Başkumandanlık Meydan Muharebesi ya da Dumlupınar Meydan Muharebesi, Kütahya'ya bağlı Dumlupınar yakınında 30 Ağustos 1922'de Türk ve Yunan orduları arasında meydana gelen savaştır. Başkumandan Mustafa Kemal Paşa tarafından şahsen yönetildiği için Başkumandanlık Meydan Muharebesi olarak anılır. İstiklal Savaşı'nın kesin bir Türk zaferiyle sonuçlanmasını sağlayan bu çarpışmanın yıl dönümü Türkiye'de ulusal bayram olarak kutlanmaktadır.

Kurtuluş Savaşı'nın son evresi 26 Ağustos 1922'de Afyonkarahisar - Kocatepe'de başlayan Büyük Taarruz ile açılmış ve 9 Eylül 1922'de Türk Ordusu'nun İzmir'e girmesiyle sonuçlanmıştır.

1922 Yazında durum

Sakarya Meydan Muharebesi sonucunda Yunan tarafı Şubat ve Mart 1922'de Londra'ya uzun bir ziyarette bulunarak ülkesine yapılan askeri yardımın artırılmasını istedi. Ancak bu istek Lloyd George hükûmetince reddedildi. Gounaris bunun üzerine Yunan ordusunu Anadolu'dan çekme tehdidinde bulundu ise de bunu kendi hükûmetine kabul ettiremeyerek istifaya zorlandı. Sakarya'da kazanılan savaşın en önemli sonucu 20 Ekim 1921'de Ankara Hükûmeti ile Fransa arasında imzalanan anlaşma oldu. Bu anlaşma ile Fransa Türkiye'ye karşı katı bir politika izleyen İngiltere'den yolunu ayırarak Türkiye ile işbirliği yoluna girmişti. Bu arada İtalyanların da Temmuz 1921'de Antalya bölgesinden çekilerek Yunanistan'a karşı Türk tarafını destekleyen bir tavır almasıyla müttefikler arasındaki anlaşmazlıklar iyice su yüzüne çıktı.

TBMM Hükûmeti Dışişleri Bakanı Yusuf Kemal Bey'in (Tengirşenk) Şubat 1922'deki Londra ve Paris ziyaretlerinden sonra, İngiltere, Fransa ve İtalya temsilcileri Mart 1922'de Paris'te toplanarak ateşkes de dahil olmak üzere Sevr Antlaşması'nda bazı değişiklikler yapmayı öngören önerilerde bulundular. Fakat TBMM Hükûmeti, öncelikle Yunan ordusunun Anadolu'yu tahliye etmesinde ısrar edince anlaşma sağlanamadı. Bu esnada TBMM, Mustafa Kemal Paşa'nın başkomutanlığını süresiz uzattı.

Temmuz ayında İçişleri Bakanı Fethi Bey (Okyar) Paris ve Londra'yı ziyaret etti. Bu görüşmelerden bir sonuç alınamaması üzerine Türk hükûmeti barış yolunun kapalı olduğuna hükmederek taarruz kararı aldı. Fethi Bey Ankara'ya 14 Ağustos'ta yolladığı raporda "Milli gayenin sağlanması, ancak askeri faaliyetlerle kabil olabilecektir" görüşünü bildirdi.

Türk hazırlıkları

15 Eylül 1921 tarihinden geçerli olmak üzere seferberlik ilan edilerek, 1899, 1900, 1901 doğumlular silah altına alınmış, ordunun asker eksiği tamamlanmıştı. Türk kuvvetlerinin eksikleri de siviller dahil çeşitli kaynaklardan tamamlanmaya çalışıldı. 20 Ekim 1921'de imzalanan anlaşmayla Çukurova'daki işgalini sonlandıran Fransa'dan önemli miktarda silah ve mühimmat desteği alındı. Sovyetler Birliği'nden sağlanan mali yardım da orduyu geliştirmekte kullanıldı. Batı Cephesi'nde askeri mevcut 208.000 kişiye ulaştı. Yiyecek, giyecek ve cephane yeterli düzeye getirildi.

Genel taarruz hazırlıkları Haziran 1922'de başlatıldı. 6 Ağustos 1922'de orduya gizlice taarruz için hazırlanması emri verildi. Mustafa Kemal Paşa, Akşehir'e gelerek komutanlarla toplantı yaptı. Toplantıda 26 Ağustos taarruz günü olarak belirlendi. Taarruz Afyon'un güneyinden Dumlupınar yönüne doğru baskın şeklinde başlayacak ve sonra da meydan savaşına dönüştürülerek düşman kuvvetleri tümüyle yok edilecekti. Türk ordusu Yunan cephesinin en güçlü direnek merkezinden saldıracaktı.

Yunan hazırlıkları

Yunanlar bir Türk Taarruzu'na karşı hazırlıksız değildi. Öncelikle Afyon bölgesi tamamen müstahkem hale getirilmiş, sıra sıra tel örgüler, makineli tüfek yuvaları ve topçu mevzileri ile takviye edilmişti. Ayrıca, bir geri çekilme gerektiğinde Afyon kuzeyinde İlbulak dağı merkez olmak üzere 2. bir mevzi, daha geride Dumlupınar-Toklusivrisi hattında 3. bir mevzi hazırlanmıştı.

Bunun yanında İzmir-Afyon-Eskişehir demiryolu, Mudanya iskelesinin Yunanların elinde olması, keşif uçakları, 4000'den fazla kamyon ve otomobil Türk ordusuna kıyasla büyük bir lojistik ve keşif üstünlüğü sağlıyordu.

Bunlara dayanarak Yunanlar açık araziden gelecek bir tehdide karşı hem sayı üstünlüklerini koruyarak taarruzu def edebileceklerini, hem de keşif kabiliyetleri ve İngiliz casusluk ağı ile bu taarruz için yapılması gereken bir yığınağı önceden tespit edebileceklerini düşünüyorlardı.

Ayrıca, güneyden gelebilecek bir tehdit karşısında ise Afyon-Çay doğrultusunda bir karşı taarruz ile Türk ordusunu ikmal üslerinden ayırıp imha etmeyi planlamaktaydılar.

Mustafa Kemal Paşa, ordunun taarruz hazırlıklarını büyük bir gizlilik içinde sürdürmüştür. Taarruzu gizlemek için Temmuz ayı sonunda ordu birlikleri arasında bir futbol turnuvası düzenleyerek komutanlarla topluca görüşme imkânı sağlamıştır.

Büyük taarruz öncesinde Yunan Cephe Ordusu; 3 Kolordu düzeninde Eskişehir Kuzeyinden Afyon güneyine kadar yayılmış, en kuzeyde İnegöl'de 11. Piyade Tümeni Uşak'ta ise 2. Piyade Tümeni ve bazı bağımsız alaylarla yanlarını kapatmaktaydı. Yunan ordusunun toplam mevcudu 300.000 kadar olup, bunun 225.000'i Anadolu'da bulunmaktaydı.

3. Yunan Kolordusu (General Sumilas) Eskişehir önlerinde 3., 10. ve 15. Piyade Tümenleri ile Bursa istikametini kapatırken aynı zamanda Kütahya önlerinde mevzilenmiş 2. Yunan Kolordusu (General Digenis) 7., 9. ve 13. Piyade Tümenleri ile hem cephenin orta kısmını kapatmakta hem de Eskişehir veya Afyon'a yönelebilecek bir Türk taarruzuna karşı 3. veya 1. Kolorduya ihtiyat vazifesi görmekteydi. 1. Yunan Kolordusu (General Trikupis) ise karargahı Afyon'da olmak üzere cephenin güneyini savunmaktaydı. 1. Kolordu tümü cephe hattında olmak üzere 1., 4., 5. ve 12. Piyade tümenlerine komuta etmekteydi.

General Hacianesti Yunan Küçük Asya Ordusunun başına getirildiğinde Büyük Taarruz kaderine etkileyecek iki karar aldı;

Bunlardan ilki 1. Kolordu komutanı ihtiyattaki 2. Kolordu'ya savaş durumunda emir verme yetkisini kaldırması, diğeri ise 1. Kolordu'nun normal düzeninde kendi ihtiyatında olan tümenleri de cephe hattına yayarak Trikupis'i tamamen ihtiyatsız bırakmasıydı. Böylece, Afyon'a yönelecek bir Türk taarruzunda eğer cephe zorlanırsa, Trikupis ya İzmir'deki üstü Hacianesti'yi 2. Kolorduyu veya en azından birliklerinden bir kısmını kendi emrine almak için ikna etmek zorunda kalacaktı. Savaş durumunda iletişim yetersizliği ve zamanın kritikliği dikkate alındığında feci derecede yanlış bir karar olduğu daha sonra açığa çıkacaktı.

Büyük Millet Meclisi Ordusu

 1. Ordu (Sakallı Nurettin Paşa, Kurmay Başkanı: Mehmet Emin Koral)
Bu ordu komutasında yer alan 4. Kolordu (1., 2. ve 4. Kolordular ile 5. Süvari Kolordusu) yarma harekâtını yapacak birlikleri oluşturuyordu ki toplamda 11 Piyade, 3 Süvari Tümeninden kuruluydu. Toplam muharip mevcudu 88.000 piyade, 12.000 süvari ve 137 top idi.

 1. Ordu emrinde
 3. Süvari Tümeni (İbrahim Çolak)
 6. Tümen (Nazmi Solok)
 1. Kolordu (İzzettin Çalışlar)
 57. Tümen (Reşat Çiğiltepe)
 14. Tümen (Ethem Necdet Karabudak)
 15. Tümen (Ahmet Naci Tınaz)
 23. Tümen (Ömer Halis Bıyıktay)
4 tümeni sırasıyla Çiğiltepe, Kırcaaslan Tepe, Tınaz Tepe ve Belen Tepe'ye taarruz edecekti. Çiğiltepe 5. Yunan Alayı, Kırcaslan ve Tınaztepe 49. Yunan Alayı tarafından savunuluyordu. Taarruz'dan bir gün önce bir şeyler olacağından şüphelenen General Trikupis Tınaztepe gerisine 7. Yunan Tümeninden iki alay daha getirtmişti.

 4. Kolordu (Kemalettin Sami Gökçen)
 11. Tümen (Ahmet Derviş)
 12. Tümen (Osman Nuri Koptagel)
 5. Kafkas Tümeni (Halit Akmansü)
 8. Tümen (Kazım Sevüktekin)
4 Tümen ile Belentepe doğusu, Kalecik Sivrisi ve B. Kalecik üzerinden Afyon'a taarruz edecekti. Bu hat 35. ve 8. Yunan Alayları tarafından tutulmakta ve 11. ve 5/42. Efzon Alayları tarafından desteklenmekteydi. Her iki kolordunun gerisinde

 2. Kolordu (Ali Hikmet Ayerdem)
 7. Tümen (Ahmet Naci Eldeniz)
 4. Tümen (Mehmet Sabri Erçetin)
 3. Kafkas Tümeni (Kazım Orbay)
Sandıklı-Şuhut hattında ihtiyat olarak tutulmakta idi.

 5. Süvari Kolordusu (Fahrettin Altay)
 1. Süvari Tümeni (Mürsel Bakü)
 2. Süvari Tümeni (Ahmet Zeki Soydemir)
 14. Süvari Tümeni (Mehmet Suphi Kula)
Ahırdağı üzerindeki sarplığı dolayısı ile geceleri Yunanlar tarafından savunulmayan Ballıkaya mevkiinden bir sızma harekâtı ile Tokuşlar köyüne inecek ve İzmir demiryolunu kesecekti.

 2. Ordu (Yakup Şevki Subaşı, Kurmay Başkanı: Hüseyin Hüsnü Emir Erkilet)
 3. Kolordu (Şükrü Naili Gökberk)
 61. Tümen (Salih Omurtak)
 41. Tümen (Alaâddin Koval)
 1. Tümen (Abdurrahman Nafiz Gürman)
 6. Kolordu (Kâzım İnanç)
 17. Tümen (Hüseyin Nurettin Özsu)
 16. Tümen (Aşir Atlı)

Yarma bölgesinde Türk kuvvetlerinin toplam 100.000 askerine (8 Piyade ve 3 Süvari Tümeni) karşılık Yunan kuvvetleri takviyeli 2 Tümen (30.000 kişi) gücündeydi. Bu ise askerliğin en eski prensibi olan sonuç yerinde düşmana sayıca 1'e 3 üstün olma kaidesini yansıtıyordu. Bunun üzerine taarruz inisiyatifinin Türk tarafında olması, çok üstün bir topçu desteği (137 ağır ve orta top), üstün süvari gücünün varlığı, ayrıca, üstün komuta heyeti eklenince Yunanların bu taarruz karşısında fazla bir varlık göstermeleri mucize olacaktı.

Taarruzun başlaması

26 Ağustos gecesi 5. Süvari Kolordusu, Ahır Dağları üzerindeki Yunanların gece savunmadığı Ballıkaya mevkiinden sızma yaparak Yunan hatlarının gerisine intikale başladı. İntikal bütün gece sabaha kadar sürdü.

26 Ağustos sabaha karşı 4.30'da başlaması planlanan taarruz sis sebebiyle ancak 5.30'da başladı. Yarım saat süren çok yoğun bir bombardıman ile Yunan ön hat mevzileri büyük yıkıma uğratılmış, topçu gözetlemesi ve makineli tüfek mevzileri iş göremez hale getirilmiştir. 6.00'da başlayan piyade taarruzu, kısa sürede gelişmiş, Tınaztepe, Belentepe, Kalecik sivrisinin geri alınması ile sonuçlanmıştır. Ancak, gerek geriden gelen Yunan takviyelerinin direnmesi, gerek Sincanlı Ovası'nda mevzilenmiş Yunan topçularının şiddetli ateşi gerekse de taarruz momentinin kaybedilmesi ile taarruz öğlene doğru yavaşlamış ve durmuştur. Tınaztepe'deki kuvvetli Yunan karşı taarruzu ve Kurtkaya mevzisinin direnişi ile Türk kuvvetleri kısmi geri çekilmelerle akşam saatlerinde bir denge oluşmuştur. Bu esnada 2. Türk Ordusu'nun özellikle 2. Yunan Kolordusu'na şiddetli taarruzları bu kolordu kuvvetlerinin 1. Kolordu'yu daha fazla takviye edememesine yol açmış, Hatzanestis'nin sarsılan güney cephesini takviye etmek yerine, 2. Kolordu'nun esas plandaki gibi Çay istikametine taarruz etmesi emri işleri daha da karıştırmış, Yunanları stratejik bir sıkıntıya sokmuştur. Öte yandan yarma bölgesinin batısında saat 18.00'de 5. Türk Süvari Kolordusu cephe gerisine sızarak, Yunan birliklerinin İzmir-Afyon iletişim bağlantısını kesti. Böylece İzmir'de bulunan Yunan Başkomutanlık Karargâhı'nın cephe hattında bulunan Yunan birlikleriyle haberleşme imkânı kalmadı.

Trikupis, bu durumda elindeki tek şansın eldeki bütün ihtiyatları ile Kalecik sivrisi (belen tepesi) istikametinde bir gece taarruzu yapmak olduğunu düşündü. Ancak, Türk devam taarruzunun (topların ileri alınmasının desteği ile) 27 Ağustos sabaha karşı Tınaztepe, Erkmentepe ve Kurtkaya tepesinin düşürmesi neticesinde 4. Piyade Tümeni'nin dağılması, 1. Piyade Tümeni'nin ağır kayıplarla geri çekilmesi ile 27 Ağustos öğlen saatlerinde cephe tamamen yarıldı. Asıl taarruzun yapıldığı bölgede bulunan Türk Birlikleri cephe hattının yarılmasıyla birlikte Sincanlı Ovası'na inerek Yunan birliklerini süratle takip etmeye başladı. Cephenin yarılması neticesinde Yunan 1. Kolordusu ikiye bölünmüş, kuşatılmamak için İzmir yönünde bir geri çekilme yerine ulaşım altyapısı yetersiz Kuzeybatı yönünde çekilmekten başka imkân kalmamış, Yunan 1. Kolordu karargahı, 4. Tümenin kalıntıları, 5. ve 12. Tümenler, 2. Kolordu birlikleri Afyon-Döğer hattını bırakarak İlbulak Dağı civarına çekilmiştir. Diğer tarafta kalan General Frangu komutasındaki 1. Tümen ve takviye birlikleri İlbulak hattında da duramayarak, Dumlupınar'a çekilmeye devam etmiş böylece Yunan ordusu içindeki sevk ve idare bütünlüğü bozulmuştur.

28 Ağustos-30 Ağustos sabahı arasında Türk birlikleri ile çekilen Yunan birlikleri arasında yer yer şiddetli çatışmalar çıkmış, Yunan birliklerinin Türk kuvvetlerinin takibinden kurtulamaması, mevzi almalarına engel olmuştur. Ayrıca, 3. Kolordu ile geri çekilen Yunan birliklerinin arasında açılan boşluktan içeri dalan 2. Türk Ordusu birliklerinin Kuzeyden çevirme yapması Yunan ordusunun ana parçası olan 1. ve 2. Kolordu birliklerinin Murat Dağı eteklerinde bir torbaya girmesine yol açmıştır. 30 Ağustos günü akşam saat 19.30'a kadar süren bugün Başkomutanlık Meydan Muharebesi olarak bilinen büyük çarpışmalarda Yunan birlikleri imha edilip dağıtılmıştır. Bu muharebede Yunan 4. ve 12. Tümenleri tamamen, 5. ve 9. Tümenleri kısmen imha olmuştur. Aynı gün Türk birlikleri Kütahya'ya girdi.

General Trikupis ve kurmaylarının bir kısmı ile 10.000 civarında asker Kızıltaş vadisinden gece karanlığında kaçmayı başardıysa da bir süre sonra General Trikupis ile 6000 asker, 2 Eylül de Uşak'ta Türk kuvvetlerine teslim oldu.

Bu son muharebe ile birlikte bir zamanlar Yunan Ordusunun bel kemiğini teşkil eden 6 Piyade Tümeni (85.000 asker) dağıtılmıştır. Türk kuvvetlerinin önünde İzmir yönünde hırpalanmış 2 Tümen ve bazı bağımsız alaylar, Bursa istikametinde ise sağ kanatları tamamen açıkta kalmış, önlerinde tahmin edemedikleri düşman kuvvetlerinin hedefi haline gelmiş 3. Kolordu kalmıştır. Bundan sonrasında savaş tamamen bir kaçma kovalamaya dönmüş, 9 Eylül'de İzmir, 17 Eylül'de Bandırma'dan kalan Yunan birliklerinin tahliyesi ile son bulmuştur.

Bu savaşta Yunan Ordusu'nun zayiatı 100.000'in üzerindeydi. Batı Anadolu geri çekilen Yunan Ordusu tarafından uygulanan yakıp yıkma taktiği ile büyük ölçüde harap olmuştur.

Meydan savaşından sonra, çevreyi gezen Mustafa Kemal Paşa, düşmanın ağır yenilgisini, savaş alanında bıraktığı silah, cephane ve savaş malzemesini, ölülerini, sürü sürü esirin kafilelerle geriye götürülmesini gördükten sonra çok duygulanmış ve yanındakilere,

"Bu manzara insanlık için utanç vericidir. Ama biz burada vatanımızı savunuyoruz. Sorumluluk bize ait değildir" demiştir.

Savaştan hemen sonra, Başkomutan Mareşal Gazi Mustafa Kemal Paşa, Ordulara şu ünlü emri vermiştir:

"Ordular! İlk hedefiniz Akdeniz'dir. İleri!"

Bu emir doğrultusunda üç koldan İzmir'e ilerleyen ordu; 1 Eylül'de Uşak'ı, 2 Eylül'de Eskişehir'i, 6 Eylül'de Balıkesir ve Bilecik'i, 7 Eylül'de Aydın'ı, 8 Eylül'de Manisa'yı geri aldı ve 9 Eylül'de İzmir'e girdi.

Sonuçları

 Büyük Taarruz, yaklaşık 200 yıldan beri Türk ordusunun zaferiyle sonuçlanan ilk taarruz muharebesidir. Çanakkale ve Sakarya'da Türk zaferi, hücum eden düşmanı durdurmakla sınırlı kalmıştır. Oysa Başkumandan Meydan Muharebesi'nde düşman ordusu topyekûn yok edilmiş, yaklaşık 150.000 kilometrekare alan 14 gün gibi kısa bir sürede ele geçirilmiştir.
 Zafer, Yunan işgaline son vererek Kurtuluş Savaşının kesin bir askeri sonuca ulaşmasını sağlamıştır. Böylece Türk tarafı Lozan'da önemli bir diplomatik avantajla katılmış, askeri durumun barış görüşmelerinde aleyhte pazarlık kozu olarak kullanılmasını önlemiştir. (Taarruz olmasaydı Yunan ordusu belki İzmir'e çekilecek, barış konferansında Yunanların İzmir ve Ayvalık'taki durumu pazarlık konusu olacak, bu yerler sonuçta bir olasılıkla kurtarılsa bile karşılığında birçok taviz verilecekti.)
 Mustafa Kemal Paşa'nın Anadolu hareketi üzerindeki önderliği bu zaferle pekişmiş, böylece zaferden sonra kurulacak olan siyasi düzenin temelleri atılmıştır.

Dipnotlar

Kaynakça
 Komutan Atatürk, Celal Erikan, Türkiye İş Bankası Yayınları, s.545-614 Ağustos 2001
 Türk Kurtuluş Savaşı, İbrahim Artunç,Kastaş Yayınları-2. Cilt s. 420-514
 Büyük Taarruz, İbrahim Artunç
 Büyük Taarruz ve Dumlupınar Savaş Meydanları Gezi Notları-yayınlanmamış, Fuat Serdar Aydın,2002-2006
 Şu Çılgın Türkler Turgut Özakman Ankara 2005

Not

Büyük Taarruz
Dumlupınar
Kütahya tarihi
Mustafa Kemal Atatürk
1922'de Osmanlı İmparatorluğu
1922'de Türkiye
1922'de çatışmalar
Mustafa Kemal Atatürk'ün Savaşları

Başkomutanlık Meydan Muharebesi


Juan Luis Franco Bidó (†1871) fue un militar dominicano.

Biografía

Primeros años y familia
Franco Bidó era hijo de María Merced Bidó y de Agustín Franco de Medina y Guerrero (1768–1814) quien era hijo de Úrsula Guerrero Ruiz y de Joaquín Franco de Medina y Trinidad. Casó con Francisca Irene Guerrero García y engendró 5 hijos.

Guerra de Independencia dominicana
Comandó la caballería en la batalla del 30 de marzo de 1844, apostada en los terrenos del antiguo aeropuerto de Santiago. Estas tropas no llegaron a entrar en combate, pues este se redujo a un ataque de artillería y a una operación en la retaguardia del enemigo por parte de los andulleros de Fernando Valerio. Junto a su hermano Román Franco Bidó, aporto la mayor parte de los pertrechos de que disponían los dominicanos, para enfrentar a los haitianos en la batalla del 30 de marzo de 1844.

Tuvo su papel más destacado en la guerra de independencia dominicana. El 24 de enero de 1856 dirigió las tropas que derrotaron al ejército haitiano, en la Batalla de Sabana Larga. Este combate tiene gran importancia histórica para los dominicanos, debido a que fue el que selló el triunfo de la independencia nacional.

Después de Sabana Larga concluyó la larga cadena de invasiones militares del territorio dominicano por parte de Haití. A raíz de este triunfo, Juan Luis Franco Bidó, que era general de brigada, fue ascendido al rango de general de división.

Para el historiador General Hungría, Sabana Larga ha sido la única batalla que se ha desarrollado en la isla Hispaniola, con maniobras de fuego y movimiento de infantería, artillería y caballería e incluso la participación de fuerzas navales, los demás enfrentamientos ocurridos en la isla este los califica de escaramuzas.

Revolución Cibaeña (1857)
En el curso de la revolución de julio de 1857 comandó las tropas que inicialmente sitiaron la ciudad de Santo Domingo, sede del gobierno de Buenaventura Báez, el presidente que había provocado aquel gran estallido social y político.

Militares de República Dominicana
Próceres de República Dominicana

Juan Luis Franco Bidó


Kōhoku-ku (jap. ) ist einer von 18 Stadtbezirken der japanischen Großstadt Yokohama.

Geografie
Der Bezirk liegt im Norden von Yokohama und hat dort vier Nachbarbezirke: Tsuzuki-ku im Westen, Tsurumi-ku im Osten, und Midori-ku sowie Kanagawa-ku im Süden. Im Norden und Nordosten grenzt Kōhoku-ku an die Bezirke Takatsu, Nakahara und Saiwai der Stadt Kawasaki (Kanagawa). Der Bezirk Kōhoku hat insgesamt  Einwohner und ist damit der bevölkerungsreichste unter allen Bezirken japanischer seirei shitei toshi (von der Regierung bestimmte japanische Städte mit mehr als 500.000 Einwohnern). Die 23 Bezirke Tokios haben eine Sonderstellung und zählen nicht zu den Bezirken in diesem Sinn.

Der Tōkyū Tōyoko-Linie und der Yokohama-Linie entlang liegen Wohn- und Geschäftsviertel. Daneben finden sich im Kōhoku-ku auch Grünzonen mit Bürgerparks.

Obwohl der Name das Schriftzeichen "" enthält, das Hafen bedeutet, hat der Bezirk keinen Hafen. Der Name bezieht sich lediglich darauf, dass sich der Bezirk nördlich () des Hafens von Yokohama befindet. Im Kōhoku-ku gibt es zwei zur Bewässerung angelegte künstliche Seen: den Kikuna-See und den Shinohara-See. Zudem fließen drei Flüsse durch den Bezirk. Der Tsurumi, der in Machida entspringt und im Bezirk Tsurumi von Yokohama in die Bucht von Tokio mündet, ist der größte davon und zählt zu den "Flüssen 1. Ordnung" (ikkyū kasen), die das Ministerium für Land und Verkehr für besonders wichtig hält.

Bildung
In Kōhoku befinden sich zwei Campus der Keiō-Universität.

Weblinks

Einzelnachweise

Yokohama
Ort in der Präfektur Kanagawa
Stadtbezirk in Japan

Kōhoku-ku (Yokohama)


Hannah Viller Møller (født 4. august 2001 i Hellerup) er en dansk tennisspiller, der repræsenterer Hellerup Idrætsklub.

Hun blev i marts 2017 danmarksmester i indetennis, hvor hun vandt finalen med 6-0, 6-2 over Emilie K.S. Hansen. Året før havde Hannah Viller Møller tabt finalen til Clara Tauson.

I februar 2018 havde hun i single og double samlet spillet over 170 kampe på ITF Junior Circuit.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Hannah Viller Møller  på itftennis.com

Tennisspillere fra Danmark
Personer fra Hellerup
Tennisspillere fra HIK Tennis

Hannah Viller Møller


Nogometna zona Karlovac – Sisak, također i kao XIV. zona Karlovac – Sisak, Četvrta zona Karlovac – Sisak, je bila jedna od zona Prvenstva Hrvatske, te liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1958./59.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bila "Segesta" iz Siska.

Ljestvica

 Galdovo – danas dio naselja Sisak

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 III. A zona nogometnog prvenstva Hrvatske 1958./59.
 III. B zona nogometnog prvenstva Hrvatske 1958./59.
 Slavonska nogometna zona 1958./59.
 Zagrebačka nogometna zona 1958./59.
 Prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza 1958./59.

Vanjske poveznice

Izvori

 Krešimir Perušić i dr: 100 godina nogometa u Karlovačkoj županiji : 1903. – 2003., Karlovac, 2004., , str. 308
 Miroslav Matovina: 80 godina NK Segesta : [1906-1986], Sisak, 1986., UDK: 796.332(497.5 Sisak)(091), str. 224
 Juraj Katalinić: Nogometni klub "Ogulin" : 1932. – 2012. : 80 godina, Ogulin, 2012., , str. 30
 Stjepan Kaurić: Nogometni klub Duga Resa : 1929. – 2009., Duga Resa, 2009.,  (Grad Duga Resa), str. 24-25

Karlovac-Sisak
1958-59 Karlovac-Sisak
1958-59 Karlovac-Sisak

Nogometna zona Karlovac – Sisak 1958./59.


Clemens Alexander Wimmer (né en 1959 à Berlin) est un historien du jardin, planificateur de jardin, auteur et peintre allemand. Son abréviation d'auteur botanique est C.A.Wimm.

Biographie
Wimmer est le fils d'un couple d'artistes. Il étudie de 1977 à 1982 à l'Université technique de Berlin, obtient son doctorat en 1984 sous la direction de  à l'Université de Hanovre et obtient son habilitation en 2001 à l'Université technique de Berlin dans le domaine de la préservation des monuments de jardin.

Depuis 1984, il travaille en indépendant. Depuis 1990, il travaille bénévolement à la bibliothèque de l'association allemande d'horticulture (Deutscher Gartenbau e.V.).

Travaux
Wimmer combine l'historiographie de jardin traditionnelle, orientée vers l'histoire de l'art, avec l'histoire personnelle et surtout avec l'histoire des plantes en tant qu'éléments principaux du jardin. Il fait de l'histoire de l'introduction, de la distribution et de l'utilisation des plantes l'un des axes de son travail. Ces dernières années, il s'est de plus en plus consacré à l'histoire de l'horticulture pratique, à l'histoire de l'entreprise et à l'élevage de vivaces.

Wimmer rédige de nombreux rapports et plans pour des jardins historiques tels que les jardins du château de Charlottenbourg, le parc du château de Bellevue, le parc du château de Schwetzingen, le parc du château de Rheinsberg, le , le parc du château de Schönhausen, le parc du château de Königs Wusterhausen, le Lustgarten de Berlin, le parc du château d'Alt Madlitz, le parc du château de Meseberg et le  à Nierstein.

Un autre axe de son travail est la bibliographie et l'histoire des publications horticoles. Dans la bibliothèque du Deutsche Gartenbau e. V., la plus grande bibliothèque spécialisée en horticulture du monde germanophone, il participe à l'expansion des stocks.

Dans ses conceptions, il privilégie une conception structurelle fixe qui dialogue avec une plantation variable. Il attache une importance particulière au travail avec le stock et le matériel existants. Dans la préservation des monuments de jardin, il défend la rigueur de la recherche et la meilleure préservation possible du stock, mais rejette les approches dogmatiques et plaide pour des solutions individuelles adaptées au cas respectif.

Ses peintures à l'huile montrent principalement des paysages élémentaires dans l'état d'avant l'intervention humaine ou ceux qui sont abandonnés par l'homme et doivent être compris comme une forme de critique de la civilisation. Il s'intéresse particulièrement au jeu abstrait des formes et des couleurs de la roche, de l'eau et des nuages.

Travaux de planification exécutés
 Jardins du château de Charlottenbourg, Luiseninsel (reconstruction), 1989
 Cour et jardin du docteur Hübner, Potsdam, 1993
 Cour-jardin Kieseritzky, Berlin, 1995
 Parc du château d'Alt-Madlitz (restauration), 1995
 Jardin de Berdel (Terrasse), Berlin, 1998
 Jardin du docteur Wimmer, Potsdam, 1999
 Parc du château de Königs Wusterhausen (reconstruction), 2000
 Cour avant du docteur Rheinheimer, Potsdam, 2000
 Jardins du château de Meseberg (refonte), 2004–2006 (avec Ragnhild Kober-Carrière)

Publications (sélection)

Rédaction
 Éditeur du magazine Zandera : Messages de la Deutsche Gartenbabiblithek e. contre Berlin.
 Co-rédacteur en chef du magazine Die Gartenkunst depuis 2015

Monographies
 Pflastermosaike in Berlin (West). Berlin., TU, Dipl. Arb., 1982
 Die Gärten des Charlottenburger Schlosses. Hrsg.v . d. Senatsverwaltung für Stadtentwicklung und Umweltschutz. Berlin 1985. - 103 S.: Ill.
 Sichtachsen in Berlin und Umgebung: Zeugnisse fürstlicher Weltanschauung, Kunst und Jägerlust. Berlin 1985. – 39 S.: Ill. (Berliner Hefte, 2)
 Details Altberliner Mietshäuser. Berlin: Bauverlag, 1986. 71 S.: Ill. (Berliner Hefte, 3)
 Parks und Gärten in Berlin und Potsdam Hrsg. anlässlich der Bundesgartenschau in Berlin 1985 Berlin: Nicolaische, 1985. - 188 S.: Ill.
 Geschichte der Gartentheorie. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft 1989. - 485 S.: Ill.
 Senatsverwaltung f. Stadtentwicklung u. Umweltschutz Berlin (Hrsg.): Bestandskatalog der Berliner Pläne von Peter Joseph Lenné mit Anhang Bundesrepublik Deutschland und Österreich. Berlin: Kulturbuchverl., 1990 (Gartendenkmalpflege 5). – 80 S.: Ill. + 4 Tf.
 Whately, Thomas: Betrachtungen über das heutige Gartenwesen, durch Beyspiele erläutert. Rüsselsheim: Brün, 1992. – 348 S. (Quellen zur Kunst- u. Kulturgeschichte 4). Nachdruck d. Ausg. Leipzig: Junius, 1771 (Herausgeber)
 Der Skulpturenschmuck im Charlottenburger Schloßgarten. Berlin: Verwaltung d. Staatl. Schlösser u. Gärten, 1992. – 48 S.: Ill.
 Die Preußischen Hofgärtner. Potsdam: Preuß. Schlösser u. Gärten. 1996. – 71 S.: Ill. + 1 Tf.
 Peschel, Johann: Garten Ordnung/Darinnen ordentliche Warhaftige Beschreibung/ wie man aus rechtem grund der Geometria einen nützlichen vnd zierlichen Garten ... anrichten sol. Neudr. d. Ausg., Leipzig 1597. Nördlingen: Uhl, 2000. – 23 S., 138 Bl.: Ill. (Herausgeber)
 Das Lustschloss Bornim und seine Gartenanlage. Potsdam: Klaus Broschke [Potsdamer Str. 94], 2001. – 68 S.: Ill. (mit Klaus Broschke)
 Bäume und Sträucher in historischen Gärten Gehölzverwendung in Geschichte und Denkmalpflege. Dresden: Verlag der Kunst, 2001. - 256 S.
 Kirschen für den König. Potsdam: vacat, 2001. – 96 S.: Ill. (mit Marina Heilmeyer et al.)
 Äpfel für das Volk. Potsdam: vacat, 2002. – 100 S.: Ill. (mit Marina Heilmeyer et al.)
 Die Melonen der Monarchen. Potsdam: vacat, 2003. – 104 S.: Ill. (mit Marina Heilmeyer et al.)
 Geschichte und Verwendung alter Obstsorten. Berlin: DGGL, 2003. – 179 S.: Ill.
 Bibliographie der vor 1750 erschienenen deutschen Gartenbücher Hrsg. von der Bücherei des Deutschen Gartenbaues e. V. Nördlingen: Uhl, 2003. 280 S.: Ill. (mit Iris Lauterbach)
 Der Potsdamer Lustgarten. Hrsg. von der Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg. Berlin: Edition Hentrich 2004. 90 S.: Ill.
 Beste Birnen bei Hofe. Potsdam: vacat, 2004. – 104 S.: Ill. (mit Marina Heilmeyer et al.)
 Der Schloßgarten Bellevue in Berlin. Berlin 2006. – 142 S.: Ill. (Mitteilungen der  21)
 Erdbeeren für Prinzessinnen. Potsdam: vacat, 2008. 103 S.: Ill. (mit Marina Heilmeyer et al.)
 Hippe, Krail und Rasenpatsche: zur Geschichte der Gartenwerkzeuge. Weimar: vdg, 2011. - 245 S.: Ill.
 René Rapin: Die Gärten, ein Gedicht in vier Büchern. Weimar: vdg, 2013 (Herausgeber)
 Lustwald, Beet und Rosenhügel: Geschichte der Pflanzenverwendung in der Gartenkunst. Weimar: vdg, 2014. - 231 S.: Ill. -
 Geschichte der Gartenkultur. Berlin: L&H, 2015. - 288 S.: Ill. (Hauptautor, Redakteur)
 Der Gartenkünstler Peter Joseph Lenné: Eine Karriere am preußischen Hof. Darmstadt: Schneider, 2016 [2015]. 226 S., 16 Tf. -

Bibliographie
 Gartenpraxis 2021, Heft 6

Liens externes

 Bibliothèque horticole allemande

Références

Architecte paysagiste allemand
Peintre allemand du XXe siècle
Peintre allemand du XXIe siècle
Naissance en 1959
Naissance à Berlin

Clemens Alexander Wimmer


Carolien (Ien) van den Heuvel-de Blank (* 7. August 1927 in Tiel; † 13. Oktober 2010 in Heemskerk) war eine niederländische Politikerin (PvdA).

Heuvel, die 1946 der PvdA beitrat, war dort von 1968 bis 1974 Vorsitzende der Frauenorganisation und Mitglied des Parteivorstandes. Von 1974 bis 1979 war sie als Nachfolgerin von André van der Louw Vorsitzende der Sozialdemokratischen Partei und gehörte sie der Ersten Kammer der Generalstaaten an. In dieser Zeit verschlechterte sich das Verhältnis der PvdA zur deutschen Schwesterpartei, der SPD. Gründe dafür waren die scharfe Kritik der PvdA zum Radikalenerlass von Bundeskanzler Willy Brandt sowie die aus Sicht der SPD kritiklose Haltung der PvdA zur DDR.

Heuvel war ferner Vorstandsmitglied einer Zusammenarbeit der PvdA, mehrerer linksgerichteter Organisationen und Zeitungen sowie der VARA.

Von 1979 bis 1989 war sie Mitglied des Europäischen Parlaments.

Weblinks

Mitglied des Europäischen Parlaments für die Niederlande
Mitglied der Ersten Kammer der Generalstaaten
Parteivorsitzender der PvdA
Niederländer
Geboren 1927
Gestorben 2010
Frau

Ien van den Heuvel


Konstantin Iurevici Habenski (în ; ) este un actor rus de teatru și film, artist al poporului din Rusia (2012). Este cunoscut în special pentru rolul lui Anton Gorodețki în filmele Rondul de noapte și Rondul de zi. De asemenea, actorul joacă și în filme turnate la Hollywood, ca de exemplu Marea Neagră (2014).

Familie
Tatăl lui Habenski a fost Iuri Aronovici Habenski (1946-2004), un inginer hidrolog, apoi auditor; mama, Tatiana Ghennadievna Habenskaia (Nikulina), a lucrat ca inginer hidrolog în laboratorul de construcții din Nijnevartovsk și a fost profesoară de matematică. Habenski are o soră mai mare – Natalia Iurevna Habenskaia, cântăreață.

Note

Bibliografie
 Машукова A. Неврастеник смутного времени. Портрет Константина Хабенского // «Искусство кино». — 2007. — Nr 1.

Legături externe

 Konstantin Habenski pe site-ul Teatrului de artă din Moscova

Nașteri în 1972
Nașteri pe 11 ianuarie
Actori ruși
Actori din secolul al XXI-lea
Actori din secolul al XX-lea
Ruși în viață

Konstantin Habenski


Marcelo Savignone (n. 23 de marzo de 1973) es un actor, director, dramaturgo y docente argentino.

Carrera
En 1991, comenzó a estudiar teatro mientras estudiaba para el ingreso a la carrera de Medicina.

En 1996 fundó su propia compañía de improvisación llamada Sucesos argentinos.

En 1997 viajó a Cuba para estudiar circo y percusión.

En el 2001, tomó la dirección artística de Belisario Teatro. En ese año la compañía de improvisación se convierte en Compañía teatral Sucesos argentinos, que queda bajo su dirección. Estrenó allí su primer material llamado La Esperata. A fines de 2001 presentó Mojiganga, una obra teatral que se caracterizaba por la improvisación con máscaras.

En enero de 2004 el exdirector pedagógico de la Escuela de Lecoq, Tomas Prakitt, invitó a Marcelo Savignone a Londres en donde se especializó en Melodrama, Grotesco y Pedagogía teatral, otorgándole una beca de estudio. En 2004 estrenó Brazos quiebran, inspirado en Los payasos de Fellini y apoyado por el LISPA. En ese año continua con las improvisaciones con la temática de un recital de rock llamado En sincro.

En 2005 estrenó Felis, material inspirado en el grotesco. En televisión, en ese año, actuó en Algo habrán hecho por la historia argentina en su primera temporada.

En 2008 fue nominado a los Premios Florencio Sánchez junto a Lautaro Delgado, Esteban Meloni y Andrés Molina.

En 2009 actuó en Botineras, telenovela de Telefé, en donde interpreta a Bacari, el representante del futbolista Chiqui Flores (Nicolás Cabré).

En el 2007 crea Suerte, unipersonal basado en el suicidio.

Durante el 2008 participó de la obra La vuelta al mundo interpretando a Passpartout, papel por el que fue nominado como Mejor actor de reparto en los premios Florencio Sánchez.

En el 2009 participa de la obra La cocina de Arnold Weksler en el Teatro Regio. También en ese año se estrenan obras que nacen del trabajo con sus alumnos avanzados entre ellas, De noche, El deseado, El Palmar y Tape, todas presentadas en Belisario.

En el 2010 se estrena Hamlet en el C.C. Cooperación, donde realiza la dirección de los cómicos e interpreta a Laertes.

Es convocado por el IUNA para dirigir el proyecto de graduación 2010 de donde surgió la obra Detrás, con exitosa temporada en C.C. Konex y que participó en el Festival de Angers (Francia) y nuevamente en 2011 creando Matrioska, mientras se pueda.

En el 2010 estrenó Vivo (unipersonal de improvisación con máscaras Balinesas), trabajo que ha obtenido amplio reconocimiento en diferentes partes del mundo, participó en festivales de diferentes ciudades como Wuerzburg (Alemania), Lima (Perú), Santiago de Chile, Madrid y Barcelona (España), Belo Horizonte y San Pablo (Brasil). También Marcelo Savignone es invitado por el LISPA para dictar un seminario de máscaras balinesas y una muestra del espectáculo de Vivo en inglés. En 2017 ha recibido el premio Estrella de mar al Mejor Unipersonal.

Su unipersonal HxH, Hamlet por Hamlet fue seleccionado para el I Festival Shakespeare, el programa de Formación de espectadores y la Fiesta CABA 2012.

Un Vania ha sido seleccionado para el FIBA 2013, la Fiesta CABA 2013, Festival Cervantino de Azul y el I Festival de Teatro Clásico Universal de Buenos Aires. Ha recibido la mención de trabajo destacado en los Premios Teatro del Mundo en los rubros: Dirección, Adaptación, Actuación, Escenografía, Iluminación y Objetos, Accesorios y Mecanismos Escénicos. Marcelo Savignone está nominado como Mejor actor protagónico en los premios Florencio Sánchez.

Luego estrena tres nuevas obras surgidas del trabajo de los alumnos de su Estudio: Boda, Negro sobre negro en 2015 y Antes de antes en 2016.

Su pieza Ensayo sobre La Gaviota ha recibido el apoyo de Iberescena y las nominaciones a los Premios ACE en las ternas Mejor espectáculo Alternativo y Revelación femenina (Belén Santos). En los premios Teatro del Mundo ha recibido las siguientes nominaciones: Actor y adaptación (Marcelo Savignone), Iluminación (Ignacio Riveros), Escenografía (Lina Boselli), Diseño de títeres y objetos (Flavio Pagola) y Fotografía (Cristian Holzmann).

En 2015 estrena en el ciclo Teatro Bombón Mis tres hermanas, una adaptación breve del clásico de Chéjov y participa del Ciclo de poesía argentina en escena del Teatro Nacional Cervantes.

En 2016 estrena dos nuevas propuestas: AHORA. Homenaje a la Commedia dell´arte, un trabajo unipersonal con máscaras del tradicional territorio, cocreado junto a Alfredo Iriarte; y Mis tres hermanas. Sombra y reflejo, abordando nuevamente a Chéjov con una dinámica adaptación del clásico Tres hermanas. La obra ha recibido el premio Luisa Vehil 2016 en el robro Escenografía y nominada en el rubro de Dirección. En los premios Teatro del Mundo fue trabajo destacado en Adaptación. A su vez, las dos obras han sido seleccionadas para formar parte de la Fiesta CABA 2017.

En 2018 estrena CRUEL. Una pieza teatral fundada en Ricardo III (Trabajo en proceso), ganadora del premio a la producción del Centro Cultural Recoleta, Ensueño, una producción del Complejo teatral de Buenos Aires interpretada por el Ballet Contemporáneo y Los Cardos, una creación del Estudio Marcelo Savignone.

En 2019 estrena una nueva producción: The King, basada en Rey Lear, ganadora de la Beca de Creación del Fondo Nacional de las Artes.

En 2020 estrena Cuerpo, un trabajo enmarcado en la Residencia para la Creación del Instituto ProDanza, que indaga sobre la filosofía práctica de Spinoza y se estrena en el marco del FIBA 2020, realizando posteriormente funciones en Ecuador y España antes de su temporada en Buenos Aires.

En el medio audiovisual ha participado en el film Caídos del mapa de Leandro Mark y Nicolás Silbert y La suerte está echada de Sebastián Borestein y en televisión en: Lo que el tiempo nos dejó, Botineras, Son de fierro, Sos mi vida, ½ falta, Locas de amor, Algo habrán hecho, Tiempo final, Horizontes lengua, Dromo, Delicatessen, Un año para recordar, Los únicos, El show de Molina, El donante, La casa, El mal menor y Fábricas..

Desempeña su rol docente desde 1998 dictando seminarios y workshops en España, Perú, Colombia, Chile, Inglaterra y Alemania. Se ha formado con maestros como R. Bartis, P. Audivert, C. Moreira, R. Sokolowicz, G Angelelli, G. Chame, S. Rivero, D. Casablanca, M. Kartún, Andrés Perez Araya, Augusto Boal, Philipp Glass, Jos Houben, Sotigui Kouyaté, Hassane Kouyaté, J.J. Lemetre y Alain Platel. También asistió a workshops dictados en Francia, Italia y España. Por su Estudio han pasado más de 6000 alumnos y formó parte del equipo docente del Théâtre Organic. En 2017 ingresa como docente de Actuación III en el Profesorado de la Escuela Metropolitana de Arte Dramático de la Ciudad Autónoma de Buenos Aires.

Televisión
 Recordando el show de Alejandro Molina
 Lo que el tiempo nos dejó
 Delicatessen
 Locas de amor
 2002 - Tiempo final - Ep: El fronterizo
 2002/3 - Rebelde Way - Franco Colucci
 2005 - Algo habrán hecho por la historia argentina -
 2005/06 - 1/2 falta - Gervasio Salvetti
 2006/07 - Sos mi vida - El tano (mecánico)
 2007/08 - Son de fierro
 2007 - Horizontes (Encuentro) - Conductor
 2009 - Dromo - Ep: Árbol familiar
 2009-10 - Botineras - Bacari
 Un año para recordar
 2011 - Los Únicos
 2011 - Vindica - Horacio Muñoz
 2012 - Mi amor, mi amor -
 2012/13 - Dulce amor - Marcos Guerrero
 2015 - Fábricas
 2015 - El mal menor - Fabián
 2015 - La casa - Diego Fabro

Cine
 La suerte está echada de Borenstein.
 Caídos del mapa

Teatro

Premios
 2008 - Premios Florencio Sánchez - Por el papel de Passpartout en La vuelta al mundo - Finalista mejor actor de reparto.

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial

Actores de televisión de Argentina
Reparto de Locas de Amor

Marcelo Savignone


An Asphodelus fistulosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Asphodelus fistulosus in nahilalakip ha genus nga Asphodelus, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. f. fistulosus
 A. f. madeirensis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Asphodelus

Asphodelus fistulosus


محمد بن أحمد بن موسى بن داود العروسي الشيخ الرابع عشر للأزهر وهو أول شيخ للأزهر وُلِّيَ أبوه مشيخة الأزهر من قبله، وكان يفصل بين أبيه وبينه الشيخان الشرقاوي والشنواني. أخذ مكان والده في التدريس للطلبة من الصباح إلى المساء وهذا ما شغله عن التصنيف فلم تؤثر عنه إلا إجازة واحدة. أطفأ بحسن تأنيه للأمور فتنة طائفية كادت تشتعل بسبب فتوى تحرم أكل ذبائح أهل الكتاب.

المراجع

شيوخ الأزهر
أزهريون
علماء دين سنة مصريون
علماء مسلمون في القرن 13 هـ
شافعية

محمد بن أحمد العروسي


Baron Bruntisfield, of Boroughmuir in the City of Edinburgh, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1942 for the Scottish Conservative politician and former Vice-Chamberlain of the Household, Sir Victor Warrender, 8th Baronet. The Warrender family descends from George Warrender. He was Lord Provost of Edinburgh and represented Edinburgh in Parliament. In 1715 he was created a baronet, of Lochend in the County of Haddington, in the Baronetage of Great Britain. His grandson, the third Baronet, fought at the Battle of Minden in 1759, represented Haddington Burghs in the House of Commons and served as King's Remembrancer of the Court of Exchequer from 1771 to 1791. He was succeeded by his son, the fourth Baronet. He sat as a Member of Parliament for Haddington Burghs, Truro, Sandwich, Westbury and Honiton and notably served as a Lord of the Admiralty from 1812 to 1812. In 1822 Warrender was admitted to the Privy Council. On his death the title passed to his younger brother, the fifth Baronet. His grandson, the seventh Baronet, was a Vice Admiral in the Royal Navy. He was succeeded by his son, the eighth Baronet, who was raised to the peerage as Baron Bruntisfield, of Boroughmuir in the City of Edinburgh, in 1942.  the titles are held by the latter's grandson, the third Baron, who succeeded in 2007. He is a retired officer in the British Army and investment banker.

Warrender baronets, of Lochend (1715)

Sir George Warrender, 1st Baronet (–1721)
Sir John Warrender, 2nd Baronet (c. 1686–1772)
Sir Patrick Warrender, 3rd Baronet (1731–1799)
Sir George Warrender, 4th Baronet (1782–1849)
Sir John Warrender, 5th Baronet (1786–1867)
Sir George Warrender, 6th Baronet (1825–1901)
Sir George John Scott Warrender, 7th Baronet (1860–1917)
Sir Victor Alexander George Anthony Warrender, 8th Baronet (1899–1993) (created Baron Bruntisfield in 1942)

Barons Bruntisfield (1942)
Victor Alexander George Anthony Warrender, 1st Baron Bruntisfield (1899–1993)
John Robert Warrender, 2nd Baron Bruntisfield (1921–2007)
Michael John George Warrender, 3rd Baron Bruntisfield (born 1949)

The heir apparent is the present holder's son John Michael Patrick Caspar Warrender (born 1996)

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1942
Noble titles created for UK MPs
1715 establishments in Great Britain
1942 establishments in the United Kingdom

Baron Bruntisfield


جول بناج (الأردية:گل پناگ) (3 يناير 1979  ؛ شانديجار، الهند) ممثلة بوليوود التي تنهال عليها الانتقادات وملكة الجمال السابقة التي شاركت في مسابقة ملكة جمال الكون. أبرز أفلامها بخور، والخنفساء، ومانوراما ستة اقدام تحت الأرض، ومرحبا ومستقيم.

السيرة الذاتية

أتت جول بناج من خلفية عسكرية.والدها النائب العام هـ س بانج، في الجيش الهندي وهو حالياً في القيادة المركزية بالجيش. شقيقها الأصغر شاريبار سينج مصنف قومياً في رياضة التصويب علي القرص، ودرس في نفس مدرستها مدرسة لورانس، لوفيدل.

بدأت تعليمها في سنجرار، في ولاية بنجاب وغيرت أكثر من 14 مدرسة بما في ذلك كنداريا فيداليس (شانديغار، ماهو، لاه ويلينغتون، وتاميل نادو)، ومدرسة لورانس، لوفيدل والمدرسة الدولية في لوساكا، زامبيا. حصلت علي درجة البكالوريوس في الرياضيات من جامعة بنجاب باتيالا والماجستير في العلوم السياسية من جامعة بنجاب، شانديغار. لطالما كانت جول شغوفة بالرياضة البدنية والخطابة. ففازت بالعديد من المراكز في مساباقات المناظرة على المستوى الوطني، بما في ذلك ميداليتين ذهبيتين، في المناظرة القومية السنوية بين الجامعات.

حياتها المهنية
فازت جول بناج بلقب ملكة جمال الهند في عام 1999 ولقبت بملكة الابتسامة الجميلة في نفس المسابقة  صنفت بين أفضل عشرة مراكز مسابقة ملكة جمال الكون 1999.بدأت جول حياتها المهنية مع فيلم بخور لعام 2003 الفيلم. ومنذ ذلك الحين كانت قد عملت في أفلام مثل جيرم (2005)، والمسلسل التلفزيوني كاشيير (ستار بلاس)  إلا أنها لقيت نقد جيد في دورها كزينات فاطمة، وهي امرأة بسيطة تكافح بقوة لإنقاذ زوجها من الذهاب إلى حبل المشنقة، في العام 2006 مثلت في الفيلم ناغيش كوكونور، والفيلم خنفساء. فيلم عام 2007، مانوراما ستة اقدام تحت الأرض، المستوحي من فيلم رومان بولانسكي فيلم الحي الصيني، الذي نالت فيه نقد رائع  في العام 2008 مثلت في أفلام مرحبا وصيف 2007. أعمالها لعام 2009 تتضمن أفلام مرحباً والمستطيل وقصة حب. ظهرت جول على الصفحة الأولى، في صورة ملتقطة لمجلة مكسيم في أيلول / سبتمبر 2008.

كانت جول قد ظهرت في الإعلانات التلفزيونية لساعات تيتان راجا وهي حاليا ممثلة العلامة التجارية لشركة تاتا سكاي مع أمير خان.

الجوائز

الترشيحات
 جائزة غبار النجوم لأفضل ممثلة في دور مساعد (2009) عن الفيلم : مرحبا
 جائزة الشاشة لأفضل ممثلة في دور مساعد (2007) الفيلم : دور

الجوائز التي فازت بها
 فازت بجائزة النقاد زي ساين—جائزة أفضل ممثلة ، مناصفة مع عايشة تقيه عن الفيلم دور (2007)

ملاحظات
 لجول عمة «كومال جي.بي. سينغ» تقوم بقراءة الأخبار،
 جول قارئة شغوفة.كتابيها المفضلين هما مطاردة الخروف البري لهاروكي موراكامي وهزة أطلس لآين راند.
 جول من أكثر المعجبين بسلسلة هاري بوتر.
 ولجول سياراتها السكوربيو ذات السحب الرباعي والتي صنعت خصيصاً لها.
 شقيقها شاريبار بطل رماية علي المستوي القومي.
 شاركت جول في مارثون مومباي الدولي سنوياً منذ بدايته.

قائمة الأفلام

المراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
بنجابيون
سياسيات القرن 21
سياسيات هنديات
سياسيات هنديات في القرن 21
سياسيون هنود في القرن 21
عارضات أزياء من شانديغار
عارضات أزياء هنديات
فائزات بمسابقة فيمينا ملكة جمال الهند
ممثلات أداء صوتي هنديات
ممثلات أفلام هنديات
ممثلات أفلام هندية
ممثلات من شانديغار
ممثلات هنديات في القرن 21
ممثلون وسياسيون هنود
مواليد 1977
مواليد في شانديغار

جال بانج


Kuantum elektrodinamiği (kısaca KED), yüklü atomaltı parçacıklar arasındaki elektromanyetik ilişkiyi inceleyen görelikli bir kuantum kuramıdır. 1940 yıllardan itibaren, kuantum mekaniğinin elektromanyetik alanına girmesi sonucu ortaya çıkmıştır.

Fotonların, kütlesi bulunmayan "ışık parçacıkları" olarak açıklanmasında, kuantum elektrodinamiğinin ortaya çıkışı önemli bir rol oynar. Kuramın genel kabulune ilişkin hâlen sürmekte olan problemler olmakla birlikte, kuram pek çok önemli sorunu çözümlemektedir.

Richard Feynman kuantum elektrodinamiğinin en önemli isimlerindendir. 1965 yılında Amerikalı uzman fizikçi Julian Schwinger ve Japon uzman fizikçi Şin-Içiro Tomonaga ile birlikte kuantum elektrodinamiği alanındaki çalışmalarıyla Nobel Fizik Ödülü aldılar.

Kuantum elektrodinamiği


Ein Solitär-Ring ist in seiner ursprünglichen Form ein Ring mit einem einzelnen Diamanten im Brillantschliff in einer Krappenfassung. Der Solitär-Ring dient häufig als Verlobungsring.

Geschichte
Der klassische Solitär-Ring geht auf einen Entwurf des Juweliers Tiffany & Co. aus dem Jahr 1886 zurück. Dieser Schmuckentwurf entwickelte sich rasch zum Inbegriff des Verlobungsrings. Er löste damit das vorher sehr verbreitete Modell mit dem blauen Edelstein Saphir ab, dessen Farbe symbolisch für Treue steht und somit dem Liebespaar eine glückliche Zukunft heraufbeschwören sollte. Ein Beispiel für diese alte Tradition ist der Ring von Prinzessin Diana, den Prinz William Kate Middleton zur Verlobung geschenkt hat.

Die Bezeichnung Solitär-Ring geht aus dem französischen Wort für Einzelgänger, solitaire, hervor. Damit wird ausgedrückt, dass die Ringschiene nur von einem einzigen Edelstein bekrönt wird, wobei es sich hier traditionell um einen Diamanten handelt. Dies ist mit ein Grund dafür, dass sich der Solitär-Ring so gut als Verlobungsring eignet – er steht gleichnishaft dafür, dass die Auserwählte einmalig und unersetzbar ist.

Aussehen

Das Neue an der Erfindung des Solitär-Rings war seine Fassung, die nach dem Erfinder Tiffany Mount genannt wird. Beim originalen Solitär-Ring wird der Diamant von sechs Krappen gehalten.

Inzwischen gibt es auch Variationen mit einer davon abweichenden Anzahl. Die Krappen aus Metall erinnern in ihrem Aussehen an Krallen, weshalb auch der Name Krallenfassung verwendet wird. Der optische Eindruck des Diamanten wird durch die Anzahl der Krappen beeinflusst. So wirkt ein Diamant gefasst in 4 Krappen eher eckig, während ein in 6 Krappen gefasster Diamant eher rundlich erscheint.

Charakteristisch für den Diamanten auf dem Solitär-Ring ist sein feuriger, blendender Glanz, der dadurch unterstützt wird, dass die Lichtstrahlen durch die spezielle Art der Fassung von allen Seiten in den Stein einfallen können. Hiermit und durch den für diese Ringart üblichen Brillantschliff wird ein Maximum an Brillanz aus dem Diamanten herausgeholt. Bei anderen verbreiteten Formen der Fassung hingegen, wie z. B. der Kastenfassung, wird der untere Teil des Edelsteins verdeckt. Dadurch erscheint er weniger schillernd und funkelnd.

Abwandlungen
Heute beschränkt sich der Begriff Solitär-Ring nicht ausschließlich auf das anfängliche Modell. Unter den Namen fallen auch andere Ringe, deren Gemeinsamkeit es ist, dass sie nur von einem Edelstein geschmückt werden. Dabei muss dieser nicht zwingend über einen Brillantschliff verfügen; auch weitere Schliffformen wie beispielsweise der Herzschliff sind verbreitet.

Einzelnachweise

Ringtyp
Diamant

Solitär-Ring


Gruppespillet i UEFA Europa League 2014-15 er første runde af selve Europa League i 2014-15.

Grupper
Kampdagene var den 18. september, 2. og 23. oktober (en hjemmekamp for Metalist Kharkiv blev spillet 22. oktober), 6. og 27. november, samt 11. december 2014. Kampene startede kl 19:00 og 21:05 CEST/CET, undtaget for kampe i Rusland og Aserbajdsjan og en hjemmekamp for hver af Dnipro Dnipropetrovsk og Metalist Kharkiv der blev spillet 18:00 CEST/CET, og to hjemmekampe for Dynamo Moskva der var klokken 17:00 CEST/CET. Tider op til 25. oktober 2014 (kampdag 1–3) var CEST (UTC+2), derefter (kampdage 4–6) var tiderner CET (UTC+1).

Gruppe A

Noter

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Gruppe E

Kampen blev afbrudt ved halvleg på grund af hård regn, og blev genoptaget den 28. november 2014, 17.00, fra det tidspunkt den blev afbrudt.

Gruppe F

Noter

Gruppe G

Gruppe H

Gruppe I

Gruppe J

Noter

Gruppe K

Noter

Gruppe L

Noter

Referencer

UEFA Europa League gruppespil 2014-15


Víctor Raúl Haya de la Torre (22 Şubat 1895 – 2 Ağustos 1979), Amerikan Halk Devrimi Birliği (APRA) politik hareketini kuran Perulu politikacı.

Yaşamı
Haya de la Torre kuzey Peru'daki Trujillo şehrinde doğmuştur. 1913 yılında edebiyat öğrenimi almak için yazıldığı Trujillo Üniversitesinde çok sıkı bir dost olacağı Perulu şair César Vallejo ile tanışmıştır. Daha sonra da Lima'daki San Marcos Ulusal Üniversitesine kaydoldu.

San Marcos'a Arjantin Üniversite Reform hareketinin (La Reforma) getirilmesinde rol almıştır ve 1991 yılında idari reformlar uygulanmıştır. Reform hareketinin bir parçası üniversite yayılma programıydı. Bu programla üniversite öğrencileri emekçi sınıfına ulaşmayı umuyorlardı.

Bu amaçla Haya de la Torre Universidades Populares Gonzalez Pradayı (emekçiler için gece okulu) kurdu. Birçok tarihçiye göre bu kurum Partido Aprista Peruanonun (Peru Aprista Partisi, PAP) temelini oluşturmuştur.

1923 yılında Haya de la Torre Augusto B. Leguía hükûmeti tarafından sürgüne gönderilmiştir. 7 Mayıs 1924'te Meksiko'da Haya de la Torre APRA'yı ve Aprismo diye bilinen pan-Latin Amerikan hareketini kurmuştur. 1931'de başkanlık seçimlerine katılmak için Peru'ya dönmüştür.

Aynı yıl 15 aylığına hapse atılmış ve partisi de 1934 yılına kadar yasa dışı sayılmıştır. Bu durum 1935'ten 1945'e kadar da devam etmiştir. 1945 yılında José Luis Bustamante y Rivero APRA'nın desteğiyle başkan olmuştur. Daha sonra bazı parti muhalifleri 1948'de Callao'da başkaldırınca APRA yine yasa dışı sayılmıştır.

Aynı yılın Kasım ayında iktidarı ele geçiren Manuel Odría Haya de la Torre'nin Lima'daki Kolombiya büyükelçiliğine sığınmasına neden olmuştur. Haya de la Torre Peru'ya tekrar 1954 yılında dönebilmiş ve partisi tekrar 1956 yılında yasallaşmıştır.

1962 yılına kadar çoğunlukla yurtdışında yaşamaya devam etmiştir. Başkanlık seçimlerine tekrar katılmış, küçük bir farkla seçimi kazanmış ancak anayasaya göre başkan olmak için gerekli çoğunluğu sağlayamamıştır. Askeri cunta bu seçimleri iptal etmiştir. 1963 yılında tekrar seçimler yapılmış ancak bu sefer Haya oylamada yenilmiştir.

Partisi popülerliğini sürdürmüştür. 1979'da başkanı olduğu kurucu meclis yeni bir anayasa taslağı hazırlamıştır. 12 Temmuz'da ölüm yatağında bu yeni anayasayı imzalamıştır.

Fikirleri
Haya de la Torre Latin Amerika'nın sorunlarını çözmek için Latin Amerikalı (ya da tercih ettiği ifadeyle "İndo-Amerikan") çözümlerin geliştirileceği bir düzeni savunuyordu. Bölgeye hem Amerikan emperyalizmini hem de Sovyet komünizmini reddetmek için çağrı yapmıştır.

Evrensel demokrasiyi (yerli halklar için eşit haklar ve saygı) ve komünal toprak sahipliği anlamındaki toprak reformu ile endüstrinin devlet tarafından kontrolü gibi sosyalist ekonomik politikaları savunuyordu.

Haya de la Torre sömürgelik günlerinden beri Peru'yu yöneten toprak sahibi oligarşiyi devirip yerine idealist sosyalist bir elit zümre geçirmeyi savunuyordu. Ama, partisini yasallaştırabilmek için oportünist bir hareketle ideolojisini sağa doğru kaydırdı. 1950'lere gelindiğinde ilerici sosyalist ideallerinin çoğundan vazgeçmişti.

Bunlara ek olarak Haya de la Torre'nin APRA yönetiminde tek adam olarak söz sahibi oluşu dar kafalı ve hiyerarşik özelliklerin ağır basması üzerine APRA'nın en yetenekli genç liderlerinin Marksist sola doğru kaymasına neden olmuştur.

Ünlü sözü
¡Ni con Washington ni con Moscú! ("Ne Washington'la ne de Moskova'yla!")

Dış bağlantılar
 APRA'nın resmî sitesi (İspanyolca)
 Víctor Raúl Haya de la Torre'nin fotoğrafları

1895 doğumlular
1979 yılında ölenler
Perulu siyasetçiler
Perulu sosyalistler

Víctor Raúl Haya de la Torre


Poliția Națională Navajo (cunoscută anterior ca Poliția Tribală Navajo ) este agenția de aplicare a legii a Națiunii Navajo din sud - vestul Statelor Unite . Acesta se află în cadrul Diviziei de siguranță publică Navajo. Este condus de un șef de poliție, șase căpitani de poliție și opt locotenenți de poliție. Acesta include: afaceri interne, patrulare, unitatea K-9, scufundări de poliție, echipa de operații tactice, unitatea de trafic, gestionarea fiscală, divizia de recrutare și instruire . Națiunea Națională de Poliție este responsabilă pentru șapte districte: Chinle, Crownpoint, Dilkon, Kayenta, Shiprock, Tuba City și Window Rock . Există, de asemenea, mai multe sub-stații în fiecare district, care variază de la sub-stații individuale sau până la cinci ofițeri fiecare. În prezent, există 210 ofițeri de poliție jurati (134 patrulare), 28 de anchetatori criminali și 279 de civili, care acționează ca personal de sprijin pentru departament. Există aproximativ 1,9% polițiști la 1.000 de persoane și un ofițer este responsabil pentru patrularea a 70 de km pătrați din terenul de rezervare. Poliția Națiunilor Naționale Navajo este finanțată prin contracte și subvenții federale și fonduri generale ale Națiunilor Navajo. Acest departament de poliție este unul dintre doar două mari departamente de poliție autohtone cu 100 sau mai mulți ofițeri înjurati în Statele Unite (celălalt este departamentul de poliție al Oglala Lakota Nation).

Istoria
Tratatul Navajo din 1868, care a eliberat oamenii Navajo din captivitate din Fort Sumner, a stabilit aplicarea legii ca responsabilitate a guvernului federal. Prima forță de poliție Navajo a fost creată în 1872 și dizolvată trei ani mai târziu. Deși au fost polițiști în rezervație, aceștia au fost finanțați și susținuți de guvernul Statelor Unite . Departamentul de Poliție Național Navajo nu a fost reînființat până în 1959, la solicitarea Consiliului Tribal Navajo . Poliția Națională Navajo este responsabilă pentru aplicarea legii și pentru îngrijirea și custodia prizonierilor.

Echipamente și vehicule

Tuturor ofițerilor li se eliberează o armă laterală de calibru Glock 22 40, baghetă extensibilă, cătușe, vestă rezistentă la gloanțe, spray cu piper și radio portabil conectat la o expediere centrală. Ofițerilor de sub-stații rurale li se eliberează vehicule de acasă, o pușcă, benzi metalice și pistoale radar. În flota departamentului Poliției există 200 de vehicule, care variază de la vehicule utilitare sportive (SUV), precum: Chevrolet Tahoe, Chevrolet Blazer, Chevrolet Suburban și Jeep Liberty până la Sedanuri: Chevrolet Impala . Există Kawasaki Kz1000s pentru unități cu motor, vehicule pe tot terenul cu 4 roți (ATV) pentru evenimente speciale / control de mulțime și unități pentru biciclete stradale. În prezent, toate vehiculele de patrulare sunt echipate cu tehnologie computerizată cu laptop care funcționează cu conexiune la internet locală Wi-Fi pentru a ajuta ofițerii să scrie și să prezinte rapoarte în format electronic. Departamentul a obținut recent un vehicul de comandă mobil care este atribuit districtului Shiprock situat în Shiprock, New Mexico .

În 2018, șeful poliției, Phillip Francisco, a repornit academia de poliție a Națiunii Navajo, folosind fosta închisoare Chinle ca sediu de instruire. Doisprezece noi recruți au absolvit în iunie 2018, primii absolvenți interni în zece ani.

Ofițeri căzuți
De la înființarea departamentului de poliție al Națiunii Navajo, cel puțin paisprezece ofițeri au murit în funcție.

Portretele fictive
Ofițerii poliției naționale Navajo sunt subiectul unei serii de romane de mister de Tony Hillerman . Romanele tratează în primul rând ofițeri de ficțiune numiți Joe Leaphorn, Jim Chee și Bernadette Manuelito. După moartea lui Tony Hillerman, în 2008, fiica Anne Hillerman a continuat seria misterelor.

Romanele și personajele de la Hillerman au fost folosite într-un serial de televiziune din 2002 PBS Skinwalkers: The Mysteries Navajo.

Poliția Navajo este și subiectul romanelor romantice procedurale ale poliției Ella Clah de către echipa autoră a soțului și soției lui Aimee și David Thurlo.

Referințe

Poliție Nativ Americană
Guvernul Națiunii Navajo
Pages with unreviewed translations
Fondări în 1872
1872 în Statele Unite ale Americii

Poliția Națională Navajo


John Cowper Powys ( ; ) a fost un filozof britanic, lector, romancier, critic literar și poet. Powys s-a născut în Shirley, Derbyshire, unde tatăl său a fost vicar al bisericii parohiale Sf. Mihail și toți îngerii, între 1871 și 1879.

Deși Powys a publicat o colecție de poezii în 1896 și primul său roman în 1915, nu a avut succes ca scriitor până nu a publicat romanul Wolf Solent în 1929. A fost influențat de mulți scriitori, dar a fost văzut în special ca un succesor al lui Thomas Hardy și Wolf Solent, A Glastonbury Romance (1932), împreună cu Weymouth Sands (1934) și Maiden Castle (1936), sunt adesea denumite romanele sale din seria lui Hardy, Wessex. La fel ca în romanele lui Hardy, peisajul joacă un rol major în operele lui Powys, iar o filozofie elementară este importantă în viața personajelor sale. În 1934 a publicat importanta sa lucrareAutobiografie .

Powys a fost, de asemenea, un profesor de succes, mai întâi în Anglia și apoi din 1905 până în 1930 în Statele Unite. Multe dintre romanele lui Powys au fost scrise în SUA și romanele sale timpurii și toate romanele sale majore, până la Owen Glendower, precum și Autobiografie, au fost publicate pentru prima dată în Statele Unite.

Powys s-a mutat la Dorset, Anglia, din America, în 1934 cu partenerul său american Phyllis Playter, dar în 1935 s-au mutat la Corwen, în Merionethshire, Țara Galilor. Aceasta a dus la publicarea a două romane istorice cu acțiunea în Țara Galilor Owen Glendower (1941) și Porius (1951). Apoi, în 1955 s-au mutat la Blaenau Ffestiniog unde Powys a murit în 1963.

Bibliografie

Romane
 Wood and Stone (1915) text online
 Rodmoor (1916) text online
 After My Fashion (scris în 1919, publicat în 1980)
 Ducdame (1925)
 Wolf Solent (1929) text online
 A Glastonbury Romance (1933)
 Weymouth Sands (1934) text online
 Jobber Skald (1935).
 Maiden Castle (1936)
 Morwyn: or The Vengeance of God (1937)
 Owen Glendower. New York, [1941]
 Porius: A Romance of the Dark Ages (1951)
 The Inmates (1952)
 Atlantis (1954)
 The Brazen Head (1956)
 Up and Out (două nuvele, 1957)
 Homer and the Aether (1959)
 All or Nothing (1960)
 Real Wraiths (nuvelă, 1974)
 Two and Two (nuvelă, 1974)
 You and Me (nuvelă, 1975)

Povesti scurte
 The Owl, The Duck, and – Miss Rowe! Miss Rowe! (1930)
 Romer Mowl and Other Stories (colecție publicată în 1974)
 Trei fantezii (colecție publicată în 1985)
 Abertackle
 Cataclysm
 Topsy-Turvy

Poezie
 Odes and Other Poems (1896)
 Poems 1899
 Wolf's Bane: Rhymes (1916) text online
 Mandragora: Poems (1917) text online
 Samphire (1922) text online
 Lucifer: A Poem (scrisă:1905, publicată: 1956)
 John Cowper Powys: A Selection from His Poems,  ed. Kenneth Hopkins. London: Macdonald, 1964

Joacă
 Paddock Calls, cu "Introducere" de Charles Lock. Londra: Greymitre Books, 1984.

Autobiografii
 Confesiunile celor doi frați (cu Llewelyn Powys) (1916)
 Autobiografie (1934)

Bibliografii
 Langridge, Derek. John Cowper Powys: A Record of Achievement (1966)
 Thomas, Dante. A Bibliography of the Principal Writings of John Cowper Powys, Ph.D, State University of New York, at Albany, 1971. Published as A Bibliography of the Writings of John Cowper Powys. Mamaroneck, NY: Appel, 1975.

Referințe

Legături externe
 British Powys Society, with various resources and links

 Bilingual French/English Powys site with numerous links to other relevant sites
 Swedish John Cowper Powys Society. There is some English content
 Portraits of John Cowper Powys and other family members by Gertrude Powys
 Film of Powys
 Manuscripts and Book Collections relating to John Cowper Powys and other members of the Powys family at the University of Exeter

Nașteri în 1872
Decese în 1963
Scriitori moderniști
Filozofi englezi
Critici literari englezi
Poeți englezi din secolul al XX-lea

John Cowper Powys


Le cap Tofu (chinois traditionnel : 豆腐岬 ; pinyin : Dòufu Jiǎ ; anglais : Tofu Cape) est un cap du canton de Su'ao, dans le comté de Yilan, à Taïwan.

Nom
Le cap tire son nom du fait que le rocher de la zone ressemble au tofu.

Écologie
Le cap fournit un abri naturel pour les poissons de mer à proximité.

Activités
Il y a un sentier de randonnée le long de la ligne côtière du cap. La région est également populaire pour la plongée sous-marine.

Transport
Le cap est accessible à pied au sud-est de la gare de Su'ao des chemins de fer de Taïwan.

Voir aussi
 Phare du cap Fugui
 Cap Eluanbi
 Cap Fugui

Références

Parc national à Taïwan
Tofu

Cap Tofu


Jacques Eléonor Rouxel de Grancey, conde de Grancey y de Médavy (31 de mayo de 1655-6 de noviembre de 1725) fue un mariscal de Francia.

Nieto del también mariscal de Francia Jacques Rouxel de Grancey (1605-1680), entró como cadete en el Cuerpo de Guardia a la edad de 18 años, brigadier en 1688 y teniente general en 1702.

Algunas de sus principales acciones militares fueron la conquista del Franco Condado (1674), la Batalla de Seneffe (1674) o la Batalla de Castiglione (1706), su mayor victoria.

En 1724 fue nombrado mariscal de Francia por el rey Luis XV de Francia.

Casado el 12 de junio de 1685 con Marie-Thérèse Colbert, una sobrina de Jean-Baptiste Colbert tuvo tres hijas, fallecidas todas antes que su padre.

Véase también
 Historia militar de Francia

Referencias

Enlaces externos

Mariscales de Francia
Caballeros de la Orden del Espíritu Santo
Caballeros de la Orden de San Luis
Fallecidos en París
Personas de la guerra de los nueve años
Nacidos en Alto Marne

Jacques Eléonor Rouxel de Grancey


Universitatea de Stat din Sankt Petersburg (SPbSU, în ) este o instituție de învățământ superior de stat cu sediul în Sankt Petersburg. Este cea mai veche și una dintre cele mai mari universități din Rusia.

Ea este alcătuită din 24 de facultăți și institute specialitate, Facultatea de Studii Militare, Gimnaziul Academic, Colegiul Medical, Colegiul de Educație Fizică și Sport, Economie și Tehnologie și Departamentul de Educație Fizică și Sport. Universitatea are două campusuri principale: unul pe insula Vasilievski, iar celălalt la Peterhof. În perioada sovietică a fost cunoscută sub numele de  Universitatea de Stat din Leningrad (). A fost numită după Andrei Jdanov în 1948.

Reputație și clasamente internaționale
Universitatea de Stat din Sankt Petersburg este a doua cea mai bună universitate multifuncțională din Rusia, după Universitatea de Stat din Moscova. În clasamentele internaționale, universitatea s-a clasat pe locul 240 în topul realizat în 2013/2014 de către QS World University Rankings, a fost plasată pe locurile 351–400 de către Times Higher Education World University Rankings și pe locurile 301–400 de către Academic Ranking of World Universities, depășind restul universităților din Rusia, cu excepția Universității de Stat din Moscova.

Universitatea are reputația de a fi educat majoritatea elitei politice a Rusiei, printre care și președinții Vladimir Putin și Dimitri Medvedev, care au studiat dreptul la universitate.

Această universitatea este cea mai veche universitate din Rusia, fiind fondată în 1724 de către Petru cel Mare, și precede întemeierea Universității de Stat din Moscova în 1755.

Istoric
Există o dispută în mediul universitar rus cu privire la cea mai veche instituție de învățământ universitar din Rusia: Universitatea de Stat din Sankt Petersburg sau Universitatea de Stat din Moscova. În timp ce acesta din urmă a fost înființată în 1755, prima, care a fost în continuă funcțiune din anul 1819, pretinde a fi succesoarea universității înființate împreună cu Gimnaziul Academic și cu Academia de Științe din Sankt Petersburg pe 24 ianuarie 1724 printr-un decret al lui Petru cel Mare.

În perioada cuprinsă între 1804 și 1819, Universitatea din Sankt Petersburg nu a existat în mod oficial; instituția fondată de Petru cel Mare, Academia din Sankt Petersburg, fusese deja desființată pentru că noua cartă a Academiei de Științe din 1803 stipula că nu ar trebui să existe instituții de învățământ afiliate ei.

Institutul Pedagogic din Sankt Petersburg, redenumit Institutul Pedagogic Principal în 1814, a fost înființat în 1804 și a ocupat o parte din clădirea celor Douăsprezece Colegii. Pe 8 februarie 1819 (s.v.), țarul Alexandru I al Rusiei a reorganizat Institutul Pedagogic Principal ca Universitatea din Sankt Petersburg, care era formată la acel moment din trei facultăți: Facultatea de Filosofie și Drept, Facultatea de Istorie și Filologie și Facultatea de Matematică și Fizică. Institutul Pedagogic Principal (unde a studiat Dimitri Mendeleev) a fost reînființat în 1828 ca o instituție de învățământ independentă de Universitatea din Sankt Petersburg și a format profesori până când a fost închis în cele din urmă în 1859

În 1849, după Primăvara Națiunilor, Senatul Imperiului Rus a decretat că rectorul ar trebui mai degrabă să fie numit de către ministrul instrucției publice decât ales de către Adunarea Universității. Cu toate acestea, Piotr Pletniov a fost reales rector și în cele din urmă a devenit cel mai longeviv rector al Universității din Sankt Petersburg  (1840-1861).

În 1855 studiile orientale au fost separate de Facultatea de Istorie și Filologie , și cea de-a patra facultate, Facultatea de Limbi Orientale, a fost inaugurat pe 27 august 1855.

Un decret al împăratului Alexandru al II-lea al Rusiei adoptat la 18 februarie 1863 a restabilit dreptul adunării universității de a-și alege rectorul. A fost înființată, de asemenea, Facultatea de teorie și istorie a artei ca parte a Facultății de istorie și filologie.

În 1924 universitatea a fost redenumită Universitatea de Stat din Leningrad după orașul omonim. În scopul de a suprima opoziția intelectuală față de puterea sovietică, o serie de istorici care lucrau la universitate, inclusiv Serghei Platonov, Evgheni Tarle și Boris Grekov, au fost arestați în cadrul așa-numitei Afacerii Academice din 1929-1930 pe baza unor acuzații inventate de participare la o conspirație contra-revoluționară care viza răsturnarea guvernului. Alți membri ai personalului au fost reprimați în timpul Marii Epurări din 1937-1938.

În timpul Asediului Leningradului (1941-1944) din cel de-al Doilea Război Mondial, mulți studenți și profesori au murit de foame, în lupte sau represiuni. Cu toate acestea, universitatea a continuat să funcționeze, evacuată la Saratov în 1942-1944. O filială a universității a fost găzduită în orașul Ielabuga în timpul războiului. În 1944 Prezidiului Sovietului Suprem al Uniunii Sovietice a acordat universității Ordinul Lenin cu ocazia celei de-a 125-a aniversare și pentru contribuția sa la dezvoltarea științei și a culturii.

În 1948 Consiliul de Miniștri a numit universitatea după Andrei Jdanov, un lider comunist recent decedat. Această decizie a fost revocată în 1989, în timpul Perestroikăi.

În perioada 1949-1950 mai multe cadre didactice au murit în închisoare în timpul anchetării Afacerii Leningrad fabricată de către conducerea sovietică centrală, iar ministrul educației al RSFSR, fostul rector Alexandr Voznesenski, a fost executat.

În 1966 Consiliul de Miniștri a decis să construiască un nou campus suburban la Petergof pentru facultățile de matematică și științe naturale. Mutarea facultăților au fost finalizate până în anii 1990.

În 1969 Prezidiul Sovietului Suprem al Uniunii Sovietice a acordat universității Ordinul Steagul Roșu al Muncii.

În 1991 universitatea a fost redenumită înapoi Universitatea de Stat din Sankt-Petersburg după orașul ei omonim.

Lista rectorilor

 1819-1821 Mihail Balughianski
 1821-1825 Evdokim Ziablovski
 1825-1836 Antoine Jeudy Dugour
 1836-1840 Ivan Șulghin
 1840-1861 Piotr Pletniov
 1861-1863 Alexandr Voskresenski
 1863-1865 Heinrich Lenz
 1865-1867 Alexandru Voskresenski
 1867-1873 Karl Fedorovici Kessler
 1873-1876 Piotr Redkin
 1876-1883 Andrei Beketov
 1883 (1884)-1887 Ivan Andreevski
 1887-1890 Mihail Vladislavlev
 1890-1897 Piotr Nikitin
 1897-1899 V. Sergheevici
 1899-1903 Adolf Holmsten
 1903-1905 A. Jdanov
 1905-1910 Ivan Borgman
 1910-1911 David Grimm
 1911-1918 Erwin Grimm
 1918-1919 Alexander Ivanov
 1919 Serghei Jebelev
 1919-1922 Vladimir Șimkevici
 1922-1926 Nikolai Derjavin
 1926-1927 V. Tomașevski
 1927-1930 Mihail Serebriakov
 1930-1932 Iury Nikici (director)
 1932-1933 V. Seriojnikov (director)
 1933-1938 Mihail Lazurkin (director)
 1938-1939 Konstantin Lukașev (director)
 1939 A. Marcenko (director)
 1939-1941 P. Zolotuhin (director)
 1941-1948 Aleksandr Voznesenski
 1948-1950 Nikita Domnin
 1950-1952 Alexei Iliușin
 1952-1964 Aleksandr Aleksandrov
 1964-1970 Kirill Y. Kondratiev
 1970-1975 Gleb Makarov
 1975-1986 Valentin Aleskovski
 1986-1993 Stanislav Merkuriev
 1993 (1994)-2008 Liudmila Verbițkaia
 începând din 2008 Nikolai Kropacev

Organizare

Facultăți și institute
SPbSU este formată din 24 de facultatile pe următoarele profile:
 Facultatea de Matematici Aplicate și Procese Controlate (*rus | *eng )
 Facultatea de Biologie (*rus)
 Institutul de Chimie
 Facultatea de Stomatologie și Tehnologie Medicală (*rus)
 Facultatea de Economie (*rus)
 Institutul de Științe ale Naturii (*rus)
 Institutul de Istorie (*rus)
 Școala de Relații Internaționale (*rus)
 Facultatea de Drept
 Facultatea de Științe și Arte liberale (*rus | *eng)
 Facultatea de Matematică și Mecanică (*rus | *eng)
 Facultatea de Medicină (*rus)
 Facultatea de Studii Orientale (*rus | *eng)
 Facultatea de Arte (*rus | *eng )
 Facultatea de Filologie (*rus | *eng)
 Institutul de Filosofie (*rus | *eng)
 Facultatea de Fizică (*rus | *eng)
 Facultatea de Științe Politice (*rus | *eng)
 Facultatea de Psihologie (*rus | *eng )
 Facultatea de Sociologie (*rus)
 Școala Universitară de Management
 Facultatea de Studii Militare (*rus)
 Școala de Jurnalism și Mass-Media (*rus | *eng)
 Facultatea de Comunicații Aplicate
 Facultatea de Jurnalism

Absolvenți și profesori notabili

Universitatea de Stat din Sankt Petersburg a dat o serie de câștigători ai Premiului Nobel. Printre absolvenții universității se mai află prim-miniștrii Piotr Stolîpin, Vladimir Lenin, președintele Vladimir Putin, fostul președinte și prim-ministru Dmitri Medvedev din Rusia, președintele Lituaniei, Dalia Grybauskaitė, precum și matematicianul Mihail Gromov.

Opt dintre absolvenții universității sunt laureați ai Premiului Nobel: Ivan Pavlov (Fiziologie și Medicină, 1904), Ilia Mecinikov (Fiziologie și Medicină, 1908), Nikolai Semionov (Chimie, 1956), Lev Landau (Fizica, 1962), Alexandr Prohorov (Fizică, 1964), Wassily Leontief (Economie, 1973), Leonid Kantorovici (Economie, 1975) și Iosif Brodski (Literatură, 1987).

Grigori Perelman și Stanislav Smirnov sunt doi absolvenți ce au fost premiați cu medalia Fields.

Printre cercetătorii de renume ce au avut legături cu Universitatea de Stat din Sankt Petersburg au fost Leonard Euler, Mihail Lomonosov, chimistul Dmitri Mendeleev, matematicienii Mihail Ostrogradski, Pafnuti Cebîșev, Vladimir Smirnov, Solomon Mihlin, Iuri Linnik și Aleksandr Aleksandrov, fizicienii Boris Rosing și Vladimir Fock, astrofizicianul Viktor Ambartsumian, botaniștii Vladimir Komarov și Vladimir Sukahev, fiziologii Ivan Secenov și Kliment Timiriazev, filosoful și sociologul Pitirim Sorokin, istoricii Mahapandit Rahul Sankrityayan, Evgheni Tarle și Boris Grekov, filologii Ivan Turgheniev, Ilia Ceavceavadze, Aleksandr Blok, Lev Șcerba, Vladimir Propp, Viktor Jirmunski, orientaliștii Vasili Struve, Joseph Orbeli și Boris Piotrovski, artistul Nicholas Roerich și alții.

Romanciera americană Ayn Rand a urmat cursurile universității în perioada 1920-1924, absolvind cum laude studii de istorie

Universități partenere
  Carleton University, Canada
  Universitatea din Tartu, Estonia
  University of Greifswald, Germania
  University of Passau, Germania
  University of Groningen, Țările de Jos
  Ching Yun University, Republic of China (Taiwan)
  George Mason University, SUA
  University of California, SUA
  Viadrina European University Frankfurt pe Oder, Germania
  Kadir Has University Istanbul, Turcia
  Hankuk University of Foreign Studies Seul, Coreea de Sud
  Pierre Mendès-France University, Franța
  HEC Paris, Franța

Referințe

Bibliografie
 The history of the university, with a particular focus on the Law Faculty, from the 19th century to the perestroika period, is documented in English in David Lempert, Daily Life in a Crumbling Empire: The Absorption of Russia into the World Economy, Book 2, Eastern European Monograph Series, Columbia University Press, 1996, ISBN 978-0-88033-341-2.

Legături externe
 Saint Petersburg State University homepage
 History of The St. Petersburg University in virtual space

Cavaleri ai Ordinului Steagul Roșu al Muncii
Universitatea de Stat din Sankt Petersburg


Boris Ler (Sarajevo, 24. veljače 1985.) je hrvatski i bosanski televizijski, filmski i kazališni glumac. Prvu ulogu je ostvario u seriji Lud, zbunjen, normalan.

Boris Ler živi u Sarajevu. Godine 2013. zaigrao je lik protagonista serije Zora dubrovačka.

Filmografija

Filmske uloge
 "Quo Vadis, Aida?" kao Hamdija Selmanagić (2020.)
 "Smrt u Sarajevu" kao Kiki (2016.)
 "Cirkus Columbia" kao Martin (2010.)

Televizijske uloge
 "Novine" kao Miki Marković (2018.)
 "Zora dubrovačka" kao Maro Kesovija (2013. – 2014.)
 "Lud, zbunjen, normalan" kao Srećko (2008.)

Bosanskohercegovački kazališni glumci
Bosanskohercegovački televizijski glumci
Bosanskohercegovački filmski glumci
Životopisi, Sarajevo

Boris Ler


La Columna Los Aguiluchos de la FAI, o Aguiluchos, fue la última de las grandes columnas anarcosindicalistas catalanas. Posteriormente saldrían más milicias de Cataluña, pero ya no lo harían en forma de columna sino de unidades de refuerzo de las columnas existentes. En realidad se había previsto que esta columna fuera una unidad grande —de unos 10.000 combatientes— pero finalmente acabó siendo un refuerzo de la Ascaso —con unos 1.500 milicianos con 200 milicianas— y pasó a ser una columna autónoma. Organizada en los cuarteles Bakunin de Barcelona, fue enviada al frente de Huesca (su cuartel general estaba en Grañén) el 28 de agosto.

Salieron al frente de la columna García Oliver y Miguel García Vivancos con el capitán José Guarner como consejero militar. Ya en septiembre su jefe, García Vivancos, estaba de acuerdo con la militarización de la columna. Posteriormente se tuvo que enviar un grupo a casa debido a su oposición a militarizarse. La columna se convirtió en la 125.ª Brigada Mixta y participó en las batallas de Belchite y Fuentes del Ebro, así como en la defensa de Cataluña, pasando a Francia tras la derrota.

Nombre
Los aguiluchos en la terminología anarquista de la época simbolizaban a los jóvenes anarquistas, aún no formados del todo (que serían águilas). Las Juventudes Libertarias en Cataluña eran parte de la FAI. En el resto de España las juventudes eran una organización aparte.

No confundir con una centuria llamada Los Aguiluchos de Las Corts, constituidas por alrededor de un centenar de voluntarios del barrio de Las Corts de Barcelona, gran parte de los cuales era de la Colonia Castells. En esta centuria hubo siete mujeres, entre las cuales estaba Concha Pérez. Esta unidad se unió a la Columna Ortiz.

Origen
La columna Aguiluchos fue otra columna miliciana organizada por la Confederación Nacional del Trabajo (CNT), la Federación Anarquista Ibérica (FAI) y Juventudes Libertarias. Se configuraría en agosto de 1936, un mes después de la sublevación de los militares en Barcelona. Previamente, en julio ya habían partido 5 columnas milicianas. Una del PSUC, la columna Carlos Marx (también llamada «Trueba-Del Barrio», por sus responsables); otra del POUM, la columna Lenin; y tres anarquistas, la Columna Durruti, la Columna Sur Ebro y la Columna Ascaso.

Pero estas columnas se fueron estancando a lo largo del mes de agosto. Con ello quedó claro que necesitaban refuerzos, tanto en armas como en nuevos milicianos. Por ello Comité Central de Milicias Antifascistas, que era el organismo que estaba al cargo de la guerra en Cataluña en esos momentos, comenzó a organizar una nueva columna.

En las primeras semanas de agosto el Gobierno del republicano José Giral aprobó la movilización militar de los reservistas de los años 1933, 1934 y 1935. Sin embargo esta medida no pudo ser efectiva hasta meses después debido a que el estado republicano estaba totalmente desarticulado en aquellos momentos (agosto de 1936). No podían hacer cumplir esta movilización. El estado republicano no tenía los medios para hacer cumplir sus propias leyes, ya que se había sublevado el ejército y las fuerzas del orden que quedaban bajo su mando eran sospechosas a ojos del pueblo. La movilización republicana, fue entonces, canalizada por las organizaciones sindicales y los partidos del Frente Popular.

Miguel García Vivancos era un militante anarquista que pertenecía al grupo Nosotros, de la FAI. Había estado implicado en los combates del 19 de julio. También tomó parte en los planes de invasión de Aragón durante los días 20 y 21, cuando los miembros de la CNT y de la FAI elaboraron una estrategia de reconquista de Aragón mediante la acción de columnas milicianas. Más tarde, una vez creado el Comité Central de Milicias Antifascistas, éste quedó bajo la influencia de otro miembro del grupo Nosotros, Juan García Oliver.

Mientras tanto salían columnas hacia Zaragoza y Huesca, dirigidas por otros miembros del grupo Nosotros (Buenaventura Durruti, Antonio Ortiz, Gregorio Jover, Domingo Ascaso, etc.), García Vivancos fue enviado a Valencia al frente de un grupo de 60 militantes de CNT que llevaban un cargamento de armas para sus compañeros valencianos. En aquellos momentos, en Valencia, la guarnición militar no se había decantado por sublevarse o adherirse a la República. Los obreros estaban desarmados. Al llegar armas desde Barcelona, la situación se comenzó a aclarar en cuanto los obreros demostraron que estaban dispuestos a combatir una posible sublevación del ejército.

A mediados de agosto, García Oliver, Gregorio Jover y él mismo comenzaron a realizar planes para crear una fuerza de entre 10.000 y 15.000 anarquistas para lanzar una ofensiva contra la línea "nacional" en el frente de Aragón. El 19 de agosto, el diario de la CNT de Cataluña, Solidaridad Obrera, hizo un llamamiento para que los voluntarios comenzaran a unirse a una nueva columna anarquista que se estaba organizando en el cuartel Bakunin (el antiguo cuartel del Bruc, ahora ocupado por la CNT). García Oliver quería aprovechar el llamamiento a filas hecho por el Gobierno, y por el Ministerio de la Guerra (Hidalgo de Cisneros), para organizar un ejército de milicias propio.

Sin embargo, los sindicatos de la CNT no aceptaban una movilización masiva para el frente. En cambio proponían la recluta de los jóvenes de entre 16 y 18 años para entrar en esta columna. Los sindicatos opinaban que al partir tantos efectivos hacia el frente la industria de guerra y las colectivizaciones de empresas, entonces muy recientes, correrían peligro. También incluso la propia estructura de la CNT peligraría. La negativa de los sindicatos a la movilización masiva frustró los planes de García Vivancos y García Oliver. No obstante, éstos decidieron seguir adelante con la columna siendo esta un refuerzo para alguna de las columnas ya presentes en el frente. Organizaron la nueva columna al margen del Comité de Milicias Antifascistas.

Historia
El día 28 de agosto se completó la formación de la columna y partió ésta para el frente. Salió del cuartel Bakunin y fue a desfilar a Vía Layetana, donde estaba la sede de la CNT-FAI. Como había sido organizada solo unos días antes, el 19, su formación técnico-militar dejaba mucho que desear.

La Columna estaba encabezada por García Oliver y su consejero militar era el capitán José Guarner. La columna partió con unos 1900 milicianos, aunque es probable que fuesen menos dado lo propagandístico de las informaciones de esos días. Entre la plantilla de la columna había más de 200 mujeres. Éstas eran mujeres jóvenes, predominantemente de entre 16 y 20 años. La columna estaba armada con fusiles y unas pocas ametralladoras. Sus vehículos blindados eran unos tiznados hechos en la fábrica Hispano-Suiza, por aquel entonces en manos de los trabajadores. Posteriormente la columna recibió algunos refuerzos hasta llegar a los 2.000 efectivos.

La columna salió de la Estación del Norte de Barcelona, llegando en tren a Grañén (Huesca) y luego en coches y camiones hasta Vicién, más cerca del frente. Instalaron su cuartel general en el castillo de San Juan. La columna fue recibida por Domingo Ascaso y Cristóbal Albadaltrecu, de la columna Ascaso y se coordinaron para repartirse el frente. El día 1 de septiembre libraron su primera batalla de importancia, ocupando Huerrios, a solamente 2 kilómetros de Huesca. Aguantaron los ataques de unas fuerzas que los superaban en número. Pocos días después participaron en los combates por Estrecho Quinto y Monte Aragón junto a los milicianos de la columna del POUM, dirigidos todos por el comandante José Villalba.

La falta de avances, los bombardeos nacionalistas (un batallón anarquista, el Malatesta, fue casi destruido en un bombardeo) y la descoordinación existente entre las columnas hicieron que la moral republicana fuera baja a partir de septiembre. Mientras tanto Juan García Oliver ya había abandonado el frente y se quedaría en Barcelona. La columna quedaría comandada por Vivancos y Gregorio Jover.

Militarización
García Vivancos comenzaría desde el mes de septiembre a pedir la militarización, teniendo algunos problemas de indisciplina y de enfrentamientos con los opuestos a la misma. A partir de diciembre las columnas libertarias de Aragón se fueron militarizando, integrándose en el Ejército Popular de Cataluña, impulsado por la Generalidad. De las distintas columnas que había en el frente se formaron varias divisiones. Entre ellas estaba la División Ascaso. Las divisiones de aquel breve ejército catalano-aragonés se subdividían en regimientos. La columna Aguiluchos fue la base para el primer regimiento de la nueva división y se llamó Regimiento Durruti, con García Vivancos al mando y Juan Tenaguillos Cano como comisario.

Después de los Hechos de mayo de 1937 el Gobierno de la República disolvió el ejército catalano-aragonés y lo integró en el Ejército Popular de la República. Entonces la División Ascaso fue renombrada a 28.ª División, y el Regimiento Durruti fue conocido a partir de entonces como la 125.ª Brigada Mixta. Durante todo el año 1937, la Brigada contribuyó al asedio de Huesca, destacando un intento de recuperar la estación de Alerce entre el 12 y el 16 de junio durante una importante batalla que perdieron los republicanos.

A partir de aquel verano García Vivancos sustituyó a Antonio Ortiz al mando de la 25.ª División. A su vez su puesto fue ocupado por el mayor de milicias Antonio Aguilá Collantes y éste, a su vez, por el también mayor de milicias Juan Mayordomo Moreno.

En la Columna Aguiluchos tomó parte el famoso maquis anarquista Quico Sabaté, que se apuntó a la columna con su hermano José. Participaron en la columna y más tarde en la 126.ª Brigada, 28.ª División.

En el cine
La columna tuvo su lado mediático. Entre su gran número relativo de mujeres milicianas y el también crecido número de internacionales, la columna tuvo importancia propagandística. Por ejemplo la periodista Cecilia G. de Guilarte le dedicó un reportaje a la columna.

En octubre de 1936 se estrenó en los cines de Barcelona la una serie de películas titulada Los Aguiluchos de la FAI por tierras de Aragón. Estampas de la revolución antifascista. Hubo hasta tres documentales, de corta duración, llamados Los Aguiluchos de la FAI, número 1; Los Aguiluchos de la FAI, n º2. y Los Aguiluchos de la FAI, la Toma de Siétamo. Eran películas de propaganda producidas por el Sindicato Único de Espectáculos Públicos de Barcelona, de la CNT. En ellos habla Jacinto Torhyo, director por aquel entonces de Solidaridad Obrera. Su título es engañoso, puesto que también trata de las otras columnas libertarias.

Más recientemente Vicente Aranda hizo una película sobre la guerra civil bajo el título de "Libertarias". Está dedicada al capitán José Guarner, de la Columna Los Aguiluchos. Relata las peripecias de unas milicianas en el Frente de Aragón.

Fuentes

Referencias

Bibliografía
 Juan García Oliver. El Eco de los pasos. FELLA, La Rosa de Foc, CNT-Cataluña, Barcelona 2008. ISBN 978-84-612-5003-5
 Francisco Javier Navarro Navarro. A la revolución por la cultura: prácticas culturales y sociabilidad. Universidad de Valencia, 2004.
 Vicente Guarner. Cataluña en la Guerra de España (Ed. G. del Toro)
 Martínez de Sas, María Teresa et al.: Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans, Ed. Publicacions de L'Abadia de Montserrat. ISBN 9788484152439
 Julián Casanova, Anarquismo y revolución en la sociedad rural aragonesa, 1936-1938. 2006, Crítica. 978-84-8432-842-1
 Téllez, Antonio (2001). Sabaté. Guerrilla urbana en España (1945-1960). ISBN Virus. 978-84-604-1861-8

Filmografía
 Libertarias, 2004, España. Largometraje de Vicente Aranda
 Aguiluchos de la FAI por tierras de Aragón (Reportaje Nº 3). Otro título original: La Toma de Siétamo. 1936, España

Véase también
 Ofensiva de Huesca
 Batalla de Teruel
 Columna Ascaso
 Columna Durruti
 Frente de Aragón

Milicias de la CNT

Columna Los Aguiluchos de la FAI


Le dème de Chalcide, en  / Dímos Chálkías, est un ancien dème du  district régional d'Étolie-Acarnanie, en Grèce-Occidentale. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Naupactie.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte  .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Grèce-Occidentale
Étolie-Acarnanie

Dème de Chalcide


Die Tunjur sind eine muslimische Ethnie und leben überwiegend in der Region Darfur im Westen des Sudan und in der angrenzenden Region Wadai des Tschad, andere bis ins Gebiet des ehemaligen Reiches Bornu am Tschadsee. Sie sprechen heute Arabisch als Muttersprache und noch im 19. Jahrhundert hoben Reisende ihr arabisches Aussehen hervor. Sie herrschten vormals in Darfur und im Wadai.

Herrschaft in Darfur
Die Tunjur gelten als eingewanderte Staatsgründer und Kulturbringer. Nach einer weit verbreiteten, schon von Gustav Nachtigal aufgenommenen Überlieferung stammen die Tunjur von den aus Arabien eingewanderten Banu Hilal ab. Volkstümliche Traditionen in Darfur geben einen Ursprung aus Dongola oder allgemeiner aus dem Gebiet des Niltals ans. Die Hinweise auf eine Einwanderung aus dem Vorderen Orient werden durch das arabische Aussehen der Tunjur unterstützt, wenn auch das heute im Allgemeinen von ihnen gesprochene Arabisch eine ältere semitische Sprache abgelöst haben könnte. In Darfur übernahmen sie die Macht von den Daju und wurden ihrerseits von den Keira gestürzt. Die Keira-Dynastie regierte vom 17. Jahrhundert bis 1916. Da die Legende vom Untergang der Tunjur sich nach einer neuen Theorie auf das Ende des assyrischen Weltreiches am Ende des 7. Jahrhunderts v. Chr. bezieht, könnten die Tunjur aus der anschließenden Fluchtbewegung hervorgegangen sein.

Sturz durch die Keira
Der Machtwechsel von den Tunjur zu den Keira wird im Allgemeinen durch eine Legende erklärt. Sie handelt von dem harten und ungerechten Sau Dorsit, dem letzten König der Tunjur, der von Dali, dem ersten König der Keira, in einer nächtlichen Schlacht verheerend geschlagen wurde. Daraufhin wurde der grausame Herrscher von seinen Anhängern verlassen und verschwand auf Nimmerwiedersehen.

Bibliography
 A. J. Arkell: A History of Darfur. Part II: The Tunjur etc. In: Sudan Notes and Records, 32, 2, 1951, S. 207–238.
 Heinrich Barth: Reisen und Entdeckungen. 5 Bände, Gotha 1857–1858.
 Ulrich Braukämper: Migration und ethnischer Wandel. Stuttgart 1992.
 Peter Fuchs: The Arab origin of the Tunjur. In: A. Rouand (Hrsg.): Les orientalistes sont des aventuriers. Saint-Maur 1999, S. 235–239.
 Dierk Lange: Abwanderung der assyrischen "tamkāru" nach Nubien, Darfur und ins Tschadseegebiet. In: Bronislaw Nowak et al. (Hrsg.): Europejczycy Afrykanie Inni: Studia ofiarowane Profesorowi Michalowi Tymowskiemu. Warschau 2011, S. 199–226.
 Gustav Nachtigal: Sahara und Sudan. Bd. III: Wadai und Darfor. Leipzig 1889, S. 355–385.
 Rex S. O'Fahey: The Darfur Sultanate: A History. Hurst & Co., London 2008.

Einzelnachweise

Ethnie in Afrika
Ethnie im Sudan
Ethnie in Tschad

Tunjur