution centres are still left in the city. Former weaving mills can still be found in the city area, now used as offices for the computer industry. This is due to the takeover of Hollerith by IBM which used the punched card technology from the weaving mills.

Geography
Neighbouring towns and cities: Böblingen (contiguous), Stuttgart (15 km), Leonberg. The highest point is 531 meters above sea level and to the north is the Glemswald (nature reserve).

Points of interest

 Old city hall, now a city museum
 St. Martin (consecrated 1083)
 A short alley with half timbered houses (Fachwerkhäusern)
 Old cemetery (behind the city library)
 Witch's Leap
 Kloster Pond
 Large public swimming pool with a long water slide
 Water tower on Goldberg
 Water tower Sindelfingen-Steige
 Water tower Sindelfingen-Eichholz
 Friendship Fountain on the market place, designed by Bonifatius Stirnberg. Around a central fountain with the Pegasus are six small fountains representing the six partner towns of Sindelfingen. The figures can rotate.
 Miniature Railway in the Sommerhofen Park
 Powerline-branch Maichingen
 Zweigart-Sawitzki-Bridge
 High-based pylons
 TV repeater Darmsheim
 Transmitter Tower Fuchsberg
 Transmitter Tower service area Forest of Sindelfingen
 Daimler AG factory. Tours can be arranged through Mercedes dealers.
 Haus zur Geschichte der IBM Datenverarbeitung (IBM Dataprocessing History Museum)

Culture
Sindelfingen has an annual International Street Fair which features ethnic food and performances from the partner cities, as well as from various local ethnic clubs.

Demography
The resident counts below are either estimates, based upon census (*) or official records of respective statistical offices. All figures after 1871 are taken from the statistical office of Baden-Württemberg.

Mercedes-Benz factory

The factory was founded in 1915 by Daimler Motoren Gesellschaft to produce aircraft engines, hence why the plant initially had a runway located onsite. Post-World War I the first passenger car was manufactured, following the merger with Benz & Cie. founded by Karl Benz. In 1926, the entire body shop of the new Daimler-Benz group was relocated to the Sindelfingen plant, allowing plant manager Wilhelm Friedle to introduce assembly line production the following year, and in 1929 the first press shop was opened. By 1938 the plant employed about 6,500 people, and in the lead-in to World War II most production was aligned to military contracts, mainly trucks such as the LC 3000; passenger car production ceased by 1942. Initially replacing male workers with local women, Mercedes then took forced labour, including prisoners of war. Western European prisoners were initially housed in near-by boarding houses, but with the start of the Eastern front the local Nazi administration formed the co-located Riedmühle concentration camp, which from 1942 loaned workers to the company in return for payment to the Nazi Government in Berlin. By 1944, almost half of Daimler Benz's 63,610 Daimler Benz employees were civilian forced labourers. Post-WW2, Daimler-Benz admitted its links with the Nazi regime, and became involved in the German Industry Foundation's initiative "Remembrance, Responsibility and Future".

With heavy Allied bombing, the town and plant were not suitably reconstructed until late 1946, with resumed production of the Mercedes-Benz W136. Two-shift production was introduced from 1950, with the relocation of final car assembly to the plant, meaning that by 1955 80,500 cars were manufactured. The Mercedes-Benz W116 was first produced in 1972, the first model of the Mercedes-Benz S-Class, which the plant still produces today as the current model Mercedes-Benz W223. Until 2015, the plant was the top-producing Daimler AG plant, when with 319,000 vehicles manufactured it was overtaken by the Bremen plant with 324,000.

Today, covering 2,955,944 m2 with a production area 1,305,557 m2, the 37,000 people employed (April 2016 – around 10,000 are research and development), the plant still produces over 300,000 vehicles per year, around 15% of total Daimler Group vehicle production. Second in production scale to Bremen in the Daimler Group, it is the third largest vehicle manufacturing plant in Germany, behind Volkswagen's Wolfsburg plant and the Audi plant at Ingolstadt.

Shooting

Transport
Sindelfingen can be reached through the A8 and A81 motorways, and through the S-Bahn connections to Stuttgart or Herrenberg. The nearest airport is the Stuttgart Airport.

Twin towns – sister cities

Sindelfingen is twinned with:

 Schaffhausen, Switzerland (1952)
 Corbeil-Essonnes, France (1961)
 Sondrio, Italy (1962)
 Dronfield, England, United Kingdom (1981)
 Torgau, Germany (1988)
 Győr, Hungary (1989)
 Chełm, Poland (2001)

Sindelfingen also cooperates with the Eurotowns network.

Notable people
 Carl Eytel (1862–1925), German-American artist
 Roland Emmerich, (born 1955), film producer, director and author, grew up here
 Monika (born 1968), Christoph (born 1969) & Markus (born 1969) Henschel, sibling musicians
 Cubeatz (born 1991), hip-hop production duo

References

External links

Böblingen (district)
Oil campaign of World War II
Towns in Baden-Württemberg
Württemberg

Sindelfingen


Kalejdoskop: En Skønhedskikkert er en kortfilm fra 2000 instrueret af Pernelle Maegaard efter manuskript af Pernelle Maegaard.

Handling
Det er en videoinstallation, der er en lang rejse ind i et gyvelkrat. Det er en mosen rundt i et gyvelkrat, kameraet leder efter den rigtige vej. Skarpheden ligger på kameraets linse. Bier bliver meget store. Installationen består af to billeder, ca. 2 meter høje, som vises parallelt - det ene spejlvendt - så der opstår en kalejdoskopisk virkning. Billederne er 90% gule. Det er en uendelig rejse, ingen når frem.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2000

Kalejdoskop: En Skønhedskikkert


North Concord/Martínez es una estación en la línea Pittsburg/Bay Point–SFO/Millbrae del Metro de San Francisco. La estación se encuentra localizada en 3700 Port Chicago Highway en Concord, California. La estación North Concord/Martínez fue inaugurada el 16 de diciembre de 1995. El Distrito de Transporte Rápido del Área de la Bahía es la encargada por el mantenimiento y administración de la estación.

Descripción
La estación North Concord/Martínez cuenta con 1 plataforma central y 2 vías. La estación también cuenta con 1,977 de espacios de aparcamiento.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones de autobuses:
 County Connection: Ruta 28, 17, 628 (servicio limitado). Sin servicio de autobuses los fines de semana.

Referencias

Enlaces externos

 Estación North Concord/Martínez
 Líneas y estaciones del Metro de San Francisco

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1995
Estaciones de la línea Pittsburg/Bay Point–SFO/Millbrae
Transporte del condado de Contra Costa

North Concord/Martínez (Metro de San Francisco)


A Igreja Reformada Holandesa da África (IRHA) ou Igreja Reformada Neerlandesa da África (IRNA)- em neerlandês Nederduitsch Hervormde Kerk van Afrika , abreviatura NHKA - é uma denominação cristã reformada fundada no Século XIX, na África do Sul, por migrantes holandeses. Posteriormente, a denominação se espalhou para a Namíbia, Suazilândia e partes de Botswana, Zimbabwe e Zâmbia.

História

A denominação foi fundada por imigrantes holandeses, membros da Igreja Reformada Neerlandesa, que se estabeleceram no que posteriormente seria a África do Sul em 1652.

Após as Guerras Anglo-Holandesas, as igrejas da região do Cabo Ocidental e do interior da África do Sul acabaram ficando geograficamente isoladas. Tal isolamento gerou o surgimento da Igreja Reformada Holandesa da África (NHKA), em 1842, diferente da Igreja Reformada Neerlandesa (NGK) baseada na Cidade do Cabo.

Doutrina
A denominação subscreve os Padrões da Unidade (Confissão Belga, Catecismo de Heidelberg e Cânones de Dort) como seus símbolos de fé. Além disso, reconhece o Credo Niceno-Constantinopolitano, Credo dos Apóstolos e Credo de Atanásio como exposições fiéis das doutrinas bíblicas.

A denominação também aceita a ordenação de mulheres como pastoras, presbíteras e diaconisas.

Relações Intereclesiásticas

A IRNA é membro da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas e já foi, anteriormente, membro da Fraternidade Reformada Mundial.

Denominações reformadas continentais na África do Sul
Membros da Comunhão Mundial das Igrejas Reformadas
Igrejas ex-membras da Fraternidade Reformada Mundial


Canabidiol (CBD) este un compus organic găsit în planta de cannabis, cunoscută și sub numele de cânepă, Cannabis sativa, având până la 0,2% concentrație de THC. Este al doilea cel mai abundent compus, reprezentând un total de 40% din extracte. Datorită asemănării și ușurinței moleculare a conversiei sintetice, inițial s-a crezut că CBD a fost un precursor normal al THC. Canabidiolul este unul din cei 113 compuși chimici canabinoizi găsiți în planta de canabis, mulți dintre aceștia fiind investigați pentru beneficiile potențiale pentru sănătate. Fiind bogată în CBD, cânepa este folosită la obținerea uleiului CBD. Uleiurile de canabis CBD conțin concentrații variate de canabidiol, în funcție de scopul utilizării.
Spre deosebire de marijuana în care principalul compus psihoactiv este THC, CBD conține în mod natural concentrații extrem de scăzute de THC.

Istoric

Cânepa și canabis au fost cultivate în Taiwan acum 10.000 de ani și au avut multe utilizări, inclusiv fabricarea de pânză, frânghie, hârtie, alimente și medicamente.
Canabidiolul a început să fie studiat de la mijlocul secolului al XVIII-lea. Odată cu introducerea în farmaciile americane în 1839 de către William Brooke O'Shaughnessy, extractele de canabis au ajuns să fie cunoscute în principal ca medicament. Produse similare au fost disponibile și în  Europa. În secolul al XIX-lea, tinctura de cannabis era utilizată în Imperiul Britanic pentru tratarea stărilor de greață și vomă.
După anul 1900, utilizarea în scop recreativ a cannabisului a cunoscut un avânt care a determinat în 1961 introducerea aceste plante pe lista substanțelor stupefiante interzise. Din acel moment, utilizarea cannabisului în scopuri medicale a fost interzisă.
CBD a fost izolat prima dată în 1940 din extract de cânepă etanolică și din rășina egipteană de Cannabis indica, dar structura chimică și stereochimia au fost elucidate abia în 1964.

Farmacologie
Canabidiolul se conectează la anumiți receptori din organismul uman, prin intermediul sistemului endocannabinoid (SE) pentru a-și produce efectele. Corpul uman produce în mod natural canabinoizi, având doi receptori pentru aceștia: CB1 și CB2. Acești receptori sunt construiți pentru a interacționa cu endocannabinoidele. Sistemul endocannabinoid este în esență sistemul care regleaza endocanabinoizii (produsi de catre organism) si gestioneaza canabinoizii introdusi, fiind responsabil pentru homeostazie - reglementarea si echilibrul sistemelor corpului uman.

Receptorii CB1 sunt localizați în tot corpul, însă majoritatea se regăsesc în creier. Aceștia au rolul de a regla anumite funcții ale organismului, precum mișcarea și coordonarea, durerea, emoțiile, starea de spirit, concentrarea, apetitul, memoria.

Majoritatea receptorilor CB2 sunt localizați în sistemul imunitar, având directă influență asupra durerii și inflamațiilor.

Canabidiolul nu interacționează cu niciunul din cele două tipuri de receptori, ci mai degrabă determină organismul să folosească mai mult canabinoizii prezenți deja în mod natural în corp. CBD ajută la menținerea diferitelor procese psihologice, interacționând cu receptorii din sistemul nervos și cel imunitar.

Compuși chimici
Parfum: provine dintr-o substanță chimică numită terpen. CBD conține mai multe tipuri de terpen: limonen, mircen, pinen, linalool, cariofilen, humulen.

Minerale și vitamine: există mai multe vitamine importante cu spectru complet, cum ar fi A, C, E și complexul B, precum și unele minerale importante precum: fier, potasiu, zinc, fosfor, calciu etc.

Grăsimi esențiale și proteine: sunt prezenți 20 de aminoacizi cu spectru complet, iar 9 dintre aceștia sunt aminoacizi esențiali. Toți acizii grași esențiali importanți, cum ar fi Omega-3 și Omega-6 sunt prezenți cu spectru complet. Raportul optim al acizilor din CBD este 3:1.

Molecule similare
Cele mai importante sunt:
Cannabichromen (CBC)
Cannabigerol (CBG)
Cannabiciclol (CBL)
Cannabivarol (CBV)
Cannabinol (CBN)
Cannabitriol (CBT)
Cannabifuran (CBF)
Cannabivarin (CBV)

Utilizări

Canabinolul are multe aplicații terapeutice, fiind prezent în mai multe medicamente, cum ar fi Sativex, Epidiolex, Cannador. CBD, spre deosebire de THC (tetrahidrocannabinol), nu are efect psihoactiv, deci nu alterează conștiența și nu afectează sistemul nervos central.

Uleiul CBD
Există o varietate mare de produse din ulei de canabis CBD, de la ulei CBD pur, la ceaiuri, bomboane, ciocolată, băuturi, alimente, unguente, până la lichide pentru țigară electronică și ceară pentru vaporizatori, sau pentru gătit.

Uleiul de CBD există în trei forme principale:
Crud: de culoare verde pal și închis, având o consistență groasă
Decarboxilat: culoarea și consistența sunt asemănătoare cu cele ale uleiului crud
Filtrat: este cel mai popular.

Uleiul de CBD poate avea efecte benefice pe termen lung pentru un număr mare de afecțiuni:
boli cardiovasculare
dureri cronice
dependență de alcool, tutun sau droguri
alergii
tulburari psihice și psiho-emotionale (depresie, anxietate, stări de panică, stres posttraumatic)
insomnie
stres
convulsii
ADHD
Boala Crohn
cancer
diabet
acnee, artrită, psoriazis
epilepsie
astm
autism
boli neurodegenerative (Alzheimer, Parkinson)
boli ale sistemului imunitar (lupus, artrită reumatoidă).
scleroză multiplă
boli hepatice
arsuri solare
afecțiuni ale animalelor de companie.

Metode de obținere
Uleiul de canabidiol este obținut în principal prin extracție din cânepă industrială. Procesul de extracție implică utilizarea unui solvent pentru extragerea uleiului din tulpina de cânepă. Solvenții folosiți frecvent sunt dioxid de carbon (CO2), ulei de măsline și alți solvenți lichizi.

Extracția cu CO2: Tehnica de extracție cu CO2 este cea mai sigură și eficientă metodă rezultând produse de cea mai bună calitate. Cu toate acestea, procesul este considerabil mai scump.

Extracția cu etanol: Există unele dezavantaje ale acestei metode de extracție:  etanolul este solubil în apă și va dizolva cu ușurință clorofila, datorită căreia aroma produsului este ierboasă și amară. Atunci când clorofila este îndepărtată din CBD-ul extras, eficiența uleiului este redusă. De aceea, această tehnică nu este folosită frecvent.

Extracție cu ulei de măsline: Este o metodă simplă, prin care uleiul de măsline este încălzit la 93° C, urmat de filtrare. Filtrarea plantei și extracția uleiului pot reduce eficiența frunzelor, ceea ce duce la necesitatea utilizării unei cantități mai mari pentru a obține aceleași rezultate.

Extracție cu hidrocarburi: Această metodă este cunoscută ca "Metoda Rick Simpson". Pentru procesul de extracție, sunt folosit ediferite hidrocarburi, cum ar fi: butan, hexan, pentan, propan, acetonă.
Hidrocarburile au un punct de fierbere scăzut care poate fi purjat în timpul procesului de extracție. În timpul acestui proces, se extrage cea mai pură formă de ulei CBD. Este foarte ușor și rentabil, dar în același timp periculos.

Extracția la temperatură scăzută și presiune scăzută: Solventul este adăugat la biomasă și toți compușii doriți sunt extrași prin comprimare. Solventul este apoi separat prin dilatare. Cu toate acestea, atunci când se compară această metodă cu extracția CO2, aceasta utilizează condiții de proces mai blânde, deoarece funcționează la temperatură scăzută și presiune scăzută. Metodele convenționale de extracție necesită etape ulterioare după extracție, și anume fracționarea (îndepărtarea componentilor nedoriti ai plantei) și purificarea (îndepărtarea solvenților reziduali). Aceste etape suplimentare duc la pierderea compușilor importanți, în special a terpenelor. Metoda de extracție la temperatură scăzută și presiune scăzută evită acești pași suplimentari, iar solventul nu trebuie îndepărtat într-o etapă separată; în schimb, pur și simplu revine prin expansiune în recipientul de stocare a solventului.

Izolatul CBD
Izolatul CBD este canabidiol sub formă de cristale. Izolatele CBD sunt extrase ca parte a unei metode speciale, care implică eliminarea CO2 și a altor ingrediente nedorite din planta de canabis. După aceea, tulpinile plantelor sunt filtrate și purificate.

Statut juridic
Legislația referitoare la marijuana și cannabis diferă de la o țară la alta. În multe state ale lumii, cannabisul este legal fie pentru uz medicinal, fie recreațional.

Uniunea Europeană
În toate țările UE, importul de CBD este permis pentru uz personal, dacă conținutul de THC este mai mic de 0,2%. Mai multe soiuri de cânepă industriale pot fi cultivate legal în Europa de Vest.

În 2019, Comisia Europeană a anunțat că CBD și alte canabinoide ar fi clasificate drept "alimente noi", ceea ce înseamnă că produsele CBD ar necesita autorizație în temeiul Regulamentului UE privind alimentele noi, care să menționeze: "acest produs nu a fost utilizat ca aliment sau ingredientul alimentar înainte de 15 mai 1997, înainte de a fi introdus pe piață în UE ca ingredient alimentar sau alimentar, este necesară o evaluare a siguranței în temeiul Regulamentului privind alimentele noi. Recomandarea - în cazul extractelor CBD, CBD sintetizate , precum și toate produsele CBD, inclusiv petrolul CBD - a fost programată pentru o hotărâre definitivă adoptată de Comisia Europeană în martie 2019. Dacă ar fi aprobat, producătorii de produse CBD ar fi obligați să efectueze teste de siguranță și să dovedească un consum sigur, indicând faptul că produsele CBD nu ar fi eligibile pentru comerțul legal până cel puțin 2021.

Cannabidiolul este enumerat în baza de date a Ingredientelor cosmetice din UE (CosIng). Cu toate acestea, listarea unui ingredient, atribuit cu un nume INCI, în Cosin nu înseamnă că acesta va fi utilizat în produse cosmetice sau că este aprobat pentru o astfel de utilizare. Mai multe soiuri de cânepă industriale pot fi cultivate legal în Europa de Vest.

O varietate precum "Fedora 17" are un profil canabinoid în mod constant în jur de 1%, cu THC mai mic de 0,3%.

Bulgaria
În 2020, Bulgaria a devenit prima țară din UE care a permis vânzarea canabidiolului derivat din cânepă. Produsele CBD sunt legale și ușor de achiziționat, atât timp cât conțin mai puțin de 0,2% de THC.

Cehia
CBD derivat din cânepă este legal să se cumpere atât timp cât are mai puțin de 0,3% THC.

Franța
Franța este cel mai mare producător de cânepă din Europa, folosit mai ales pentru hârtie de cânepă. Franța respectă legislația generală a UE pentru cânepă industrială și permite achiziționarea legală a produselor CBD cu un conținut de 0,2% THC sau mai puțin.

Germania
CBD și canabisul medical sunt substanțe legale în Germania de mai bine de 2 ani. Pacienții care necesită CBD trebuie să aibe un card special și prescripție medicală pentru medicamente. În timp ce cannabisul de agrement rămâne ilegal, Germania deține o poziție liberală asupra consumului privat și public al substanței.

Grecia
Conform legislației elene, produsele derivate din cânepă nu sunt considerate droguri, deoarece nu conțin cantități mari de THC. Prin urmare, produsele CBD pot fi achiziționate legal în Grecia, atât timp cât conțin 0,2% sau mai puțin de THC.

Italia
Italia a legalizat canabisul pentru uz medical în 2007. În 2017, o directivă guvernamentală a schimbat perspectiva, fără a mai necesita autorizație pentru cultivarea cânepei cu un conținut maxim de THC de 0,2%, cu un nivel de toleranță de până la 0,6%. a fost legalizat în Italia, atât timp cât produsul conține mai puțin de 0,6% THC.

Marea Britanie
Cannabidiol, într-o formulă de pulverizare pe cale orală combinată cu delta-9-tetrahidrocanabinol, este un produs disponibil (prin prescripție numai până în 2017) pentru ameliorarea spasticității severe datorită sclerozei multiple (în cazul în care alte anti-spasmodici nu au fost eficienți). Până în 2017, produsele care conțin canabidiol comercializate în scopuri medicale au fost clasificate ca medicamente de către organismul de reglementare din Regatul Unit, Agenția de Reglementare a Medicamentelor și Medicamentelor (MHRA) și nu au putut fi comercializate fără aprobarea de reglementare a revendicărilor medicale. Începând din 2018, uleiul de canabis este legal de posedat, cumpărat și vândut în Marea Britanie, furnizând produsul nu conține mai mult de 0,3% THC și nu este publicat ca furnizând un beneficiu medical. În ianuarie 2019, Agenția britanică pentru standarde alimentare a indicat că va considera produsele CBD, inclusiv uleiurile CBD, ca un aliment nou în Marea Britanie, fără istorie de utilizare înainte de mai 1997 și indicând faptul că aceste produse trebuie să aibă autorizație și siguranță înainte de a fi comercializate.

Norvegia
Uleiul CBD este larg acceptat în Norvegia. Parlamentul norvegian a decriminalizat consumul pentru uz personal în decembrie 2017.

Olanda
Uleiul CBD este legal în Olanda, atât timp cât a fost produs în afara Olandei și conține mai puțin decât concentrația legală de 0,2% THC în formularea sa.

România
Poziția României în ceea ce privește uleiul CBD și alte produse CBD sau extracte de cânepă, este asemănătoare cu pozițiile altor țări în Uniunea Europeană. România a fost cel de-al zecelea membru al Uniunii Europene care a legalizat canabis medical. În octombrie 2013, România a legalizat medicamentele create din derivați de canabis. Acestea se pot utiliza cu o rețetă și dacă conțin 0,2% de THC sau mai puțin. Uleiul CBD este legal să se cumpere pe teritoriul României și se poate găsi în magazine de alimente de sănătate și magazine de medicamente alternative online.
De asemenea, Legea nr. 339/2005 permite Ministerului Agriculturii și Dezvoltării Rurale ( MADR ) să autorizeze cultivarea cânepei industriale, dacă procesul este în conformitate cu reglementările UE.

La sfârșitul anului 2019, Senatul României a adoptat un proiect de lege care prevede legalizarea cannabisului pentru uz medical. Conform proiectului de lege, următoarele componente cannabis pot fi utilizate în scopuri medicale: cannabis, rășină de cannabis, extracte, tincturi și, de asemenea, THC, izomerii săi și variantele lor stereochimice. Cantitatea admisă de THC este de maxim 20%.

Deși utilizarea CBD este legală, utilizarea recreațională a THC este încă ilegală și nu este decriminalizată.

Suedia
CBD este clasificat ca produs medical în Suedia.

Canada
În octombrie 2018, canabidiolul a devenit legal pentru uz recreativ și medical. În Canada, ca și în SUA, floarea de cânepă cu THC mai mică de 0,3% este legală atât timp cât respectă reglementările prevăzute în Legea Cannabis.

S.U.A.
Începând cu aprilie 2019, CBD extras din marijuana rămâne o substanță controlată de Schema I, și nu este aprobată ca medicament de prescripție medicală, supliment alimentar sau permisă pentru comerțul interstatal în Statele Unite. CBD derivată din cânepă (cu 0,3% THC sau mai mică) a fost delistată ca substanță clasificată federal prin proiectul de lege privind agricultura din 2018. Regulamentele FDA se aplică în continuare: CBD de cânepă este legală să vândă ca ingredient cosmetic, dar, în ciuda unei concepții greșite comune, deoarece este un ingredient activ într-un medicament aprobat de FDA, nu poate fi vândut sub legea federală ca ingredient în alimente, sau hrană pentru animale. Este o concepție greșită în mod obișnuit că abilitatea legală de a vinde cânepă (care poate conține CBD) face CBD legală.

În septembrie 2018, după aprobarea sa de către FDA pentru tipurile rare de epilepsie în copilărie, Epidiolex a fost reprogramat (de către Administrația pentru Eliberarea Drogurilor) ca un medicament din lista V, pentru a permite utilizarea prescripției sale. Acest lucru permite companiei GW Pharmaceuticals să vândă Epidiolex, dar nu se aplică pe scară largă, iar toate celelalte produse care conțin CBD rămân medicamente de pe Lista I. Epidemiolele necesită în continuare o replanificare în unele state înainte de a putea fi prescrise în aceste state

China
Deși consumul de CBD nu a fost încă autorizat în China, acest lucru nu a împiedicat unele regiuni  să cultive canabis pentru a produce ulei CBD. China este una dintre țările cu unele dintre cele mai stricte politici ale drogurilor. Cultivarea și utilizarea marijuanei în China sunt strict interzise și nu este sigur dacă în curând CBD va fi legal pentru utilizare în alimente sau medicamente. În prezent, China permite vânzarea de semințe de cânepă, ulei de cânepă și utilizare CBD în produse cosmetice.

Coreea de Sud
Coreea de Sud a fost prima țară din estul Asiei care în 2018 a legalizat cannabisul pentru consum medical. Uleiul CBD este legal, dar strict în scop medical dintr-o listă scurtă de medicamente aprobate.

Tailanda
În august 2019, Ministerul Sănătății Publice a eliminat CBD de pe lista de substanțe interzise, atât timp cât este 99% pur. De asemenea, nu există interdicție asupra importurilor de ulei CBD obținut din cânepă.

India
Medicamentele derivate din canabis sunt permise și disponibile legal în cadrul ministerului AYUSH, ca medicament AyurvedaAyurvedic.

Mexic
Mexic s-a alăturat țărilor care au legalizat în totalitate cultivarea, procesarea, vânzarea, deținerea și utilizarea cannabisului și a derivatelor acestuia, în urma unei hotărâri a Curții Supreme din 31 octombrie 2018.

Brazilia
În Brazilia autoritatea de reglementare ANVISA a legalizat CBD în aprilie 2014 pentru utilizări terapeutice. În prezent, guvernul a aprobat importul de uleiuri CBD pe bază de cânepă pentru epilepsie, boala Parkinson și dureri cronice, cefalee.

Australia
În urma unei modificări a legislației în 2017, CBD a fost schimbat de la un program de 9 droguri la un program de 4 medicamente, ceea ce înseamnă că este disponibil din punct de vedere legal. Acestea includ medicamente de prescripție (Schema 4) pentru uz terapeutic care conțin 2% sau mai puțin alte canabinoide utilizate frecvent în canabis (cum ar fi Δ9-THC).

Noua Zeelandă
În 2017, guvernul a făcut modificări la regulamente, astfel încât restricțiile să fie eliminate. Prin acceptarea actului de modificare a Directivei privind abuzul de medicamente (Cannabis Medicament) din decembrie 2018, cannabidiolul nu mai este un medicament controlat, ci poate fi eliberat pe bază de prescripție medicală în conformitate cu Legea privind Medicamentele, cu condiția ca produsul să nu conțină mai mult de 2% THC.

Vezi și
Cannabis
Cannabinoid
Cânepă

Legături externe

Every Question You Have About CBD—Answered
Cannabidiol (CBD) — what we know and what we don't
Berea cu marijuana, noul "spice" legalizat în România
CBD și THC - O comparație a celor doi compuși

Note

Bibliografie
Jamie Evans: The Ultimate Guide to CBD: Explore The World of Cannabidiol, 1st Edition, Fair Winds Press, 2020, ISBN: 978-1592339266
Eileen Konieczny: Healing with CBD: How Cannabidiol Can Transform Your Health without the High, 1st Edition, Ulysses Press, 2018, ISBN: 978-1612438290
Craig Tomashoff: The Complete Guide to CBD: Everything There is to Know About the Healing Powers of Cannabis, Centennial Books, 2020, ISBN: 978-1951274085
Gregory L. Smith: CBD: What You Need to Know, Second Edition, Independently published, 2020, ISBN: 978-1674805078

Agoniști ai receptorilor de serotonină
Analgezice
Antiinflamatoare
Antiepileptice
Canabinoide
Fenoli

Cannabidiol


Operation Valkyrie () was a German World War II emergency continuity of government operations plan issued to the Territorial Reserve Army of Germany to execute and implement in the event of a general breakdown in civil order of the nation. Failure of the government to maintain control of civil affairs might have been caused by the Allied bombing of German cities, or uprising of the millions of foreign forced labourers working in German factories.

German Army (Heer) officers, General Friedrich Olbricht, Major General Henning von Tresckow and Colonel Claus von Stauffenberg modified the plan with the intention of using it to take control of German cities, disarm the SS, and arrest the Nazi leadership once Hitler had been assassinated in the 20 July plot. Hitler's death (as opposed to his arrest) was required to free German soldiers from their oath of loyalty to him (Reichswehreid). After lengthy preparation, the plot was activated in 1944 but failed.

The original operation
The original plan, designed to deal with internal disturbances in emergency situations, ensured combat readiness of units among scattered elements of the Reserve Army. It was developed by General Friedrich Olbricht's staff in his capacity as head of General Army Office and was approved by Hitler. However, apart from Hitler himself, only Colonel-General Friedrich Fromm, Chief of the Reserve Army since 1938, could initiate Operation Valkyrie.

Coup-oriented revisions

The idea of using the Reserve Army in the German homeland to unseat the Nazi regime had existed before, but Fromm's refusal to cooperate in a prospective coup posed a serious obstacle to the conspirators. Nevertheless, after the lessons of a failed assassination attempt on 13 March 1943, Olbricht felt that the original coup plan--which anticipated a more spontaneous uprising--was inadequate and that the Reserve Army should be used even without Fromm's cooperation.

The original Valkyrie order only dealt with combat readiness of Reserve Army units. Olbricht added a second part, 'Valkyrie II', which provided for the swift mustering of these units into battle groups ready for action.

In August and September 1943, co-conspirator Major General Henning von Tresckow, finding Olbricht's revision inadequate, greatly expanded the Valkyrie plan by new supplementary orders that undermined the staunchest Nazi institutions by implicating them in Hitler's death. A secret declaration began with the words: "The Führer Adolf Hitler is dead! A treacherous group of party leaders has attempted to exploit the situation by attacking our embattled soldiers from the rear to seize power for themselves."

With this premise securing the credible motivation for the Reserve Army to seize control of the organs of state, detailed instructions were written for the occupation of government ministries in Berlin, of Himmler's headquarters in East Prussia, of radio stations, of telephone exchanges, of other Nazi infrastructure through military districts and of concentration camps. (Previously, it was believed that Colonel Claus Schenk von Stauffenberg was mainly responsible for the Valkyrie plan, but documents recovered by the Soviet Union after the war and released in 2007 suggest that a detailed plan was developed by Tresckow in autumn 1943.) All documents were handled by Tresckow's wife, Erika, and by Margarete von Oven, his secretary. Both women wore gloves so as to leave no fingerprints.

In essence, the coup plan involved tricking the Reserve Army into the seizure and removal of the civilian government and paramilitary organizations of wartime Germany under the false pretence that the SS had attempted a coup and assassinated Hitler. The conspirators depended on the assumption that the rank-and-file soldiers and junior officers designated to execute Operation Valkyrie would be motivated to do so on the basis of their false belief that the Nazi civilian leadership had behaved with disloyalty and treason against the state and the leader to whom the army has sworn allegiance, and were therefore required to be removed. The conspirators counted on the soldiers to obey their orders so long as they came from a legitimate channel—namely, the Reserve Army High Command—in the emergency situation following Hitler's putative death.

Apart from Hitler, only Colonel-General Friedrich Fromm, as commander of the Reserve Army, could activate Operation Valkyrie. For the planned coup to succeed, therefore, the plotters had either to win Fromm over to the conspiracy or to neutralize him in some way. Fromm, like many senior officers, knew about the military conspiracies against Hitler in general terms, but neither supported them nor reported them to the Gestapo.

The orders, which on July 20 were transmitted but never fully implemented, illustrate the scope and detail of the planning, as well as the dual military and political aims: The disarming of the SS and the SD, as well as the reorientation of governmental and military actions away from what the conspirators considered to be the lawlessness of the Nazi regime.

Initial order to the Wehrkreise (Military Districts)

See source.

Order to General Government of Poland

Particularly notable for its apparent anticipation of the release of "political prisoners" from concentration camps in the General Government of occupied Poland, this telex is preserved in the Bundesarchiv. See source matter.

Execution

The key role in its actual implementation was to be played by Colonel Claus Schenk Graf von Stauffenberg, after his assassination attempt on Hitler on 20 July 1944. Stauffenberg had also further improved the Valkyrie plan and made changes to address changing situations.

Stauffenberg's position as Chief of Staff of the Reserve Army gave him access to Hitler for reports and at the same time required his presence at headquarters for implementation of Valkyrie. At first, Tresckow and Stauffenberg sought out other officers with access to Hitler who could carry out the assassination.

General Helmuth Stieff, Chief of Organization in Army High Command, volunteered to be the assassin but later backed down. Tresckow attempted several times to be assigned to Hitler's headquarters without success. Finally, Stauffenberg decided to carry out both the assassination attempt and the Valkyrie operation, which greatly reduced the chance of success. After two abortive attempts, Stauffenberg placed the bomb on 20 July and hurried back to Berlin to assume his pivotal role.

Discovering from Field Marshal Wilhelm Keitel that the bomb had not killed Hitler, Fromm refused to initiate Valkyrie, only to learn that General Friedrich Olbricht had initiated in his name; refusing to co-operate, he was removed and arrested by the conspirators and replaced by General Erich Hoepner. Meanwhile, Carl-Heinrich von Stülpnagel, military governor of occupied France, managed to disarm the SD and SS, and captured most of their leadership. He travelled to Günther von Kluge's headquarters and asked him to contact the Allies, only to be informed that Hitler was alive.

By this time Reichsführer-SS Heinrich Himmler had taken charge of the situation and had issued orders countermanding Olbricht's mobilisation of Operation Valkyrie. This led to the failure of the coup, with most of the commanding officers learning that Hitler was alive and cancelling their operations.

When it was clear that the coup had failed, the less resolute members of the conspiracy in Berlin began to change sides. Fromm was freed from his detention room and, after a brief fight, he managed to regain control of the Bendlerblock. In a desperate attempt to cover his involvement, he ordered the executions of General Friedrich Olbricht, his chief of staff Colonel Albrecht Mertz von Quirnheim, Colonel Claus von Stauffenberg and his adjutant Lieutenant Werner von Haeften. Shortly after midnight, the condemned men were led to a mound of earth back-lit by idling vehicles where each was executed by firing squad in the courtyard of Bendlerstraße headquarters. (The street has since been renamed Stauffenbergstraße in honour of Colonel Stauffenberg.) Further executions were forbidden following the arrival of Waffen-SS personnel under the command of Obersturmbannfüher Otto Skorzeny.

See also
 Assassination attempts on Adolf Hitler
 List of members of the 20 July plot
 Fighter Pilots' Revolt

Bibliography

English

German

References

External links
 German Resistance to Hitler – Valkyrie Conspiracy – German Conspiracy against the German government culminating in the Coup Attempt of 20 July 1944
 The Conference Room at the "Wolf's Lair" after the Assassination Attempt (20 July 1944) from German History in Documents and Images a project of the German Historical Institute
 Adolf Hitler – antihero of the 20th century
 Telex Message by the Conspiratorial Stauffenberg Group to the holders of executive Power (20 July 1944) from German History in Documents and Images a project of the German Historical Institute
 The assassination attempt from 20 July 1944 and operation "Valkyrie"
 Operation Valkyrie (History Channel documentary)
 Consequences

Valkyrie
1944 in Germany
20 July plot
German resistance to Nazism
Military of Nazi Germany
Continuity of government
Valkyrie

Operation Valkyrie


Le Projet d'urgence de gestion environnementale en milieu urbain (PUGEMU) créé par une loi portant autorisation de ratification en 2011, est un programme du ministère du cadre de vie et du développement durable, dont  l'objectif principal est  d'améliorer la qualité de l'environnement urbain au Bénin

Missions et organisations

Impacts du projet
Pendant six ans d'exécution le PUGEMU a eu des impacts dans sa zone d'exécution dont la mise à l'abri de certaines populations  des inondations périodiques, réduction des dégâts liés aux inondations dans certains communes, l'amélioration et la fluidité de la circulation des personnes et des biens. Par ailleurs, ce projet a permis d'avoir d'autres perspectives comme  la construction et la réhabilitation d'importants ouvrages de drainage des eaux pluviales, la gestion des eaux usées et déchets solides, la mise en place d'un système précoce d'alerte et de gestion des risques d'inondation.

Notes et références

Articles connexes
 Agence béninoise pour l'environnement
 Ministère du cadre de vie et du développement durable

Politique de l'environnement


عز الدين هي بلدة في المنطقة الوسطى من سوريا، تقع شرق شمال مدينة حمص وسط المدن التالية حمص حماه سلمية الرستن، وهي مركز حضاري للعديد من القرى المجاورة والمزارع. دعيت القرية قديمًا بالصلة وذلك إبان العهد الروماني والبيزنطي، وكانت تدعى عند العرب بمنطقة الرياحين تستريح فيها القوافل التجارية القادمة من الشرق باتجاه مدينة حمص وذلك بسبب إغلاق أبواب مدينة حمص ليلا، ثم وابان العهد المملوكي شهدت المنطقة نشاطا علميا واكتسبت اسم الناهضة ثم بعدها عز الدين.

قرى محافظة حمص

عز الدين (ريف حمص)


Senatstorvet (finsk: Senaatintori; svensk: Senatstorget) er en plads i det centrale Helsinki. Den kan ses som Carl Ludvig Engels arkitektoniske allegori over byens politiske, religiøse, videnskabelige og kommercielle magt.

Senatstorvet og dets omgivelser udgør den ældste del af det centrale Helsinki. Rundt om pladsen ligger Helsinki Domkirke (1830-52), Statsrådsslottet (1818-22), Helsinki Universitets hovedbygning (1832) og Sederholmhuset (1757), der med sine 260 år er Helsinkis ældste bygning.

Historie
Statsrådsslottet stod færdigt på Senatstorvets østlige side i 1822. Det husede det finske senat indtil 1918, men er i dag hjemsted for den finske statsminister og hans kabinet. Universitetets hovedbygning på den anden side af pladsen blev færdiggjort 1832.

Helsinki Domkirke på Senatstorvets nordlige side var Engels største projekt. Han arbejdede på kirken fra 1818 og frem til sin død i 1840. Helsinki Domkirke, der dengang hed Skt. Nikolajs Kirke, dominerer Senatstorvet. Den blev indviet tolv år efter Engels død i 1852.

Statuen af Alexander 2.
Midt på pladsen står en statue af zar Alexander 2. af Rusland. Statuen, der er udført af Walter Runeberg, blev rejst i 1894 til minde om zarens genetablering af den finske rigsdag i 1863. Den er omgivet af figurer, der repræsenterer lov, kultur og landbrug. Under russificeringen af Finland (1899-1917) blev statuen et finsk frihedssymbol. Finnerne protesterede mod Nikolaj 2.s dekreter ved at lægge blomster for foden af statuen af hans bedstefar, der blev kendt som "den gode zar".

Efter Finlands uafhængighed i 1917 mente mange, at statuen skulle fjernes. Det blev senere foreslået at erstatte den med rytterstatuen af Carl Gustaf Mannerheim, der i dag står på Mannerheimintie (svensk: Mannerheimvägen) foran Kiasma. Ingen af disse forslag blev dog ført ud i livet og statuen er i dag en af Helsinkis største turistattraktioner.

Nuværende rolle
Senatstorvet er i dag en af Helsinkis største turistattraktioner. Her afholdes mange forskellige arrangementer, bl.a. koncerter og julemarkeder.

Senatstorvet genlyder dagligt kl. 17:49 af et digitalt klokkespil. Lydinstallationen er komponeret af Harri Viitanen og Jyrki Alakuijala. Klokkespillet kan bedst høres fra bronzestatuen af Alexander 2.

I populærkulturen
Film
 Den amerikanske skuespiller og filminstruktør Warren Beatty filmede flere scener til sin film Reds (1981) på Senatstorvet. I filmen agerer Helsinki stand-in for Skt. Petersborg. Domkirken er dog ikke med i filmen.
 Senatstorvet – inklusiv domkirken – optræder i titelsekvensen i John Hustons The Kremlin Letter (1970).
 Pladsen er med i Jim Jarmuschs film Night on Earth (1991).
Musik
 Åbningssekvensen i musikvideoen til Darudes "Sandstorm" udspiller sig foran Storkirken på Senatstorvet.

Billedgalleri

Noter

Eksterne henvisninger

Helsinki
Torve og pladser

Senatstorvet


جبال تورا بورا وتعني بالعربية الغبار الأسود وهي منطقة تقع شرقي أفغانستان تابعة لولاية ننكرهار. تتصف جبال تورابورا بدرجة الحرارة المنخفضة جدًا وبعض سطوحها مغطاة بالجليد وبصعوبة التضاريس في المنطقة.

معركة تورا بورا

شهدت تورا بورا أواخر سنة 2001 وحتى يناير 2002 معركة تورا بورا المشهودة بين القوات الأمريكية والألمانية والبريطانية والتحالف الأفغاني الشمالي من جهة ومقاتلي طالبان وأسامة بن لادن الذين تحصنوا بجبالها الوعرة من جهة أخرى. قاتل الكثير من العرب والمسلمين الأجانب في تورا بورا، البعض منهم عاد إلى بلادهم والبعض الآخر قُتل في المعركة.

مراجع

تضاريس أفغانستان
تضاريس ولاية ننكرهار
كهوف أفغانستان

تورا بورا


Alexander M. Pardee (* 5. Februar 1976 in Antioch, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Maler, Comiczeichner und Grafikdesigner, der vor allem durch seine Gestaltung von Coverartworks der Death-Metal-Band In Flames und des Rappers Cage bekannt wurde. Er ist Mitglied der Designergruppe Zerofriends.

Stil
Pardees Werke zeigen meist Geschöpfe mit vielen Gliedmaßen, verzerrten Proportionen und Gesichtern. Häufig vorkommende Bildelemente sind Hörner und Tentakeln.

Er nutzt Bleistifte, Tinte und Wasserfarben. Die Bilder sind oft sehr bunt und schrill, was im Kontrast zu den Horrorgestalten ähnelnden Motiven steht.

Veröffentlichte Werke

Covergestaltungen von musikalischen Werken
Aiden
 Conviction

In Flames
 The Mirror's Truth
 A Sense of Purpose

Street Drum Corps
 Street Drum Corps
 We are Machines

TopR
 Cheap Laughs for Dead Comedians
 Marathon of Shame

The Used
 Take It Away
 In Love and Death
 All That I've Got
 I Caught Fire
 Berth
 The Bird and the Worm
 Liar Liar (Burn in Hell)
 Lies for the Liars
 Pretty Handsome Awkward
 Shallow Believer

Cage
 Hell's Winter Tour DVD
 I Never Knew You EP
 Depart From Me
 Kill the Architect

Deltron 3030
 Event 2

Comics
 And So He Bathed in The Blood of the Lepers
 Bunnywith
 My Book of Poetry
 My Book of Feelings
 The Ugliest Fairy
 Good Night Lava
 Into the Marrow
 The Secrets of Hollywood

Bücher
 Awful/Homesick
 Awful/Resilient

Weblinks

 Offizielle MySpace-Seite
 Zerofriends Website
 Galerie
 Alex Pardee auf Deviantart

Grafikdesigner (Vereinigte Staaten)
Comic-Zeichner (Vereinigte Staaten)
Grafiker (Vereinigte Staaten)
Maler (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1976
Mann

Alex Pardee


فرانسوا كلير  (18 أبريل 1983 في بورغ-أون-بريس، أين) مدافع فرنسي في لعبة كرة القدم، يلعب حاليا في مركز الظهير الأيمن في نادي ليون.

المسيرة الرياضية
انضم إلى نادي ليون صغيرا ولكنه أمضى موسم 2004/2005 معارا إلى نادي تولوز ثم عاد إلى ناديه الأصلي. في الموسم التالي استطاع أن يستغل الخبرة التي اكتسبها في الموسم الفائت وأنت يشارك في 19 مباراة في مختلف البطولات المحلية والقارية. شارك مع منتخب فرنسا تحت 21 سنة في مباراتين في نهائيات بطولة كأس الأمم الأوروبية للشباب تحت 21 سنة في سنة 2006. شعر بالصدمة عندما تمت دعوته للانضمام إلى صفوف منتخب فرنسا لمواجهة منتخب سلوفينيا في مارس 2006 ولكنه لم يشارك في المباراة. شارك في أولى مبارياته الدولية أمام منتخب جزر فارو في 11 أكتوبر 2006. ثم شارك في عدة مباريات دولية بديلا عن الأساسي ويلي سانيول كما شارك أساسيا في بعض المباريات عندما غاب سانيول في سنة 2007 بسبب الإصابة في الركبة. ما زال مدرب منتخب فرنسا ريموند دومينيك محتار في من يخلف سانيول في مركز الظهير الأيمن بعد اعتزاله حيث ما زال يفاضل بين كلير وبكاري سانيا ولاسانا ديارا. حاليا يتنافس كلير مع أنتوني ريفيلير على حجز مركز الظهير الأيمن في فريق ليون علما بأنه شارك في عدة مباريات في مركز الجناح الأيمن عندما يلعب الفريق بطريقة 4-3-3 ولكن مع تحقيق بعض النجاح. سجل هدفه الأول لصالح فريق ليون في بطولة دوري الدرجة الأولى في 2 ديسمبر 2007 في مرمى فريق ستراسبورغ. تم إيقافه لمدة 4 مباريات لأنه وقع على عقد مبدئي للانتقال إلى نادي مرسيليا ولكنه لم يلتزم به.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بورغ أون بريس
رياضيون من أين
رياضيون من أين (إقليم فرنسي)
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو تولوز
لاعبو سانت إتيان
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم من أوفيرني-رون ألب
لاعبو كرة قدم من أين (إقليم فرنسي)
لاعبو منتخب فرنسا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو نادي جازيليك أجاكسيو
لاعبو نيس
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1983
مواليد في بورغ أون بريس

فرانسوا كلير


Svemirska luka (lansirni kompleks, kozmodrom, eng. spaceport, cosmodrome) i raketodromi su mjesta za lansiranje i prizemljivanje svemirskih letjelica. Ovi pogoni su mjesta u kojima je logistika za jednu ili više lansirnih rampa.

Riječju svemirska luka i kozmodrom tradicionalno se nazivalo mjesta koja su mogla lansirati svemirske letjelice u orbitalni let oko Zemlje ili na međuplanetne putanje. Mjesta za lansiranje raketa koje su isključivo za podorbitalne letove ponekad nazivamo svemirskim lukama, kao što zadnjih godina nova i predložena mjesta za podorbitalne letove s ljudskom posadom učestalo naziva svemirskim lukama. Svemirske postaje i predložene buduće baze na Mjesecu nekad se naziva svemirskim lukama, posebice ako im je namjena kao baza za buduća putovanja.

Izvori

Astronautika

Svemirska luka


Gintautas Babravičius (* 8. September 1955 in Klaipėda, Litauische SSR) ist ein litauischer Politiker.

Leben

Nach dem Abitur 1973 an der Antanas-Vienuolis-Mittelschule in Vilnius absolvierte er das Diplomstudium des Bauingenieurwesens 1978 am Vilniaus inžinerinis statybos institutas.
Von 1978 bis 1983 arbeitete er im Baukombinat Vilnius, von 1995 bis 2000 war er Generaldirektor der Radiostation "Radiocentras", ab 2005 lehrte er an der Vilniaus universitetas.

Von 2000 bis 2003 war er Mitglied im Rat der Rajongemeinde Švenčionys, von 2000 bis 2004 Mitglied des Seimas, von 2007 bis 2011 Mitglied im Stadtrat Vilnius, stellvertretender Bürgermeister.

Weblink

Quelle

Mitglied des Ausschusses für Entwicklung der Informationsgesellschaft (Litauen)
Stellvertretender Bürgermeister (Vilnius)
Hochschullehrer (Universität Vilnius)
Person (Klaipėda)
Politiker (Rajongemeinde Švenčionys)
LCS-Mitglied
Politiker (21. Jahrhundert)
Litauer
Geboren 1955
Mann
Absolvent der Technischen Universität Vilnius

Gintautas Babravičius


ඉතාම දුර්ලභ කෙසෙල් ප්‍රභේදයකි. ව්‍යාජ කඳ කොළ පැහැතිය. පත්‍ර කඳ කොළ පැහැතිය. ව්‍යාජ කඳ මීටර් 3-3.5 උස් වන අතර පත්‍ර කඳ මීටර් 0.2-1 උස්ව වැඩේ. කඳ විශාල ලෙස මහත් වේ. පත්‍ර නටුවේ රතු පාට දාරයක් ඇත. පත්‍ර නටුව පිටතට වක් වී නොමැත. පත්‍රයේ මැද නාරටිය රතු පැහැතිය. පත්‍ර තලයේ උඩ පෘෂ්ඨය තද කොළ පාටය, යටි පෘෂ්ඨය ලා කොළ පාටය. මෙම කෙසෙල් කැනක ඇවරි 4-7 ක් පමණ ලබාගත හැකිය. මෙම කෙසෙල් කැනක ගෙඩි 60-100 ක් පමණ ලබාගත හැකිය. මෙම කෙසෙල් ගෙඩිවක් සාමාන්‍යයෙන් සෙ.මී. 20 පමණ දිග වන අතර පරිධිය සෙ.මී. 15 - 20 පමණ වේ. මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදය ඉදුණු විට කහ පැහැයට හැරේ. කැනේ මැද නාරටිය කහ පාටට හුරු කොළ පැහැතිය. මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදයට වෙළඳපොලෙහි ඉතාම ඉහළ වටිනාකමක් පවතී.  මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදයට සාමාන්‍යයෙන් වෙළඳපොලෙහි සොයාගත නොහැක. මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදයේ තොරතුරු අල්පය. මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදයේ වඳ වී යාමේ තර්ජනයට මුහුණ පා සිටියි.

ගෝනමාළු


Celine Buckens es una actriz belga criada en Inglaterra. Nació en 1996 y es conocida por su interpretación de Emilie en la película de Steven Spielberg War Horse, papel que consiguió tras realizar solo dos audiciones.

Filmografía

Filmography

Referencias

Actores de cine de Bélgica
Actores británicos de cine no nacidos en Reino Unido

Celine Buckens


Mérida İspanya'nın Ekstremadura Özerk Bölgesinin başkenti. Badajoz ili sınırları içindeki şehrin nüfusu 58,164 kişidir. Şehirdeki Ekstremadura Antik Kenti, 1993 yılında UNESCO tarafından Dünya Mirası olarak ilan edilmiştir.

Tarih
Şehir MÖ 25 yılında Romalılar tarafından İmparator Augustus'un emriyle Emerita Augusta adıyla kurulmuştur.

Burada Azize Eulalia'ya adanmış bir kült merkezi bulunmaktaydı. 90lı yılarda P. Mateos Cruz ve L Caballero Zoreda tarafından yürütülen arkeolojik kazılar sayesinde yapının altında çok sayıda mezar olduğunu tespit edilmiştir. Arkeolojik kazılar ayrıca Eulalia'ya adanan kilisenin, günümüzde hala ayakta olan bir diğer kilisenin apsisinin tam altında bulunduğu ve yeni inşa edilen kiliselerin daima eski kült merkezini referans alarak inşa edildikleri görülmüştür. Farklı inşa aşamaları keşfedilen Eulalia kilisesinin, ikinci bir aşamada piskopos Fidel tarafından 560 yılında yenilendiği ve kiliseye kulelerin eklendiği kaynaklarda aktarılmaktadır.

Eulalia Kilisesi'nin yaklaşık 400 metre doğusunda iki katlı farklı bir yapı bulunmaktadır. Xenodochium adı verilen bu yapının piskopos Fidel'in takipçisi Masona (571-606) tarafından yaptırılan antik bir konaklama merkezi ve hastane olarak işlev gördüğü tahmin edilmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Merida Resmi İnternet Sitesi

İspanya'daki Dünya Mirasları

Mérida, Extremadura


Frederik Alves Ibsen (født 8. November 1999) er en dansk fodboldspiller som spiller for Brøndby IF. Alves har brasilianske rødder, og har dobbelt statsborgerskab.

I sommeren 2018 kom Frederik Alves Ibsen på trainee-kontrakt i Silkeborg IF. I vinter-transfervinduet 2020/2021 skiftede han Silkeborg IF ud med West Ham United.

Kilder og henvisninger

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark

Frederik Alves Ibsen


Apollo 13 este un film american istoric dramatic din 1995 regizat de Ron Howard. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Tom Hanks, Kevin Bacon, Bill Paxton, Gary Sinise și Ed Harris.

Scenariul este realizat de William Broyles, Jr. și Al Reinert și prezintă evenimentele din jurul misiunii selenare anulate din 1970, Apollo 13, fiind o ecranizare a cărții Lost Moon: The Perilous Voyage of Apollo 13 scrisă de astronauții Jim Lovell și Jeffrey Kluger.

Prezentare

Distribuție

|-
||| Jim Lovell || comandant al misiunii Apollo 13
|-
||| Fred Haise ||
|-
||| Jack Swigert ||
|-
||| Ken Mattingly ||
|-
||| Gene Kranz ||
|-
||| Marilyn Lovell ||
|-
||| Pete Conrad ||   al treilea om care a pășit pe Lună
|-
||| Henry Hurt ||
|}

Note

Legături externe

Vezi și
 From the Earth to the Moon, miniserial despre misiunile Apollo
 Gravity 3D: Misiune în spațiu, un film din 2013 despre astronauți care ies de pe orbită
 Marooned, un film din 1969 regizat de John Sturges despre astronauți izolați într-un modul de comandă Apollo
 Film de supraviețuire

Filme din 1995
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Ron Howard
Filme dramatice
Filme istorice
Filme cu acțiunea în spațiul cosmic
Filme Universal Pictures
Filme Imagine Entertainment
Filme de supraviețuire
Filme despre informatică
Filme despre astronauți

Apollo 13 (film)


Pape Meïssa Ba, né le  à Dakar, est un footballeur sénégalais qui occupe le poste d'attaquant au Grenoble Foot 38.

Biographie

En club

AS Dakar Sacré-Cœur
Il commence sa carrière en 2015 dans son club formateur l'AS Dakar Sacré-Cœur qui évolue alors en Ligue 2. En 2017, il est sacré champion de deuxième division sénégalaise et accède donc à l'élite.

ES Troyes AC
Lors du mercato d'hiver 2019, il s'engage pour trois ans en faveur de l'ES Troyes AC. Dans un premier temps, il évolue avec l'équipe réserve jusqu'à la fin de la saison, il y inscrit deux buts en cinq matchs. Il joue son premier match de Ligue 2 le , en entrant en jeu face à l'AS Nancy-Lorraine (0-0). Il inscrit son premier but un mois plus tard lors de la victoire 1-0 contre le Rodez AF.

Red Star
Libéré de ses six derniers mois de contrat, il rejoint le Red Star FC lors des dernières heures du mercato d'hiver 2021. Il dispute son premier match le  contre Bourg-en-Bresse ( journée, 0-0). Une semaine plus tard, il inscrit son premier but sous ses nouvelles couleurs face à l'US Créteil-Lusitanos en Coupe de France où il ouvre le score dès la  minute (victoire 1-2). Sur cette deuxième partie de saison, il participe à 15 rencontres de championnat, en débutant 13, inscrivant 3 buts et délivrant une passe décisive.

Lors de la saison 2021-2022, il s'impose comme un titulaire incontournable de la formation de National 1. Le 13 décembre 2021, il se met en évidence en étant l'auteur d'un triplé sur la pelouse du CS Sedan Ardennes, permettant à son équipe de l'emporter 1-3 ( journée). Il réédite cette performance lors de la dernière journée de championnat face à Concarneau ( journée, victoire 5-1). Auteur de 21 buts, il termine la saison meilleur buteur du championnat. Ayant également délivré 5 passes décisives, il est un des grands artisans des 55 buts inscrits par son équipe tout au long de la saison, en faisant la co-meilleure attaque de National avec Annecy et Bourg-en-Bresse Péronnas. Néanmoins, le Red Star ne se classe que  au terme de la saison.

Grenoble Foot 38
Ses performances attirent l'intérêt de clubs de niveaux supérieurs. Le Grenoble Foot 38 officialise son arrivée le 13 juin 2022. En Isère, il espère marcher sur les traces d'Achille Anani et de Mamadou Diallo qui s'y sont imposés en arrivant du National. Il réalise une saison bien moins prolifique que la précédente, ne trouvant le chemin des filets qu'à 2 reprises pour 5 passes décisives.

Le 26 septembre 2023, auteur d'un doublé sur la pelouse du SM Caen ( journée, victoire 1-2), il met alors fin à une disette de près d'un an en Ligue 2, son dernier but remontant à un match contre Niort le 15 octobre 2022 ( journée, victoire 3-0).

Palmarès

Notes et références

Liens externes

Naissance à Dakar
Naissance en juillet 1997
Footballeur sénégalais
Joueur de l'ES Troyes AC
Joueur du Red Star

Pape Meïssa Ba


RFA Hebe (A406) was a stores ship of the Royal Fleet Auxiliary (RFA). Hebe was built by Henry Robb of Leith for the British-India Steam Navigation Company and was bare-boat chartered to the RFA in 1962.

Hebe was severely damaged by a fire while at Gibraltar on 30 November 1978. The charter was cancelled and the ship returned to her owners. Hebe  was renamed Good Guardian in June 1979, and sailed from Gibraltar on 13 June 1979 for repairs in Greece. She was renamed Guardian in 1981, and Wafa in 1987. The ship arrived at Famagusta for demolition on 16 September 1987.

References

Ships of the Royal Fleet Auxiliary
1962 ships

RFA Hebe


Slamnatica, Ferriijeva vitičarka ili pečurkasta strnišnica (lat. Stropharia rugosoannulata) je jestiva gljiva iz porodice strnišnica (Strophariaceae), iz reda listićarki (Agaricales). Za razliku od mnogih drugih gljiva roda Stropharia, smatra se jestivom i uzgaja se za tržište.

Opis
 Klobuk slamnatice je širok od 5 do 12 centimetara, mesnat, u mladosti zaokruženo konveksan, po vlažnom vremenu slabo viskozan, inače suh i sjajan, pojavljuje se u žutosmeđoj, sivosmeđoj, crvenosmeđoj ili zagasitožutoj boji, u mladosti se na rubu nalaze ostaci zastorka, rub je dugo vremena podvrnut.
 Listići su gusti, debeli, nejednako dugi, u pazušcu zaokruženi, sivoljubičasti ili sivoplavkasti.
 Stručak je visok od 7 do 16 centimetara (do 20 cm), od 2 do 3,5 cm debeo, najprije bjelkast, zatim bjelkastosmeđast ili žutosmeđast, čvrst, valjkast, pun; nosi opnast vjenčić koji može ponekad ostati samo u tragovima; iznad vjenčića slabo brazdast.
 Meso je bijelo, ispod kožice klobuka lagano slamnatožuto; miris i okus nisu izraženi.
 Spore su gotovo eliptične, glatke, 11 – 13 (18) x 7,5 – 8 (10) μm, otrusina je purpurnosmeđa ili crnosmeđe ljubičasta.

Stanište
Raste izvan šuma na pognojenom tlu te ostacima slame i drugog bilja.

Upotrebljivost
Slamnatica je jestiva.

Sličnosti
Zanimljivost slamnatice je u tome što se može javiti u slamnatožutoj ili smeđecrvenkastoj boji s ljubičastim odsjajem. Može doseći izuzetnu veličinu, a često je napadnuta parazitarnim gljivicama zbog čega može potpuno promijeniti oblik. Zanimljivost ove vrste je i u tome što se s velikim uspjehom na široko uzgaja širom svijeta. Ne postoji opasnost od zamjene s otrovnim gljivama.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Agaricales
Jestive gljive

Slamnatica


Les élections législatives françaises de 1988 se déroulent les  et . Dans le territoire de Wallis-et-Futuna, un député est à élire dans le cadre d'une circonscription.

Le député sortant Benjamin Brial (RPR) est réélu au second tour face à son rival Kamilo Gata (DVD), mais ce dernier conteste le scrutin auprès du Conseil Constitutionnel et l'élection est annulée en raison de fraude électorale.

Élus

Contexte politique

Positionnement des partis
Dans les années 1980, la vie politique à Wallis-et-Futuna est structurée autour .

Candidats
Benjamin Brial est député de Wallis-et-Futuna depuis 1967 (21 ans). Âgé et malade, c'est une figure politique majeure du Rassemblement pour la République qui domine localement, mais il concentre une nombreuse opposition à son encontre.

Kamilo Gata est un , qui décide de se présenter contre Benjamin Brial. Kamilo Gata participe avec l'étiquette divers droite.

Basile (Pasilio) Tui est candidat de l'Union pour la démocratie française, parti de l'opposition traditionnelle.

Enfin, Joseph Maisueche, commerçant, participe à l'élection pour le Parti socialiste. Il a déjà participé à celle de 1986 aux couleurs du PS.

Résultats

Analyse

En raison des particularismes locaux, notamment la prévalence de la religion catholique et de la coutume, mais également de l'éloignement de Wallis-et-Futuna de la métropole (), l'appellation « socialiste » est vue comme synonyme de « laïcité » et donc . Les responsables coutumiers et religieux sont plutôt conservateurs, et influent sur les mauvais résultats du candidat socialiste Joseph Maisueche. D'autre part, ce dernier est un métropolitain () et .

L'opposition à Benjamin Brial se scinde en deux, entre la candidature traditionnelle de l'UDF et celle de Kamilo Gata. Cette situation permet à Brial d'être réélu.

Résultats à l'échelle de la collectivité

Résultats par circonscription

Annulation de l'élection et recompositions politiques
Après les résultats serrés entre Benjamin Brial et Kamilo Gata, le RPR décide de se rapprocher de l'aile droite de l'UDF. Brial fait ainsi élire Basile Tui à la présidence de l'Assemblée territoriale le 11 décembre 1988 pour en faire son allié.

L'élection est contestée par Kamilo Gata le 23 juin 1988. En effet, une partie importante des électeurs sont des Wallisiens et Futuniens résidant en Nouvelle-Calédonie ayant quitté leurs îles d'origine, et plusieurs centaines de procurations ont été établies dans des conditions douteuses. , le Conseil constitutionnel annule l'élection le 23 novembre 1988. Une nouvelle élection législative partielle se tient le 15 janvier de l'année suivante, remportée par Kamilo Gata.

Articles connexes

 Circonscription de Wallis-et-Futuna
 Liste des députés de Wallis-et-Futuna
 Élections législatives françaises de 1988

Notes et références

Legislatives
Juin 1988

Élection législative de 1988 à Wallis-et-Futuna


Homalosciadium, monotipki biljni rod iz porodice štitarki, ogrničen na jugozapadnu Australiju  Rod je dio potporodice istoimene klade. Opisan je prvi puta u Beih. Bot. Centralbl. 23(2): 294 (1908). Jedina vrsta je australski endem iz Zapadne Asutralije Homalosciadium homalocarpum (F.Muell.) H.Eichler, (1963).

Opis
Homalosciadium homalocarpum je biljna vrsta s grozdastim cvjetovima koju je prvi opisao Ferdinand von Mueller i bila je poznata Hansjörgu Eichleru. Nijedna podvrsta nije navedena.

Vanjske poveznice

Izvori

Štitarke
Flora Zapadne Australije

Homalosciadium