නිරේඛනය සහ තහඩු මුද්‍රණය වැනි ඉන්ටාලියෝ ශිල්පක‍්‍රමයන් හා සැසඳීමේදී ඒවායේ අවශ්‍ය වන්නේ අඩු පීඩනයක් යෙදීමකි. මේ ක‍්‍රමයෙන් හොඳ මුද්‍රණයක් ලබාගැනීම සඳහා අවශ්‍ය වන්නේ අච්චුව මත  තීන්ත තවරා කඩදාසියක් හෝ රෙද්දක් සමඟ ගැටීමට සැලැස්වීම පමණකි.
මුද්‍රණයේදී සැලකිල්ලට ගතයුතු විධික‍්‍රම තුනක් පවතී.
x	මුද්‍රා තැබීම : රෙදි මෙන්ම මුල්කාලීන යුරෝපීය ලී අච්චු (1400-40) සඳහාද යොදාගනු ලැබිණ. මෙහිදී කඩදාසිය හෝ රෙද්ද මේසයක් වැනි පැතලි මතුපිටක් මතත තබා ඒ මත තබන ලද අච්චුව තද කිරීම හෝ හෝ මිටියකින් තට්ටුකිරීම මඟින් මුද්‍රණය සිදුකෙරින.
x	සම්මර්ෂණය : සෑම කාලයන්හිම ඈත පෙරදිග රටවල ජනපි‍්‍රය මුද්‍රණ විධික‍්‍රමය වූයේ මෙයයි. යුරෝපීය ලී අච්චු මුද්‍රණය සඳහා මෙම ක‍්‍රමය 15 වන සියවසේදී පමණ යොදාගැනින. යුරෝපයේදී මෙය වැඩි වශයෙන් යොදාගැනුනේ රෙදි මුද්‍රණය සඳහාය. එමෙන්ම 1910 පමණ සිට වර්තමානය දක්වා බටහිර ලී අච්චු මුද්‍රණ සඳහා මෙය යොදාගනු ලබයි. අච්චුව එහි මුහුණ ඉහලට සිටින ලෙස මේසයක් මත තබා ඒ මත කඩදාසිය හෝ රෙද්ද තබනු ලබයි. කඩදාසිය පිටිපැත්ත පැතලි ලීයකින්, ඔපකරයකින් සම්මර්ෂණය හෙවත් පිරිමැදීම සිදුකරනු ලබය.ි පසුකාලීනව ජපානයේ ලී අච්චුව නොවෙනස්ව රඳවා ගැනීම සහ මුද්‍රණයේදී නිසි පීඩනයක් ලබාදීම සඳහා සංකීර්ණ ලී යාන්ති‍්‍රක මෙවලම් යොදාගනු ලැබිණ. මෙහි අවශ්‍යතාව තදින් දැනෙන්නට පටන් ගත්තේ බහු වර්ණ යෙදීම ආරම්භ වූ පසු තීන්ත තට්ටු කිහිපයක් යෙදීමට අවශ්‍ය වූ විටය.
x	මුද්‍රණාල මුද්‍රණය : බෙහෝ කාලයක් වනතුරු මුද්‍රණාල දැකගත හැකිවූයේ ආසියාවේ පමණකි. මුද්‍රණාල මුද්‍රණය 1480 පමණ සිට යුරෝපීය මුද්‍රණයන් පොත් මුද්‍රණය සඳහාද ඊට පෙර සිටම ලී අච්චු මගින් මුද්‍රත පොත් මුද්‍රණය සඳහාද යොදාගනු ලැබිණි. මුද්‍රණාල මුද්‍රණයන්ට පෙර සරළ මුද්‍රණ ක‍්‍රම යුරෝපයේ පැවත තිබිය හැකි වුව ඒ පිලිබඳ ප‍්‍රබල සාධක නොමැත.

මුද්‍රණයේ විධික‍්‍රමයන්


La prochaine fois es el vigésimo álbum oficial en estudio del cantautor chileno Ángel Parra como solista. Fue lanzado originalmente en Francia en 1982, país donde vivió el exilio producto de la dictadura militar en su país. Todos los temas son compuestos por Ángel, salvo el último, en conjunto con Matías Pizarro y Patricio Castillo. La décima canción, «Cantos a la Virgen de la Tirana», es interpretada junto a su hermana, la cantautora Isabel Parra.

El título del disco está en francés, y en castellano significa «La próxima vez que».

Lista de canciones

Referencias

Enlaces externos

Álbumes de Chile de 1982
Álbumes de Ángel Parra

La prochaine fois


St. Pankratius in Hamburg-Ochsenwerder ist eine evangelisch-lutherische Pfarrkirche. Das Schiff der Kirche wurde 1673 bis 1674 errichtet, der Kirchturm 1740. Die denkmalgeschützte Kirche ist mit einem frühbarocken Schnitzaltar und einer Orgel von Arp Schnitger ausgestattet.

Geschichte
Die erste urkundliche Erwähnung einer Kirche in Ochsenwerder stammt von 1254. Diese befand sich am Avenberg (heute noch ein Straßenname in Ochsenwerder) am Westende Ochsenwerders, nahe der Norderelbe. Diese Kirche musste nach Fluteinbrüchen aufgegeben werden. 1332 wurde die Kirche am heutigen Standort, einer flutsicheren Wurt, neu errichtet. Diese Kirche hatte noch einen in den Marschlanden weit verbreiteten hölzernen Glockenturm neben dem Kirchenschiff und war auf einem Fundament aus Feldsteinen errichtet.

1673 bis 1674 wurde eine neue Kirche aus Backstein errichtet, die mit hölzernen Tonnengewölbe und einem fünfseitig gebrochenen Chor der Dreieinigkeitskirche in Allermöhe ähnelt. Der alte Glockenturm wurde zunächst weiter verwendet, als Ersatz errichtete man den dreistöckigen Kirchturm mit Kupferdach in den Jahren 1739 bis 1741 nach einem Entwurf von Johann Leonhard Prey.

Das 1634 erbaute Pastorat, das gegenüber der Kirche liegt, wurde 1742 grundlegend erneuert. Es ist das älteste erhaltene Pastorat der Vier- und Marschlande. Der Wirtschaftsbau des Pastorats wurde 1945 bei einem Bombenangriff zerstört, der auch die Kirche beschädigte.

Die Kirche erhielt ihr heutiges Erscheinungsbild 1910, als Instandsetzungsarbeiten mit Erneuerungen durchgeführt wurden. Dabei gingen die Fachwerkanbauten an Nord- und Südseite verloren, das ursprüngliche Satteldach wurde durch das heutige Mansarddach ersetzt, das Deckengewölbe wurde erneuert und ein neuer Fußboden verlegt. Die gestalterische Leitung des Umbaus lag in der Hand von Julius Faulwasser. Von 1958 bis 1962 fand eine Grundinstandsetzung unter Leitung von Hans Philipp statt, bei der das Außenmauerwerk und die Strebepfeiler erneuert wurden.

Die Kirche St. Pankratius wurde 1926 unter Denkmalschutz gestellt; 1928 auch die Umgebung der Kirche. 2006 wurde zusätzlich das gesamte Flurstück 250 als Bodendenkmal unter Schutz gestellt.

Ausstattung

Der von Hein Baxmann geschnitzte Altar der Kirche entstand 1632 bis 1633. Ursprünglich besaßen die Schnitzereien eine farblose Schutzbeschichtung, auf die im Laufe der Zeit bis zu acht Farbschichten aufgetragen wurden. Trotz aller Veränderungen wirken die dargestellten Szenen immer noch sehr feingliedrig und lebendig. Den Mittelteil beherrscht die Kreuzigung Christi und eine Darstellung des Jüngsten Gerichtes im Aufsatz. Auf dem linken Flügel sind Szenen des Alten Testaments und auf dem rechten Flügel solche des Neuen Testaments dargestellt.

Aus der Werkstatt von Hein Baxmann stammt ebenfalls die reichverzierte Bank im nördlichen Chorraum ("Juratengestühl"). Über den Erbauer der um 1620 entstandenen Kanzel gibt es keine gesicherten Erkenntnisse, sie wird aufgrund ihres Stils und der großen Ähnlichkeiten zur Moorfleeter Kanzel jedoch auch Baxmanns Werkstatt zugeschrieben. Motivauswahl und Gestaltung der Kanzel ähneln denen des Altars. Bemerkenswert ist die auffällig individuell gestaltete Engelsfigur der zentralen Stütze und der reich bemalte und verzierte Kanzeldeckel.

Die Emporen sind mit Ölgemälden verziert, die an der Orgelempore 14 Szenen des Alten Testaments und an der Nordempore 32 Szenen aus dem Neuen Testament zeigen.

Das heutige Erscheinungsbild des Innenraums ist durch die Instandsetzung der Jahre 1958/1959 bestimmt, mit der umfangreiche bauliche Instandsetzungen durchgeführt und Kriegsschäden beseitigt wurden. Durch die seit diesen Arbeiten wieder weiße Decke, die weiß verputzten Innenwände und die klaren Fensterscheiben wirkt der Innenraum insgesamt hell und offen.

Orgel

Die Orgel gestaltete der Orgelbauer Arp Schnitger 1707 bis 1708. Das mehrfach (u. a. 1906 durch Paul Rother) umgebaute und 1966 von der Firma Orgelbau Beckerath erneuerte Instrument hat heute 24 Stimmen und 1700 Pfeifen. Das Gehäuse und einige Register von Schnitger sind erhalten.

Glocken
Von den zwei vorhandenen Glocken ist die kleinere auch die ältere, sie stammt aus dem Jahr 1669. Eine große Glocke wurde zuerst 1789 erwähnt, musste seit dieser Zeit jedoch drei Mal getauscht werden. Zuerst 1908 wegen eines Risses, danach in den beiden Weltkriegen wegen des Rohstoffbedarfs für die die Kriegsrüstung. Die heutige auf cis′ gestimmte große Glocke stammt aus dem Jahr 1960 aus der Glockengießerei Rincker.

Die Kirche besaß bereits 1740 beim Bau des Kirchturms eine Uhr. Die heutige Uhr wurde 1925 von der Uhrmacherfirma Weule in den Turm eingebaut.

Friedhof und Grabsteine

Der Friedhof umgibt die Kirche auf allen Seiten und bildet mit dem außen liegenden Lindenkranz eine passende Umgebung. Viele Grabmale weisen figürlichen Schmuck auf, besonders auffällig ist der Engel auf dem Grabmal Peters in unmittelbarer Nähe zum Kircheneingang. Die Grabsteine für die Toten der Weltkriege sind an einer Stelle an einem Gedenkstein zusammengefasst.

Auffällig ist das auf der Südseite zum Alten Kirchdeich weisende Portalhaus aus dem Jahre 1914, das einen Geräteraum und einen Aufbahrungsraum enthält.

An den Außen- und Innenwänden der Kirche finden sich die ältesten auf dem ganzen Gelände noch vorhandenen Grabplatten, die bis in die 1650er-Jahre zurück reichen. Einige der Grabplatten dürften sich vor den Instandsetzungen der Jahre 1892 und 1910 im Innenraum der Kirche befunden haben, die Quellenlage ist hier aber äußerst unsicher.

Fotografien

Literatur
 Ralf Lange: Architektur in Hamburg. Junius Verlag, Hamburg 2008, ISBN 978-3-88506-586-9, S. 325.
 Gerd Hoffmann, Konrad Lindemann: Kirchen in Stadt und Land. Hower Verlag, Hamburg 1990, ISBN 3-922995-90-X, S. 98ff.
 Hans Kramer, Heimatring Ochsenwerder (Hrsg.): St. Pankratius Ochsenwerder. Kirchengemeinde St. Pankratius Ochsenwerder, Hamburg 2004.
 Barbara Leisner, Norbert Fischer: Der Friedhofsführer. Christians Verlag, Hamburg 1994, ISBN 3-7672-1215-3, S. 163.

Weblinks

 Website der Kirchengemeinde St. Pankratius in Ochsenwerder
 Bildindex zu St. Pankratius Ochsenwerder: Aufnahmen für das Denkmalschutzamt Hamburg im Marburger Bildarchiv

Einzelnachweise

Pankratius Ochsenwerder
Hamburg-Ochsenwerder
Hamburg Pankratius Ochsenwerder
Pankratius
Pankratius Ochsenwerder
Hamburg Pankratius Ochsenwerder
Hamburg Pankratius Ochsenwerder
Hamburg Pankratius Ochsenwerder
Kirchengebäude in Europa
Bauwerk im Bezirk Bergedorf

St. Pankratius (Ochsenwerder)


Jacqueline Margaret Kay (nascida em 9 de novembro de 1961, na Escócia) é uma poetisa, dramaturga e romancista escocesa, conhecida por suas obras Other Lovers (1993), Trumpet (1998) e Red Dust Road (2011). Jacqueline Kay ganhou muitos prêmios, incluindo o Guardian Fiction Prize, em 1998, e o Scottish Mortgage Investment Trust Book of the Year Award, em 2011.

De 2016 a 2021, Jackie Kay foi a Makar, o poeta laureado da Escócia. Ela foi chanceler da Universidade de Salford, na Inglaterra, entre 2015 e 2022.

Infância e educação
Jackie Kay nasceu em Edimburgo, capital da Escócia, em 1961, filha de mãe escocesa e pai nigeriano . Ela foi adotada ainda bebê por um casal escocês branco, Helen e John Kay, e cresceu em Bishop Briggs, um subúrbio de Glasgow, na Escócia. Eles adotaram Jackie em 1961, tendo já adotado seu irmão, Maxwell, cerca de dois anos antes. Jackie e Maxwell também têm irmãos que foram criados por seus pais biológicos.

Seu pai adotivo trabalhava para o Partido Comunista em tempo integral e se candidatou a membro do Parlamento, e sua mãe adotiva era a secretária escocesa da Campanha pelo Desarmamento Nuclear. Quando criança, Jackie Kay sofreu racismo de crianças e professores na escola. John Kay, seu padrasto, morreu em 2019, aos 94 anos.

Quando adolescente, Jackie Kay trabalhou como faxineira para David Cornwell - que escreveu sob o pseudônimo de John le Carré - por quatro meses. Ela recomendou o trabalho de limpeza para aspirantes a escritores, dizendo: "É ótimo... Você está ouvindo tudo. Você pode ser um espião, mas ninguém pensa que você está roubando alguma coisa." Cornwell e Kay se encontraram novamente em 2019; ele se lembrava dela e a estava seguindo.

Em agosto de 2007, Jackie Kay foi tema do quarto episódio da série The House I Grew Up In, da BBC Radio 4, no qual ela falou sobre sua infância.

Carreira
Inicialmente nutrindo ambições de ser atriz, ela decidiu se concentrar em escrever depois que Alasdair Gray, um artista e escritor escocês, leu sua poesia e disse que escrever era o que ela deveria fazer. Ela estudou inglês na Universidade de Stirling, na Escócia, e seu primeiro livro de poesia, o parcialmente autobiográfico Os Papéis da Adoção, foi publicado em 1991 e ganhou o Saltire Society Scottish First Book Award e um Scottish Arts Council Book Award em 1992. É uma coleção de poesia multifacetada que lida com identidade, raça, nacionalidade, gênero e sexualidade, a partir das perspectivas de três mulheres: uma criança birracial adotada, sua mãe adotiva e sua mãe biológica. Seus outros prêmios incluem o Somerset Maugham Award de 1994 por Other Lovers, e o Guardian Fiction Prize por Trumpet, inspirado na vida do músico de jazz americano Billy Tipton, um homem transgênero.

Em 1997, Kay publicou uma biografia da cantora de blues Bessie Smith; que foi relançada em 2021. Uma versão resumida lida pela autora figurou como Livro da Semana da BBC Radio 4 na última semana de fevereiro de 2021.

Kay escreve extensivamente para o palco (em 1988, sua peça Twice Over foi a primeira de uma escritora negra a ser produzida pelo Gay Sweatshop Theatre Group), para a tela e para as crianças. Seu drama The Lamplighter é uma exploração do tráfico atlântico de escravos. Foi transmitido pela BBC Radio 3, em março de 2007, produzido por Pam Fraser Solomon, durante uma temporada, marcando o bicentenário do Ato contra o Comércio de Escravos de 1807, e foi publicado em forma impressa como um poema, em 2008.

Em 2010, Kay publicou Red Dust Road, um relato de sua busca por seus pais biológicos, que se conheceram quando seu pai era estudante na Universidade de Aberdeen e sua mãe enfermeira. O livro foi adaptado para os palcos por Tanika Gupta e estreou em agosto de 2019 no Festival Internacional de Edimburgo, em uma produção do National Theatre of Scotland e HOME, no Royal Lyceum Theatre, em Edimburgo.

Atualmente, é Professora de Escrita Criativa na Universidade de Newcastle, e Cultural Fellow na Universidade Caledônia de Glasgow. Jack Kay mora em Manchester. Ela participou do projeto Sixty-Six Books de 2011 do Bush Theatre, sua peça sendo baseada no livro de Esther da Bíblia King James. Em outubro de 2014, foi anunciado que ela havia sido nomeada chanceler da Universidade de Salford e que seria a "escritora residente" da universidade a partir de 1º de janeiro de 2015.

Em março de 2016, Kay foi anunciada como a próxima Scots Makar (poeta nacional da Escócia), sucedendo Liz Lochhead, cujo mandato terminou em janeiro de 2016.

Ela foi nomeada Membro da Ordem do Império Britânico (MBE) nas Honras de Aniversário de 2006 por serviços prestados à literatura, e Comandante da Ordem do Império Britânico (CBE) nas Honras de Ano Novo de 2020, novamente por serviços prestados à literatura. Jack Kay foi indicada pela BBC como uma das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, em 2020.

Vida pessoal
Jack Kay é lésbica. Aos vinte anos deu à luz um filho, Matthew (cujo pai é o escritor Fred D'Aguiar), e, mais tarde, teve um relacionamento de 15 anos com a poetisa Carol Ann Duffy. Durante esse relacionamento, Duffy teve uma filha, Ella, cujo pai biológico é o também poeta Peter Benson.

Prêmios e honras

 1991: Prêmio Eric Gregory
 1992: Primeiro livro escocês do ano, The Adoption Papers
 1994: Prêmio Somerset Maugham, Outros Amantes
 1998: Guardian Fiction Prize, Trompete
 2000: Prêmio Literário Internacional de Dublin (shortlist), Trompete
 2003: Prêmio Cholmondeley
 2006: MBE, Serviços de Literatura.
 2007: British Book Awards deciBel Escritor do Ano
 2009: Livro Escocês do Ano (shortlist), The Lamplighter
 2011: Livro Escocês do Ano (shortlist), Fiere
 2011: Costa Book Awards (shortlist), Fiere
 2011: Prêmio PEN/Ackerley (shortlist), Red Dust Road
 2011: Prêmio Livro do Ano da Scottish Mortgage Investment Trust, Red Dust Road.
 2016: Eleita membro da Royal Society of Edinburgh.
 2016: Makar Escocês
 2020: CBE, Serviços à Literatura.

Trabalhos selecionados

 Os papéis de adoção, Bloodaxe Books, 1991,  (poesia)
 Outros Amantes, Bloodaxe Books, 1993,  (poesia)
 Off Color, Bloodaxe Books, 1998,  (poesia)
 Trompete (ficção – 1998); Random House Digital, Inc., 2011,
 A rã que sonhou ser uma cantora de ópera, Bloomsbury Children's Books, 1998,
 Two's Company, Puffin Books, 1994,
 Bessie Smith (biografia – 1997), Faber & Faber, 2021,
 Por que você não para de falar (ficção – 2002); Pan Macmillan, 2012,
 Strawgirl, Macmillan Children's, 2002,
 Máscara de vida, Bloodaxe Books, 2005,  (poesia)
 Wish I Was Here (ficção – 2006); Pan Macmillan, 2012,
 Darling: Poemas Novos e Selecionados, Livros Bloodaxe, 2007,  (poesia)
 O Lamplighter, Bloodaxe Books, 2008,  (poesia/rádio)
 Vermelho Cherry Red, Bloomsbury Publishing Plc, 2007,
 Maw Broon Monologues (2009) (selecionado para o Prêmio Ted Hughes de Novo Trabalho em Poesia)
  (memória)
 Fogo, Pan Macmillan, 2011,  (poesia)
 Realidade, Realidade, Pan Macmillan, 2012,
 A Loja Empática, Mariscat Press, 2015,  (poesia)
 Bantam, Pan Macmillan, 2017,

Outras poesias usadas no GCSE Edexcel Syllabus:

 Brendon Gallacher
 lucozade
 Amarelo

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Vencedores do Lambda Literary Award
Comendadores da Ordem do Império Britânico
Professores da Universidade de Newcastle
Nascidos em 1961
Pessoas vivas
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020
Membros da Ordem do Império Britânico
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Diversidade)

Jackie Kay


An Taeniophyllum merrillii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Taeniophyllum merrillii in nahilalakip ha genus nga Taeniophyllum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Taeniophyllum

Taeniophyllum merrillii


Agrilus cochinchinae é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1924.

Referências

cochinchinae

Agrilus cochinchinae


Enkijantus (Enkiantus; lat. Enkianthus), rod listopadnih ili poluzimzelenih grmova i drveća i smješten u vlastitu potporodicu Enkianthoideae dio porodice vrjesovki. Postoji 13 priznatih vrsta raširenih po Aziji, od Himalaje preko Kine do Japana, i na jug do Vijetnama, Laosa i Mjanmara. Tipična je vrsta Enkianthus quinqueflorus, grm poznat kao »kineski novogodišnji cvijet« i »obješeno zvonce«

Vrste
 Enkianthus campanulatus (Miq.) G.Nicholson
 Enkianthus cernuus (Siebold & Zucc.) Benth. & Hook.f. ex Makino
 Enkianthus chinensis Franch.
 Enkianthus deflexus (Griff.) C.K.Schneid.
 Enkianthus nudipes (Honda) Ueno
 Enkianthus pauciflorus E.H.Wilson
 Enkianthus perulatus (Miq.) C.K.Schneid.
 Enkianthus quinqueflorus Lour.
 Enkianthus ruber Dop
 Enkianthus serotina Chun & W.P.Fang
 Enkianthus serrulatus (E.H.Wilson) C.K.Schneid.
 Enkianthus sikokianus (Palib.) Ohwi
 Enkianthus subsessilis (Maxim.) Makino

Izvori

Vanjske poveznice

Vrjesovke

Enkijantus


Hellenic Telecommunications Organisation S.A. (OTE Group) is the largest technology company in Greece. It is one of the three largest companies listed in the Athens Stock Exchange, according to market capitalization.

OTE Group offers fixed-line and mobile telephony, broadband services, pay television and integrated Information and Communications Technology (ICT). At the same time, the Group is involved in a range of activities, notably satellite communications, real-estate and professional training. Formerly a state-owned monopoly, OTE's privatisation started in 1996 and is now listed on the Athens and London Stock Exchanges.

Today, OTE Group employs about 13,000 people in Greece and approximately 20,000 in total. Since July 2009 Deutsche Telekom is the largest shareholder of the company.

Shareholding structure
Starting in 1996, the Greek State gradually decreased its participation in OTE's share capital. Following an agreement between the Greek State and Deutsche Telekom, as of 5 November 2008 each party held 25% plus one share of OTE's share capital. Following a further sale of shares and voting rights, as of 11 July 2011 Deutsche Telekom's stake in OTE has risen to 40% while that of the Greek State amounts to 10%. HRADF announced on 13 February 2018 the opening of a tender procedure for the acquisition of 5% by the Greek state. The competition ended on Friday, 16 March 2018, with no interested parties. On the same day, HDRAF sent a letter to Deutsche Telekom with a proposal to buy back the shares for €284 million, with a 30-day deadline. Deutsche Telekom exercised its right of first refusal and the acquisition was completed in May 2018 through the Stock Exchange. Deutsche Telekom currently holds 52.7% of the company's shares and Government of Greece owns 1.2%.

Subsidiaries

Greece
COSMOTE (100%): Mobile telecommunications services provider.
OTEGlobe (100%): International carrier with presence in Southeast Europe and a subsidiary of OTE Group. The company provides voice and data services to telecommunication providers and organizations in Greece and abroad.
OTESat-Maritel (94.08%): Satellite services for maritime communications. It is one of the four major providers of Inmarsat maritime satellite communication services in the world.
CosmoOne (61.74%): B2B (Business to business) electronic commerce applications and services – the largest provider in Greece.
OTEAcademy (100%): Education and advanced vocational training.
OTE Estate (100%): Management of OTE Group's real estate assets.
OTE Insurance Αgency S.A. (100%): A solely owned subsidiary of OTE since 1997, specialized in private insurance. It provides its services to OTE Group, its Human Resources, as well as to the general public.
COSMOTE e-value (100%): Contact Center services.
GERMANOS (100%): Technology products and telecommunications services.
Also owns 11888 and its own telephone directory.

International subsidiaries
Telekom Romania Mobile: Since 2022 OTE owns 99% of the share capital of the 4th mobile telecommunications operator in Romania in terms of no of customers, providing mobile voice and data services (2G EDGE, 4G LTE, 5G NR).

Financial data
For 2021, the Group announced turnover of €3,368.3 million, for an increase of 3.4%. Adjusted earnings before interest, taxes, depreciation and amortization reached €1,295.9 million, with the EBITDA margin increasing to 38.5%. Adjusted free cash flow came to €590.1 million. The Group's adjusted net debt fell by 25.0%, corresponding to 0.6 times the annual adjusted EBITDA (AL).

History
OTE was founded on 23 October 1949 as a successor to the Hellenic Telephone Company (AETE), which was established in 1926, with the aim of consolidating all such public and private telecommunications companies. Formerly, telephony, telegraph, domestic and international connections were fragmented and under-coordinated.

Until 1998, the Greek telecommunications market was a monopoly. The market was opened to competitors and OTE was gradually privatized. Along with other telecommunications market providers, OTE is regulated by the National Telecommunications and Post Commission (EETT).

In 2007, Marfin Investment Group acquired 20% of the company, while in March 2008, sold it to German Deutsche Telekom, which later increased its stake to 25% plus one, matching that of the state.

Following the sale of a further 5% in 2009 and another 10% in 2011 of OTE's share capital by the Greek state to Deutsche Telekom, the state holds 10% and DT 40%. In 2018, Deutsche Telekom acquired an additional 5% of OTE as it exercised the right of first refusal to acquire 24,507,520 ordinary shares as announced by HDRAF.

1949–1964
23 October 1949: ΟΤΕ S.A. is founded (Legislative Decree 1049/49)
The first Greek telephone directory is published.
The TELEX service becomes operational.

1965–1989
The Greek long-distance telephone network is automated.
Laying of the submarine cable Greece-Italy MED 3 is completed.
The first antenna of the Centre of Satellite Communication in Thermopylae (the 6th in Europe) is set up.
The first fully digitised switching centres (long-distance and hub) of the EWSD/SIEMENS system are established.

1990–2000
ΟΤΕ expands to the Balkans, SE Europe and the Middle East.
ΟΤΕ is listed in the Athens Exchange (ASE).
OTE is listed on the New York Stock Exchange (NYSE).
OTE acquires an initial 35% stake in RomTelecom, the incumbent telephony company in Romania.
Acquires GSM License in Bulgaria and establishes Globul to exploit this license.

2000–2007
Satellite Hellas Sat2 is launched from Cape Canaveral.
OTE launches ADSL services in the Greek market.
OTE and COSMOTE act as Grand National Sponsors of the Athens 2004 Olympic Games.
OTE signs agreement to sell 90% of its holdings in ArmenTel (now Telecom Armenia) for approximately €342 million.
The Greek State sells 10.7% of OTE share capital to institutional investors.
OTE makes available new speeds reaching 24Mbit/s.

2008–2010
OTE launches CONN-X TV (IPTV) to a limited number of existing clients for a trial period. This satellite TV was the predecessor of OTE TV.
OTE's broadband connection reach 970,000, with presence points in its network extend to 1,390, nationwide.
The agreement between the Greek Government and Deutsche Telekom is signed, according to which, since 5 November, each will own 25% plus one share of OTE's share capital.
OTE acquires 100% of COSMOTE and its share is listed on the Athens Stock Exchange.
COSMOTE now owns 100% of GERMANOS SA, the leading retailer of telecommunications in the wider region of Southeast Europe.
Completion of the sale of Cosmofon in the former Yugoslav Republic of Macedonia held by COSMOTE.
After the sale of an additional 5% of the Greek State's shares and voting rights, Deutsche Telekom's stake in OTE stands at 30% while the Greek State holds 20%. COSMOTE completes acquisition of Telemobil S.A. (Zapp) in Romania.
OTE introduces Conn-x TV, which is based on IPTV technology.
Michael Tsamaz, CEO of OTE Group's mobile arm COSMOTE, assumes the position of OTE President & CEO.
OTE delists from the New York Stock Exchange (NYSE).

2011–2017
Deutsche Telekom acquires an extra 10% of OTE share capital raising its stake to 40%.
The company signs three-year Collective Labour Agreement with the Federation of OTE Employees OME-OTE, achieving personnel costs reduction and securing employment for OTE regular employees.
Introduces OTE TV via Satellite and integrates all of the pay TV services it offers under the brand name OTE TV.
OTE signs agreement for the sale of the minority stake in Telekom Srbija, of which owns 20%, for about €400 million.
Launches reduced prices of up to 25% for Double Play Unlimited Plans that combine Internet and unlimited telephony to fixed lines.
OTE TV subscriber base reaches 100.000, following the continuous strengthening of the platform with new channels, services and HD content.
Launches new VDSL Internet services, with speeds up to 50 Mbit/s.
Successfully completes two Voluntary Redundancy Schemes, the incentives of which 1,516 people in the company accepted.
Raises €700 million through 5-year fixed coupon notes, following the successful completion of a bookbuilding process.
Announces the signing of an agreement to sell its 99.05% stake in Hellas Sat, to Arabsat, for 208 million euros, plus 7 million in dividends.
Announces the signing of an agreement to sell its 100% stake in Cosmo Bulgaria Mobile EAD (Globul) and Germanos Telecom Bulgaria (Germanos) to Telenor, the Norwegian telecom operator. The agreement consideration reached €717 million (enterprise value).
OTE announced the expansion of its VDSL network with 367 local exchanges and 2,732 outdoor cabins activated in October and extending VDSL availability to 1.3 million households and businesses.
On 26 October 2015 it establishes COSMOTE as a single brand for all its products and services.
In 2017, OTE's management announced that priority is to develop fiber optic networks and that total investment for the period until 2020 will amount to €1.5 billion.

OTE Telecoms Museum
The Museum of Telecommunications opened up to the public in 1990. It is housed in a 1000 m2 privately owned OTE building, in the district of 25 Proteos str., 14564 New Kifissia – Athens. The purpose of the Museum is the research, study and documentation of historical data pertaining to the evolution of telecommunications from ancient times to the present day. The Museum is a member of the International Committee for the Conservation of the Industrial Heritage (T.I.C.C.I.H.).

References

Internet service providers of Greece
Internet service providers of the United States
Telecommunications companies established in 1949
Greek brands
Marousi
Companies listed on the Athens Exchange
Deutsche Telekom
Former government-owned companies of Greece
Greek companies established in 1949

OTE


Wataru Inoue (født 7. august 1986) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Nagoya Grampus, Tokushima Vortis, Zweigen Kanazawa og Kagoshima United FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Wataru Inoue


Telões adını taşıyan Portekiz'de yerleşim birimleri:

 Telões - Vila Pouca de Aguiar belediyesinde bucak.
 Telões - Amarante belediyesinde bucak.

Telões


Le Supplice de Marsyas est le titre de plusieurs tableaux représentant les démêlés de Marsyas avec les dieux :
 Le Supplice de Marsyas du Bronzino ;
 Le Supplice de Marsyas du Titien ;
 Le Supplice de Marsyas de Johann Liss ;
 Le Supplice de Marsyas de Giovanni Battista Zelotti ;
 Le Supplice de Marsyas de Cornelis Cornelisz van Haarlem ;
 Le Supplice de Marsyas deux tableaux de  compositions  proches de José de Ribera puis de Luca Giordano

Le Supplice de Marsyas


An Micropera poilanei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni André Guillaumin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Micropera poilanei in nahilalakip ha genus nga Micropera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Micropera

Micropera poilanei


La Statue équestre d'Étienne Marcel, ou Monument à Étienne Marcel, est une sculpture équestre du prévôt des marchands de Paris sous le règne de Jean le Bon Étienne Marcel, réalisée par le sculpteur Jean-Antoine-Marie Idrac. Idrac meurt cependant en laissant inachevé le monument, qui sera alors terminé en 1888 par le sculpteur Laurent Marqueste.

L'œuvre est située sur le côté sud de l'Hôtel de ville de Paris, dans le jardin des Combattants-de-la-Nueve, dans le  arrondissement de Paris.

Articles connexes
 Liste des statues équestres de Paris

Notes et références

Statue équestre
Œuvre d'art dans le 4e arrondissement de Paris
Étienne Marcel
Sculpture en bronze

Statue équestre d'Étienne Marcel


هل تقصد:

 المنارة، وهي مبنى يبعث ضوءًا لإرشاد السفن.
  المنارة، وهي قرية تونسية تقع بولاية القيروان.
  المنارة، وهي حي بمدينة بيروت بلبنان.
  المنارة أو منارة بنغازي، وهي منارة بمدينة بنغازي بليبيا.
  المنارة، وهي بلدية بشرق إسبانيا.
  المنارة، وهي بلدية في شورية بإسبانيا.
  المنارة، وهي بلدية في شلمنقة بإسبانيا.
  المنارة، وهو حي بمدينة مدريد في إسبانيا.
  المنارة، وهو قرية قرب مدينة جيان في إسبانيا.
  المنارة، وهو بلدية في مقاطعة بلد الوليد في إسبانيا.
  المنارة، وهو بلدية في ميناس جرايس في البرازيل.
  المنارة هي اسم لبرج ساعة أثري في نابلس، فلسطين.
  المنارة، وهي قرية فلسطينية مدمرة تقع بقضاء طبريا.

المنارة حيوان:

 المنارة وهو الحوت الأزرق.

منارة (توضيح)


Daniel Heinrich Arnoldt, né le  à Königsberg et mort le  dans la même ville, est un théologien luthérien allemand, ecclésiastique et surintendant général de Königsberg à partir de 1770.

Biographie
Daniel Heinrich Arnoldt naît le  à Königsberg.
Il reçoit sa formation dans les écoles de sa ville natale, à l'université locale et à celle de Halle. C'est là qu'il apprend la philosophie wolfienne.

Références

Annexes

Bibliographie

 Herbert Meinhard Mühlpfordt: Daniel Heinrich Arnoldt, der Pietist, in: Königsberger Leben im Rokoko. Bedeutende Zeitgenossen Kants. Schriften der J. G. Herder-Bibliothek Siegerland, Bd. 7, Siegen 1981, S. 73–83
 Götz von Selle: Geschichte der Albertus-Universität zu Königsberg in Preußen, 1944
 Johann Christoph Strodtmann: Geschichte Jetztlebender Gelehrten. 11. Teil, Zelle 1746, S. 60–73

Liens externes

Théologien luthérien
Recteur de l'université de Königsberg
Naissance en décembre 1706
Naissance à Königsberg
Décès en juillet 1775
Décès à Königsberg
Décès à 68 ans

Daniel Heinrich Arnoldt


Oja Kodar (Zagreb, 1941.), hrvatska glumica, scenaristica, redateljica i kiparica, najpoznatija kao ljubavnica, muza i suradnica Orsona Wellsa.

Rođena je kao Olga Palinkaš u Zagreba u obitelji oca Mađara i majke Hrvatice. Wellsa je upoznala 1961. godine u Zagrebu na snimanju prizora za njegov film Proces. Tada 46-godišnji Welles, u to vrijeme u braku sa svojom trećom ženom, talijanskom glumicom Paolom Mori, zagledao u "tamnu, prekrasnu, egzotičnu" Palinkaš.

O Kodar je Wellesova kći Christopher Welles Feder u svojoj knjizi U sjeni mog oca: kćerkino sjećanje na Orsona Wellesa napisala:

Zajedno s Wellesom glumila je u međunarodno priznatom hrvatskom biografskom filmu Tajna Nikole Tesle. Režirala je i napisala scenarij za hrvatsku ratnu dramu Vrijeme za..., snimljenu i radnjom smještenu u Domovinskom ratu. Zajedno s Wellesom napisala je scenarij američkog političkog trilera Velika arena.

Izvori

Životopisi, Zagreb
Hrvatski filmski glumci
hrvatski filmski redatelji
Hrvatski filmski scenaristi
Hrvatski kipari

Oja Kodar


Carolyn Adams (Nueva York, Estados Unidos, 16 de agosto de 1944) bailarina y maestra de ballet estadounidense.

Adams nació en la ciudad de Nueva York pero fue criada en Harlem. Estudió danza en la Escuela de Danza de Martha Graham y en 1965 pasó a formar parte de la Compañía de baile Paul Taylor, siendo la única miembro afrodescendiente por aquel momento.

Adams ganó reconocimiento como bailarina y dictó talleres de composición coreográfica en Londres y Dinamarca. En 1973, mientras continuaba su carrera como bailarina, fundó junto a su hermana Julie Adams Strandberg, la Harlem Dance Fundation; una fundación que iniciaría una escuela multipropósito en donde se la enseñaba danza a los niños y a la vez era un centro de arte para personas de todas las edades.

Es docente de la Juilliard School y curador del American Dance Legacy Institute.
Se desempeñó como asesor artístico del Festival de Danza Jacob Pillow. También formó parte del Consejo de las Artes del Estado de Nueva York y de la Fundación Nacional para el avance de las Artes.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
New York State Summer School of the Arts, Carolyn Adams

Bailarinas de Estados Unidos

Carolyn Adams


An Gomphichis steyermarkii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ernesto Foldats. An Gomphichis steyermarkii in nahilalakip ha genus nga Gomphichis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gomphichis

Gomphichis steyermarkii


On se connaît… ou pas (أصحاب… ولا أعزّ, litt Amis… et pas plus chers) est film de comédie dramatique réalisé par Wissam Smayra.

Au casting : Mona Zaki, Eyad Nassar, Adel Karam et Nadine Labaki. Le film est une adaptation du film italien Perfetti sconosciuti.

On se connaît… ou pas est le premier film arabe de Netflix basé sur le long métrage italien à succès du même nom.

Synopsis
Le film tourne autour d'un groupe de sept amis qui se réunissent pour dîner et décident de jouer à un jeu où tout le monde pose son téléphone sur la table du dîner, à condition que tous les nouveaux messages ou appels se fassent à la vue de tous. Bientôt, le jeu, qui était initialement amusant et intéressant, se transforme en un barrage de scandales et de secrets que personne ne connaissait, y compris les meilleurs amis.

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français et québécois : On se connaît... ou pas
 Réalisation : Wissam Smayra
 Société de distribution : Netflix
 Pays de production : , ,
 Langue originale : Arabe
 Format : couleur - Dolby Digital
 Genre : Comédie dramatique
 Durée :
 Date de sortie :
 Monde :  (Netflix)

Distribution
 Nadine Labaki (VF : Anne Rondeleux) : May
 Mona Zaki   (VF : Marie Zidi) : Maryam
 Iyad Nassar  (VF : Sylvain Agaesse) : Sherif
 Georges Khabbaz  (VF : Sacha Petronijevic) : Walid
 Adel Karam (VF : Serge Faliu) : Ziad
 Fouad Yammine (VF: Valérie Schatz) : Rabih
 Diamand Abou Abboud (VF : Anne Tilloy) : Jana
 Raymonde Saade Azar (VF : Brigitte Berges) : Grand-mère
 Sinead Chaaya (VF : Emmylou Homs) : Sophie
 Mona Saliba : Présentatrice à la Télévision

Version Française
Studio d'enregistrement : HiventyAdaptation : Elizabeth PrinvaultDirection artistique : Josy Bernard

Notes et références

Liens externes

Film libanais sorti en 2022
Film égyptien sorti en 2022
Film émirati sorti en 2022
Comédie dramatique égyptienne
Comédie dramatique libanaise
Comédie dramatique émiratie
Film de Netflix
Film sur l'amitié

On se connaît… ou pas


Yosef Govrin (în ebraică:יוסף גוברין, născut la 18 decembrie 1930 la Cernăuți) este un diplomat și istoric israelian, evreu originar din România. Govrin a fost ambasador al Israelului în România între anii 1985-1989, de asemenea între 1993-1995 ambasador al țării sale în Austria, Slovacia și Slovenia și a îndeplinit înalte responsabilități în cadrul Ministrului de externe al Israelului.

Biografie
Guvrin s-a născut în 1930 la Cernăuți, în România, sub numele de Iosef Hurwitz (Gurvitz) în familia lui David-Leib Hurwitz și a lui Tzadkanit-Fradia Hurwitz, născută Lerner. Copilăria și-a petrecut-o in localitatea Edineț  din Basarabia. Îi vizita adesea pe bunici la Zăbriceni iar vacanțele mari le petrecea la Cernăuți. În ambele localități menționate, odată cu intrarea României în războiul antisovietic, alături de Germania nazistă, locuitorii evrei au fost în mare parte deportați și o mulți au fost omorâți, sau nimiciți prin foame, sete, ger, boli infecțioase și carențe alimentare.

Familia Hurwitz a fost și ea deportată în Transnistria. Tatăl lui Govrin, care s-a ascuns la Edineț în timpul masacrului organizat acolo împotriva evreilor, a fost omorât în cursul deportării în Transnistria. Copilul, mama lui și două mătuși, au fost și ei deportați din Cernăuți în Transnistria ajungând în ghetoul Moghilev Podolsk. au izbutit să supraviețuiască și să trăiască momentul desființării lagărelor și ghetourilor din Transnistria în perioada înaintării armatei sovietice în aceste ținuturi în martie 1944. În 1946 ei s-au repatriat în România
în care, între  timp a căzut dictatura lui Antonescu și a început sub control sovietic procesul de instalare a regimului comunist. Govrin și mama sa au trecut în Iugoslavia și de acolo cu vaporul de emigranți ilegali evrei "Kneset Israel" la finele anului 1946 au plecat spre Palestina. Flota militară britanică a capturat vaporul și i-a deportat pe evreii aflați la bord în tabăre de arest din Cipru. Doat in toamna 1947 le-au permis britanicii intrarea în Palestina.

După un scurt serviciu militar în armata israeliană de curând înființată, tânărul Hurwitz a trecut examenul de bacalaureat ca elev extern la gimnaziul Herzliya din Tel Aviv. Apoi, adoptând numele ebraic Govrin, el a servit ca ofițer de legătură cu forțele ONU din peninsula Sinai si din Înălțimile Golan. El a terminat cu distincție titlul de master (1976) , și apoi doctoratul (1984) la Universitatea Ebraică din Ierusalim în domeniul istoriei evreilor în perioada modernă și în relații internaționale.

Yosef Govrin este căsătorit din ianuarie 1960 cu dr Hanna Govrin, născută Kwietny,  biochimistă.  Copiii lor sunt David Govrin, diplomat în poziție superioară la Ministerul de externe israelian și Liora Govrin, avocată la Ministerul Justiției, directoare adjunctă a secției patrimoniilor moștenite de stat.

Activitatea la Ministerul de externe la Ierusalim
Govrin a lucrat la Ministerul de externe al Israelului între anii 1953-1996.  A fost, între altele,  asistent principal la secția economică, la secția Europa de est  și de legături culturale. (1959-1964). Apoi a fost director adjunct al sectiei America latină, director al Institutului de cultură Israel-Ibero-America  (1970-1976), iar în anul 1976 a fost numit director al secției Europa de est. În anul 1989 a fost numit director general adjunct pentru Europa de est și centrală si pentru membrele  Comunității Statelor Independente la Ministerul de externe din Ierusalim.

Misiuni diplomatice în străinătate
Govrin a lucrat la numeroase reprezentanțe diplomatice ale Israelului în lume. În anul 1955 a obținut un post la ambasada Israelului la Sidney, Australia, în anul 1964 a devenit secretar I la ambasada Israelului la Moscova. În 1967 - consilier temporar la ambasada israeliană la Buenos Aires , iar în 1985 a fost numit ambasador al Israelului în România. Ulterior a servit ca ambasador în Austria, Slovacia, Slovenia, și ca șef al delegației israeliene la instituțiile ONU la Viena între anii 1993-1995 .
După ce a ieșit la pensie în anul 1996, a devenit cercetător la Institutul Truman de promovare a păcii. Govrin vorbește ebraica, engleza, spaniolă, română, germana și idiș.

Articole și cărți
Govrin  a publicat 58 articole cu cercetări despre comunitățile evreiești în secolul al XX-lea-al XXI-lea, despre antisemitismul în Europa de Est în perioada post comunistă și despre relațiile externe ale Israelului. A scris 26 articole in volumul 3 de  addende ale Enciclopediei Ebraice despre relațiile Israelului cu țările din centrul și estul Europei și despre conducători ai acestor state (1994), articole de review etc

Premii și onoruri
1991 - Premiul primului ministru
2007 - Premiul Haim și Sara Yankelovici - din partea Primăriei Haifa
2010 - Premiul Yaakov Fichman
2013 - Premiul Yaacov Groper din partea Universității ebraice din Ierusalim

Cărți
1985 -  The Jewish factor in the relations between Nazi Germany and the Soviet Union, 1933-1941  1985
  Israel's Relations With the East European States: from disruption (1967) to resumption (1989-91)
1990 -  Israel-Soviet relations, 1964-1966
 The Six-Day War in the mirror of Soviet Israeli relations, April-June 1967
1991  Betzel haavadon - zikhronot al Transistria veal Hahaapala leEretz Israel  1991 ( Sub spectrul distrugerii. Amintiri din Transnistria și din timpul imigrației în Ereț Israel 1941-1947-  2007
 2002 Israeli-Romanian relations at the end of the Ceaușescu era: as observed by Israel's ambassador to Romania, 1985-89
(Yahasey Israel-Romania beshilhey idan Ceaușescu, mirishumav shel shagrir Israel beRomania 1985-1989)
2002 - Hamishim hashanim harishonot (Primii 50 ani) - cu Moshe Jager și Arie Eldad,
2016  - Rishumim mishlihuti keshagrir beOstria,Slovenia veSlovakia -aug 1993-dec 1995  (Însemnări din timpul misiunii mele ca ambasador în Austria, Slovenia și Slovacia)

Legături externe

Țicu Goldstein - Neobișnuita copilărie a unui ambasador în Observator Cultural nr.826, 10 iunie 2016
[

Nașteri în 1930
Diplomați israelieni
Diplomați evrei
Evrei bucovineni
Ambasadori în România

Yosef Govrin


Tamás Mezei (14 de setembro de 1990) é um jogador de polo aquático húngaro, medalhista olímpico.

Carreira
Papanastasiou fez parte da Seleção Húngara de Polo Aquático Masculino nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, equipe que conquistou a medalha de bronze, após derrotar a equipe espanhola na disputa pelo pódio por 9–5.

Jogadores de polo aquático olímpicos da Hungria
Jogadores de polo aquático nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos do polo aquático

Tamás Mezei


فتى أحلامي هو فيلم مصري من إنتاج عام 1957.بطولة ،عبدالحليم حافظ ، مني بدر ،حسين فايق ، ميمي شكيب ومن إخراج ،حلمي رفلة.

قصة الفيلم

قصة الفيلم مقتبسة من مسرحية الكاتب المسرحى أوسكار وايلد أهمية أن تكون جادا
وتدور احداث الفيلم حول : عادل (عبد الحليم حافظ) فتى ترك له والده عمارة كبرى، يتلاشى إيجارها في البار، وفي صحة كيكى (فريدة فهمي) .. ولـعادل منافس هو نوفل السرياقوسى (عبد السلام النابلسي)، وظيفته وكيل دائرة (رضوان بك) زكي إبراهيم الثرى، يستولى نوفل على الإيراد فيحيله إلى زجاجات من الشمبانيا تحت أقدام كيكي. يزور عادل عمه الثرى (حسن فايق) ويرى لأول مرة ابنته (سهام)، اللقاء بين عادل، وعمه ينتهى بغضب عادل فتزوره (سهام)، تلتقى (سهام) في منزل ابن عمها بـنوفل، وتسمع عادل يغنى فتحسبه نوفل، ولما كانت من محبات الأصوات الجميلة فهى تحب نوفل، يسمع عادل الكثير عن آمال (منى بدر) ابنة صاحب العزبة التي يعمل بها نوفل، يزورها فجأة فيجدها فتاة لطيفة، وتتوالى أحداث قصتيّ الحب.

فريق العمل
 الإخراج: حلمي رفلة
 التأليف:
 يوسف جوهر (قصة وسيناريو)
 أبو السعود الأبياري (حوار)
 بطولة:
 عبد الحليم حافظ
 عبد السلام النابلسي
 عبد المنعم إبراهيم
 حسن فايق
 ميمي شكيب
 وداد حمدي
 منى بدر

أغاني الفيلم

 خسارة
كلمات :مأمون الشناوي، لحن: بليغ حمدي.
 الحب بيسأل
كلمات :عبد الفتاح مصطفى، لحن: محمد الموجي.
 بكره وبعده
كلمات :فتحي قورة، لحن: منير مراد.
 بيع قلبك
كلمات :حسين السيد، لحن: كمال الطويل.

مراجع

أفلام أبو السعود الإبياري
أفلام عبد الحليم حافظ
أفلام مصرية إنتاج 1957
أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام عبد السلام النابلسي
أفلام عبد المنعم إبراهيم
أفلام حسن فايق
أفلام ميمي شكيب
أفلام وداد حمدي
أفلام مقتبسة من مسرحيات

فتى أحلامي (فيلم)


إدوارد ليو بيتر «إد» ماكماهون، ج ر.  (6 مارس 1923 - 23 يونيو 2009)، مقدم برامج تلفزيونية أمريكي.

روابط خارجية

المصادر

أشخاص من ديترويت (ميشيغان)
أشخاص من مكسيكو (مين)
أفراد سلاح مشاة البحرية الأمريكي في الحرب العالمية الثانية
أفراد سلاح مشاة البحرية الأمريكي في الحرب الكورية
أفراد عسكريون من ديترويت
أفراد عسكريون من فيلادلفيا
أفراد عسكريون من ماساتشوستس
أفراد عسكريون من نيوجيرسي
أمريكيون من أصل أيرلندي
إعلاميون أمريكيون
خريجو الجامعة الكاثوليكية بأمريكا
خريجو كلية بوسطن
رومان كاثوليك أمريكيون
شخصيات إذاعة أمريكيون
ضباط قوات مشاة البحرية الأمريكية
كوميديون أمريكيون
كوميديون أمريكيون في القرن 20
كوميديون أمريكيون في القرن 21
مذيعو الإذاعة والتلفزيون
مقدمو برامج مسابقات أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون من بوسطن
ممثلون من ديترويت
ممثلون من فيلادلفيا
ممثلون من لوويل
ممثلون من ولاية نيوجيرسي
مواليد 1923
وفيات 1430 هـ
وفيات 2009
وفيات مرتبطة بالمرض في كاليفورنيا

إد ماكماهون


Thomas Rohde (født 19. november 1999) er en dansk fodboldspiller, der spiller for Odder som angriber.

Klubkarriere
Rohde spillede for Hatting-Torsted og BGI akademiet som ungdomsspiller.

AC Horsens
Som U/19-spiller var han i januar 2018 med førsteholdstruppen på træningslejr i Spanien.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark

Thomas Rohde


An Dipodium atropurpureum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones. An Dipodium atropurpureum in nahilalakip ha genus nga Dipodium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha New South Wales. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dipodium

Dipodium atropurpureum


is a Japanese manga series written and illustrated by Fujihiko Hosono. It was firstly serialized in Shogakukan's seinen manga magazine Weekly Big Comic Spirits from 1992 to 2005, with its chapters collected in 32 tankōbon volumes. A two-chapter story and a four-chapter story were published in Weekly Big Comic Spirits in 2012 and 2016, respectively. A new serialization of Gallery Fake began in Big Comic Zōkan in 2017.

A 37-episode anime television series adaptation, animated by TMS Entertainment (episodes 1–25) and Tokyo Kids (episodes 26–37), was broadcast on TV Tokyo in 2005.

The manga has had over 10 million copies in circulation. In 1996, Gallery Fake received the 41st Shogakukan Manga Award for the general category.

Plot
On a wharf on Tokyo Bay is a small gallery named Gallery Fake. The owner of the gallery, Reiji Fujita, was once a curator at the Metropolitan Museum of Art in New York. He was a learned curator with remarkable memory, keen aesthetic sense, great skill in restoration of paintings and knowledge of many languages, so he was called the "Professor". However, because of trouble in the workplace, Fujita was forced to quit the museum. Now he is an art dealer who sells paintings, authentic and fake alike, sometimes at extraordinary prices, depending on the circumstances or the type of buyer. His motto is "One without aesthetic sense can't help being cheated out of his money. And by being deceived, one may learn to distinguish real ones from the counterfeit."

However, Fujita has a strong sense of justice. He truly appreciates art and the artists who spent their lives to create it and does not try to deceive people by passing off fake paintings as genuine ones. He will go out of his way to help people in trouble, but also bring justice to politicians, businessmen or art dealers who are dishonest. He often touches the lives of those he encounters and people are attracted to him in spite of his sometimes gruff manner.

Characters

An art dealer and a former curator for the Metropolitan Museum of Art (the Met). Those he worked with refer to him as "Professor Fujita". He was forced to leave the Met by Max Watson when Fujita threatened to exposes his shady dealings. Later, he established his own gallery on a wharf in Tokyo, Japan called Gallery Fake. He is an expert at painting restoration and an artist. He can usually determine if a painting is real or fake. He sometimes makes promises he cannot keep (mostly to Sara) and will sometimes deal on the black market to get certain artifacts. Fujita hates exercise and is easily exhausted from physical activity. Fujita is often the cause of Sara's anger although he very protective of her. He has a daughter from a previous relationship, named Elizabeth, his love child with Flora Joconda (a descendant of Mona Lisa). The two met when Fujita was a penniless young man and not yet an employee of the Met.

Fujita's assistant and is very loyal, defending him if he is criticized. She accompanies Fujita on trips although she has little knowledge of art. She has a crush on him and is jealous if he visits Fei Cui. She adopts a stray cat which she has used to attack. She is an optimistic person and has a somewhat childish personality though she is persistent and unforgiving at times. Sara is a member of Kerabia's royal family and hates war because it resulted in the death of  her family.

The director at Takada Art Museum. She thinks of Fujita as someone who is not helping the art world but destroying it. She states that Fujita is a cold-blooded scam artist. She is a stiff confident person and workaholic. She harbors some feelings for Fujita, as shown in episode 12.

She owns a store called Jade, but is also a proclaimed jewel thief. She is obsessed with them and other precious items. She often calls Fujita to gloat about her latest stolen items. Sara sees her as a rival for Fujita's attention. She has a volatile personality and her manservant, Menou, has said that Fei can be sunny one day and stormy the next. She sometimes has a problem with her eyes and fears she may go blind. Fujita claims that the jewels affect her eyes.

Fei Cui's middle-aged manservant who is also a masochist. He is happy when Fei Cui punishes him for misdemeanors.

He is an associate of Fujita and helps him with his activities.

 He is an addicted treasure hunter and sometimes joins Fujita when his particular skills are required.

An art expert and employee of the Met. He caused Fujita Reiji to resign from the Met after Fujita accused him of re-attributing paintings which were then sold a reduced price to the art dealer Bill Travers.

Media

Manga
Written and illustrated by Fujihiko Hosono, Gallery Fake started in Shogakukan's seinen manga magazine Weekly Big Comic Spirits in the March 2, 1992, issue. The series concluded with 281 chapters on January 31, 2005. The chapters were collected in 32 tankōbon volumes, released from August 29, 1992, to April 26, 2005. In 2012, Hosono published a two-chapter story in Weekly Big Comic Spirits on October 20 and November 5, as part of the "Heroes Come Back" anthology, which comprised short stories by manga artists to raise funds for recovery of the areas afflicted by the 2011 Tōhoku earthquake and tsunami. In 2016, a short-term serialization story was published in Weekly Big Comic Spirits from May 30 to June 20, followed by a one-shot chapter published in Monthly Big Comic Spirits on August 27. A collected 33rd volume was released on November 30 of that same year. A new serialization of Gallery Fake began in  on July 14, 2017. As of February 28, 2023, 37 volumes have been released.

Volumes

Anime

Episodes

Reception
The manga has had over 10 million copies in circulation. In 1996, Gallery Fake received the 41st Shogakukan Manga Award for the general category.

Notes

References

External links

Aniplex
Art in anime and manga
Seinen manga
Shogakukan manga
TMS Entertainment
TV Tokyo original programming
Winners of the Shogakukan Manga Award for general manga
Works by Fujihiko Hosono

Gallery Fake


Bigl (eng. beagle) pasmina je domaćih pasa, koja potječe iz Velike Britanije i najstariji je pas gonič. Njegovi počeci sežu u doba stare Grčke (430. pr. Kr.). U Englesku su ga donijeli Normani iz Skandinavije - njihove pse zvane "norterhunds" križali su s hrtovima od kojih su vjerojatno naslijedili brzinu i izdržljivost.

Bigl je nastao oko 14. stoljeća. Najvjerojatnije je potomak staroengleskih goniča i eja. Od 1300. godine postoje mali goniči koji prate lovce pješice, uglavnom u lovu na zečeve, no sam naziv "bigl" pojavljuje se tek 1475. godine.

Ime "bigl" potječe od staroengleske riječi "begle" ili od keltske riječi "beag" ili od francuske riječi "beigh" i sva tri pojma znače "mali". Bio je cijenjen kao lovački pas i u kraljevskoj obitelji. Organizirani uzgoj ove pasmine počeo je krajem 19. stoljeća, a klub u kojem su se uzgajale ove životinje osnovan je 1890. godine. Nekoliko godina kasnije ova pasmina stigla je u SAD. Dobro podnosi vrućinu i hladnoću i dobro se slaže s drugim pasminama pasa.

Biglovi se pojavljuju u popularnoj kulturi još od vremena elizabetanske književnosti i slika, a odnedavno i u filmovima, televiziji i stripovima. Snoopy Charlieja Browna je "najpoznatiji bigl na svijetu".

Njegova glava ima mirno ispupčen dio mozga i duge spuštene uši. Njuška je ružičasta pri rođenju, ali s godinama tamni. Gornja čeljust bigla je izražajna. Oči su proporcionalno velike i tamno smeđe ili boje oraha. Uši su niske i nasađene, dugo presavijene prema naprijed, a prednji dio je pripijen uz lice. Uho treba biti toliko dugačko da dopire do njuške. Baza uha, vanjski kut oka i gornji dio njuške trebaju biti u jednoj liniji.

Tijelo je prekriveno kratkom dlakom. Prsa su rebrima gurnute naprijed. Stražnje noge su snažne i dobro prilagođene skakanju, a šape imaju otporne jastučiće i donekle su strme, ali kompaktne.

Dlaka je kratka, oštra i pripijena s gustom potdlakom. Dlaka osigurava dobru otpornost na vremenske uvjete. Za pse goniče dopuštena je bilo koja boja, a najčešće je trobojna u kombinaciji bijele, crne i smeđe boje. Trobojni bigl rađa se kao crno-bijel, a dijelovi na glavi i nogama postupno posmeđuju. Vrh repa uvijek treba biti bijel. Narav mu je prijateljska kako prema ljudima, tako i prema drugim psima bez agresivnosti i plašljivosti.

Galerija

Izvori

Lovački psi
Velika Britanija

Bigl


A ação do Faial ou a Batalha da Ilha do Faial foi um confronto naval ocorrido de 22 a 23 de junho de 1594 durante a Guerra Anglo-Espanhola em que a grande e rica carraca portuguesa de 2 000 toneladas Cinco Chagas foi destruída por uma frota inglesa após uma longa e amarga batalha ao largo da Ilha do Faial, nos Açores. A nau, que era considerada uma das mais ricas a partir das Índias, perdeu-se numa explosão que privou os ingleses, bem como os portugueses e espanhóis, das riquezas.

Antecedentes
Em virtude da União Ibérica, o Tratado Anglo-Português de 1373 estava suspenso e, como a Guerra Anglo-Espanhola ainda estava em andamento, a navegação portuguesa era um alvo justo para a marinha inglesa e os corsários. No final de 1593, o conde de Cumberland, esperando capitalizar o sucesso da captura da Madre de Deus; preparou à sua custa três navios de 250 a 300 toneladas, com dois conveses de artilharia cada um e um total de 420 marinheiros e soldados. Estes eram o Royal Exchange, de propriedade da London Merchants, William Holliday, Thomas Cordell e William Garraway e do qual George Cave era capitão, o Mayflower - Vice-Almirante sob o comando de William Anthony, e o Sampson, sob Nicholas Downton. Havia também um pináculo de apoio, o Violet.

Em 6 de abril de 1594 partiram de Plymouth com destino aos Açores. No caminho, eles percorreram a costa de Portugal e Espanha, capturando vários navios. Ao largo de Viana do Castelo, Portugal, uma barca de 28 toneladas foi capturada enquanto se dirigia para a Angola Portuguesa. Perto das ilhas das Berlengas foram apreendidas mais três caravelas portuguesas e espanholas, uma das quais trazia doze pipas de vinho espanhol e outra uma pequena arca de prata. Estes foram enviados de volta para a Inglaterra em tripulações de prêmio a bordo do Violet enquanto o resto da frota continuou em direção aos Açores. Eles esperavam evitar a frota espanhola de Alonso de Bazán que estava à procura de Cumberland, após sua falha em interceptá-lo dois anos antes.

Em 22 de junho de 1594, ao se aproximarem da ilha do Faial, o Mayflower logo viu uma grande vela se aproximar deles e percebeu que se tratava de uma enorme nau portuguesa.

A nau era a Cinco Chagas e era uma nau de 32 canhões, 2000 ton, que partira de Goa rumo a Portugal em 1593, sob o comando de Francisco de Mello, uma das "maiores naus que alguma vez estavam na Carreira, carregados de grandes riquezas e pedras preciosas e tudo de melhor da Índia".

A frota que saía de Goa incluía Santo Alberto e Nossa Senhora da Nazaré ; ambos tiveram vazamentos fatais e encalharam na costa de Moçambique. O Cinco Chagas levou a bordo a carga de diamantes e outras pedras preciosas que haviam sido resgatadas dos dois navios perdidos, bem como seus 400 passageiros e tripulantes, dos quais 230 eram escravos. Entre eles estavam também dois VIPs: Nuno Velho Pereira, ex- governador colonial de Moçambique, e Dom Braz Correia, capitão da frota que regressava das Índias. Os Chagas escalaram Luanda, em Angola portuguesa, para abastecimento, onde embarcaram mais escravos que constituíam mais bocas para alimentar. Quando os Chagas chegaram aos Açores, a doença já havia tomado quase metade da tripulação, muitos dos quais eram mulheres e crianças, e grande parte da comida havia sido jogada ao mar para tornar o navio mais leve durante os vendavais ao largo da África do Sul. A nau tentou chegar à ilha do Corvo para repor as provisões perdidas, mas os ventos contrários impediram-no, pelo que rumou para o Faial. Logo depois, porém, os vigias de Chagas avistaram os navios ingleses e se prepararam para a batalha.

Batalha
Ao meio-dia, todos os quatro navios trocaram ataques e tiros de mosquete em uma batalha que durou quase um dia inteiro. Os navios ingleses tentaram abordar o Cinco Chagas, mas foram repelidos pelos maiores números portugueses. À medida que as baixas aumentavam em ambos os lados, os conveses da nau estavam cheios de mortos e feridos.

A batalha continuou com os ingleses tentando abordar o navio três vezes. Todas as três tentativas, no entanto, foram repelidas pelos portugueses - travando uma luta corajosa sabendo que as riquezas eram grandes demais para serem perdidas. O capitão do Mayflower George Cave foi morto, o que desencorajou seus homens de atacar. A tripulação do Sampson foi repelida com perdas e os combates continuaram por várias horas com os quatro navios ancorados um ao outro. Pouco depois, os outros dois navios, tendo perdido a esperança de dominar Chagas, afastaram-se e Nicholas Downton foi gravemente ferido e William Antony mais tarde foi mortalmente ferido.

Porém, ao perceberem que o Cinco Chagas não tinha canhões à ré, numa hábil manobra os ingleses voltaram ao ataque concentrando o fogo no painel de popa do navio português. O Royal Exchange fez outro ataque de abordagem, desta vez, conseguindo carregar o navio após uma luta acirrada. Enquanto o combate corpo a corpo pesado ocorria, um incêndio começou em uma lona durante a troca de tiros e depois se espalhou para o cordame e os mastros. O fogo não pôde ser apagado porque atiradores de elite a bordo dos navios ingleses estavam pegando os portugueses um a um enquanto tentavam guarnecer as bombas.

De acordo com o único relato de testemunha ocular disponível, escrito por Melchior Estácio do Amaral em 1604:o mar estava roxo de sangue pingando dos embornais, os conveses atulhados de mortos e o fogo queimando em algumas partes dos navios, e o ar tão cheio de fumaça que, não apenas às vezes não podíamos nos ver, mas também não podíamos reconhecer uns aos outros. Vendo o fogo se espalhar descontrolado e com os ingleses ganhando vantagem, os portugueses decidiram abandonar o navio, agarrando-se a tudo que pudesse flutuar. Ao mesmo tempo, os ingleses chegaram entre eles em alguns barcos armados e começaram a atirar ou lançar os indefesos portugueses na água. Tornou-se evidente que as únicas pessoas poupadas dessa carnificina eram mulheres que estavam tirando suas roupas exteriores, "na esperança da piedade dos ingleses". No entanto, uma senhora, Dona Isabel Pereira, cujo falecido marido Diogo de Melo Coutinho tinha sido capitão-mor e Tanadar-mor do Ceilão, e a sua filha Dona Luísa de Melo Coutinho, de 16 anos, recusou-se veementemente a despir-se para os corsários e, amarrando-se com uma faixa de São Francisco (ou seja, o cordão que um frade franciscano amarrava na cintura), eles foram para o lado oposto do navio dos ingleses e pularam no mar. Eles foram enterrados no Faial, onde seus cadáveres foram levados à praia, ainda amarrados, no dia seguinte.

Quando o fogo ficou completamente fora de controle, os ingleses decidiram se afastar das Chagas e "trabalharam furiosamente para desengajar seus navios" A nau queimou durante toda a noite até pouco depois do amanhecer, quando as chamas atingiram o paiol de pólvora seu porão inferior, que continha "seu poulder que era o mais baixo com 60 barris" que inflamando, "explodiu-o para longe, de modo que a maior parte do navio nadou em partes acima da água".

A explosão foi enorme, matando centenas de portugueses entre homens, mulheres e crianças; Quase 35 ingleses ainda estavam a bordo quando o navio explodiu. A maioria foi morta de imediato e a batalha terminou com a perda total do Chagas e sua carga.

Resultado
A tripulação agarrou-se os restos flutuantes, que se revelaram pouco, e os ingleses começaram a recolher os sobreviventes, dos quais eram apenas treze dos 600 portugueses. Os ingleses navegaram mais para o oeste na esperança outra caçada naval, e encontraram outra nau, a San Fellipe, duas semanas depois. Com pesadas perdas já devido a doenças, e com oficiais feridos ou mortos, suprimentos acabando e um vendaval forçando-os a se separarem, Cumberland decidiu não enfrentar a nau e voltou para casa.

A carga do Cinco Chagas (juntamente com a carga recuperada dos outros dois navios) valia bem mais de 2 000 000 ducados e, além disso, havia vinte e dois baús de diamantes, rubis e pérolas estimados em US$ 15-20 bilhões em valores de 2017. Os prisioneiros que foram salvos disseram a seus captores que a rendição era impossível, pois as riquezas eram para o rei da Espanha e Portugal e que o capitão, sendo altamente favorecido pelo rei, ao retornar seria nomeado vice-rei nas Índias.

Com a destruição do Chagas, Cumberland teve que se certificar de que os portugueses e espanhóis não teriam nenhuma das riquezas a bordo. Ele evitou com sucesso as tentativas da marinha espanhola de encontrá-lo. Alonso de Bazán falhou em interceptar Cumberland em parte porque esperava proteger a frota do tesouro das Índias Ocidentais que ainda estava no Caribe. Outra frota comandada por Don Antonio De Urquiola também não conseguiu encontrar os ingleses, apesar de ele estar na mesma área quando eles voltaram para casa, passando pelo Cabo São Vicente em setembro.

A frota chegou a Portsmouth no dia 28 de agosto, e os navios foram minuciosamente revistados quando chegaram pelas tropas da Rainha, consequência do roubo em massa do Madre de Deus dois anos antes. D. Nuno Velho Pereira e D. Braz Correia sobreviveram à explosão das Chagas e foram trazidos para terra como prisioneiros, onde o Conde os tratou bem e os hospedou durante um ano inteiro como seus hóspedes. Eles foram então resgatados por 2 500 ducados cada; Pereira pagou por ambos, fazendo com que a expedição de Cumberland de 1594 ganhasse pelo menos alguma recompensa. Com esse dinheiro, o Conde decidiu financiar e construir um navio novo e maior, em vez de pedir emprestado à Rainha; o novo navio foi lançado em 1595 e foi nomeado pela Rainha o Scourge of Malice.

Legado
De acordo com o embaixador veneziano na Espanha, foi o navio mais rico a partir das Índias Orientais.

As estimativas da localização do Cinco Chagas sugerem que ele se encontra em mares com mais de uma milha de profundidade no Oceano Atlântico, dezoito milhas ao sul do canal entre a Ilha do Pico e o Faial, juntamente com sua preciosa carga de diamantes e pedras preciosas. Os destroços foram procurados por caçadores de tesouros, mas nenhum sinal foi encontrado em parte devido à profundidade.

História da União Ibérica

Ação do Faial


Die Saison 2012/13 der Hessenliga war die 35. Spielzeit der Fußball-Hessenliga und die fünfte als fünfthöchste Spielklasse in Deutschland. Die Meisterschaft und den Aufstieg in die Regionalliga sicherte sich der KSV Baunatal mit einem Punkt Vorsprung auf die TGM SV Jügesheim.

Die Abstiegsränge belegten der FC Viktoria 09 Urberach, der FSV Braunfels, der FC Eddersheim und der 1. FCA Darmstadt. In der Relegationsrunde gegen die Vizemeister der Verbandsligen scheiterte zudem der SC Waldgirmes und war somit der fünfte Absteiger.

Aus den drei Staffeln der Verbandsliga Hessen stiegen der TSV Lehnerz, der SV Wiesbaden und die Sportfreunde Seligenstadt auf. Über die Relegationsrunde sicherte sich der FC Ederbergland den Platz des vierten Aufsteigers. Aus der Regionalliga Südwest stiegen der 1. FC Eschborn, die zweite Mannschaft des FSV Frankfurt und der FC Bayern Alzenau ab.

Der Torschützenkönig wurde Ahmet Marankoz vom TSV Eintracht Stadtallendorf mit 27 Treffern.

Auf- und Abstiegsregelung
 Aufstieg in die Regionalliga Südwest
Für den Aufstieg in die Regionalliga Südwest ist der Meister sportlich qualifiziert.
 Abstieg aus der Hessenliga
Die vier Mannschaften auf den Plätzen 15 bis 18 der Hessenliga steigen am Ende der Saison in die jeweiligen Verbandsligen ab. Der 14. spielt eine Relegationsrunde mit den Teilnehmern der drei Verbandsligen Nord, Mitte und Süd.
 Aufstieg in die Hessenliga
Aus den Verbandsliga-Staffeln Nord, Mitte und Süd steigen die drei Meister direkt auf. Die drei Vizemeister spielen eine Relegationsrunde gegen den Tabellen-14. der Hessenliga, um einen weiteren Platz in der Hessenliga zu vergeben.

Tabelle

|}

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte, die Gastmannschaft in der oberen Zeile aufgelistet.

Torschützenliste

Relegationsrunde zur Hessenliga

Die Relegation bestritten die drei Verbandsliga-Vizemeister der 1. FC Schwalmstadt (Nord), der FC Ederbergland (Mitte) und die Usinger TSG (Süd) zusammen mit dem 14. der Hessenliga, der SC Waldgirmes. Der Sieger der Einfachrunde, der FC Ederbergland, erhielt den freien Platz in der Hessenliga.

|}

|}

Stadien

Weblinks
 Hessenliga 2012/13 bei kicker.de

Einzelnachweise

2012
Fußballsaison 2012/13

Fußball-Hessenliga 2012/13


Francesco Daniele est un historien et antiquaire napolitain, né le  à San Clemente, une frazione de la commune de Caserte, et mort au même endroit le .

Biographie
Francesco Daniele est né le  à San Clemente une frazione de la commune de Caserte. Le marquis Domenico Caracciolo l'engage à venir à Naples, où il est nommé officier de secrétairerie. Il a déjà composé son Codice Fredericiano qui contient toute la législation de Frédéric II, et la connaissance de cet ouvrage en manuscrit le fait nommer, en 1778, historiographe royal. En 1787, il devient secrétaire perpétuel de l'Académie Ercolanese, instituée, depuis 1755, par le roi Charles III, pour la publication des découvertes faites à Herculanum et Pompéi.

Francesco Daniele se dédie à l'édition des tomes publiés au nom de cette Académie. Sa renommée lui vaut d'être membre de diverse académies comme  l'Académie Cosentine, l' Accademia della Crusca, des sciences et belles-lettres de Naples, la Royal Society de Londres et l'Académie des sciences de Saint-Pétersbourg. En 1782, il est nommé historiographe de l'Ordre de Malte. En 1799, voulant prendre la défense de quelques amis que la vengeance royale allait sacrifier, il se voit privé de ses dignités et de ses emplois et est réduit à l'indigence. Lorsque le roi Joseph Bonaparte vient régner à Naples en 1806, il lui assigne une pension, le nomme directeur de l'imprimerie royale, et secrétaire perpétuel de la nouvelle Académie d'histoire et d'antiquités. Souffrant de la vieillesse il quitte Naples et retourne à San Clemente où il meurt le .

Œuvres
 Le Forche Caudine illustrate, Caserte, 1778, in-fol., avec cinq planches, édition magnifique qui a été surpassée par celle que l'auteur en a fait faire avec des additions à Naples, en 1812 ;
 Osservazioni sulla topotesia delle Forche Caudine. Cette dissertation, dans laquelle il détermine la situation des Fourches Caudines, parut dans le Journal de Pise, en 1779, pour répondre à M. Letieri, qui, dans sa Storia dell'antica Suessola, avait critiqué les Forche Caudine illustrate. Quoiqu'il eût dit, dans la dernière édition de l'ouvrage précédent, que ces Osservazioni étaient de son frère Giuseppe, on est resté persuadé à Naples qu'il en est l'auteur.
 I Regali sepolcri del duomo di Palermo riconosciuti ed illustrati, Naples, 1784, in-fol. ;
 Monete antiche de Capua, Naples, 1802 (1803), in-4°. On y trouve la description (avec fig.), de dix-huit médailles antiques, suivie d'une dissertation sur le culte de Diane, de Jupiter, et d'Héraclès dans la Campanie, et d'un mémoire d'Alessio Simmaco Mazzocchi in legem paganam pagi Herculanei.
 préface l'édition de Daphnis et Chloé (de Longus), traduite en italien par Annibal Caro, à Parme, chez Bodoni, 1786, in-4°. Cette édition, faite d'après un manuscrit authentique dont il était possesseur, ne fut tirée au depart qu'à cinquante-six exemplaires.
Apports à la  édition de la Cronologia della famiglia Carracciolo di Francesco de' Pietri, Naples, 1805, in-4°.
 Antonii Thylesii, Consentini, opera, Naples, 1762, in-8° ;
 Ant. Thylesii, Consent., carmina et epistolæ, Naples, 1808 ;
 Opuscoli di Marco Mondo, Naples, 1763 ;
 Joannis Baptistæ Vici latinæ orationes, Naples, 1766.

Ouvrages inédits
 Ricerca storico diplomatica-legale sulla condizioni feudale di Caserta ; Vita, e legislazione dell'imperadore Federico II, comprises en trois volumes in-fol. ;
 Vita ed opuscoli di Camillo Pellegrino il giovane ;
 Topografia dell'antica Capua illustrata con antichi monumenti ;
 Museo Casertano, d'après une immense collection qu'il avait faite d'inscriptions grecques et latines, et autres antiquités relatives à l'histoire du Royaume de Naples.
 Vita di Francesco Daniele, ornée de son portrait.

Bibliographie

Références

Liens externes

Naissance à Caserte
Décès dans la province de Caserte
Naissance en avril 1740
Décès en novembre 1812
Décès à 72 ans

Francesco Daniele


Hotaling ist der Familienname folgender Personen:

 Arthur Hotaling (1873–1938), US-amerikanischer Regisseur, Filmproduzent und Autor
 Edward Hotaling († 2013), US-amerikanischer Reporter
 Frank Hotaling (1900–1977), US-amerikanischer Filmarchitekt und Westernspezialist
 John Hotaling (1824–1886), US-amerikanischer Soldat, Ingenieur und Geschäftsmann
 Pete Hotaling (1856–1928), US-amerikanischer Baseballspieler
 Scott Hotaling (* vor 1990), US-amerikanischer Zoologe, Genetiker und Klimaforscher

Hotaling


Dinamo Tblisi (Georgíska: დინამო თბილისი) er Georgískt knattspyrnufélag frá Tbilisi. Félagið var stofnað árið 1925. Dinamo Tbilisi vann Evrópukeppni bikarhafa árið 1981.
Árið 2012 sló það KR út í Evrópukeppni félagsliða.

Titlar
 Georgíska úrvalsdeildin: (19)
1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2003, 2005, 2008, 2013, 2014, 2016, 2019, 2020, 2022
 Georgíska bikarkeppnin: (13)
1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 2003, 2004, 2009, 2013, 2014, 2015, 2016
 Evrópukeppni bikarhafa: (1)
1981

Þekktir leikmenn
 Kakhaber Kaladze
 Shota Arveladze
 Zurab Khizanishvili
 Levan Melkadze

Tenglar
 Heimasíða félagsins

Georgísk knattspyrnufélög
Tbilisi
stofnað 1925

FC Dinamo Tbilisi


Cardisoma crassum es una especie de cangrejo terrestre de la familia Gecarcinidae

Distribución y Hábitat
Habita en el este del Pacífico, desde Baja California hasta el Perú, habita en bosques tropicales

Descripción
Su caparazón es púrpura azulado, sus tenazas son blancas y sus patas son rojas.

Referencias

crassum
Animales descritos en 1877

Cardisoma crassum


San Silvestro est un nom propre italien qui peut faire référence à :

Architecture
 Basilique San Silvestro in Capite, église-basilique située dans le rione de Colonna à Rome ;
 Église San Silvestro, église catholique située dans le sestiere de San Polo à Venise, en Italie.
 Église San Silvestro, église catholique située dans la commune de Bagnoli del Trigno dans la province d'Isernia au Molise ;
 Église San Silvestro al Quirinale, église située sur le Quirinal et le rione de Trevi à Rome ;
 Tunnel de San Silvestro, tunnel italien sur la route nationale 714 reliant Pescara à Ortona dans les Abruzzes ;

Odonyme
 Piazza di San Silvestro, place située dans les rioni de Trevi et Colonna à Rome ;

Divers
 San Silvestro in Capite, titre cardinalice, érigé par le pape Léon X en 1517.

Voir aussi

San Silvestro


نادي إشتوريل برايا الرياضي (بالبرتغالية:Grupo Desportivo Estoril Praia) نادي كرة قدم برتغالي يلعب في دوري الدرجة الثانية . تم تأسيس النادي في سنة 1939 .

مراجع

أندية الدوري البرتغالي الممتاز
أندية كرة قدم أسست في 1939
أندية كرة قدم في البرتغال
تأسيسات سنة 1939 في البرتغال

إشتوريل برايا


A membrane transport protein (or simply transporter) is a membrane protein involved in the movement of ions, small molecules, and macromolecules, such as another protein, across a biological membrane. Transport proteins are integral transmembrane proteins; that is they exist permanently within and span the membrane across which they transport substances.  The proteins may assist in the movement of substances by facilitated diffusion or active transport. The two main types of proteins involved in such transport are broadly categorized as either channels or carriers. The solute carriers and atypical SLCs are secondary active or facilitative transporters in humans. Collectively membrane transporters and channels are known as the transportome.  Transportomes govern cellular influx and efflux of not only ions and nutrients but drugs as well.

Difference between channels and carriers
A carrier is not open simultaneously to both the extracellular and intracellular environments. Either its inner gate is open, or outer gate is open. In contrast, a channel can be open to both environments at the same time, allowing the molecules to diffuse without interruption. Carriers have binding sites, but pores and channels do not. When a channel is opened, millions of ions can pass through the membrane per second, but only 100 to 1000 molecules typically pass through a carrier molecule in the same time. Each carrier protein is designed to recognize only one substance or one group of very similar substances. Research has correlated defects in specific carrier proteins with specific diseases.

Active transport

 Active transport is the movement of a substance across a membrane against its concentration gradient. This is usually to accumulate high concentrations of molecules that a cell needs, such as glucose or amino acids. If the process uses chemical energy, such as adenosine triphosphate (ATP), it is called primary active transport. Secondary active transport involves the use of an electrochemical gradient, and does not use energy produced in the cell. Unlike channel proteins which only transport substances through membranes passively, carrier proteins can transport ions and molecules either passively through facilitated diffusion, or via secondary active transport. A carrier protein is required to move particles from areas of low concentration to areas of high concentration. These carrier proteins have receptors that bind to a specific molecule (substrate) needing transport. The molecule or ion to be transported (the substrate) must first bind at a binding site at the carrier molecule, with a certain binding affinity. Following binding, and while the binding site is facing the same way, the carrier will capture or occlude (take in and retain) the substrate within its molecular structure and cause an internal translocation so that the opening in the protein now faces the other side of the plasma membrane. The carrier protein substrate is released at that site, according to its binding affinity there.

Facilitated diffusion

Facilitated diffusion is the passage of molecules or ions across a biological membrane through specific transport proteins and requires no energy input. Facilitated diffusion is used especially in the case of large polar molecules and charged ions; once such ions are dissolved in water they cannot diffuse freely across cell membranes due to the hydrophobic nature of the fatty acid tails of the phospholipids that make up the bilayers.
The type of carrier proteins used in facilitated diffusion is slightly different from those used in active transport. They are still transmembrane carrier proteins, but these are gated transmembrane channels, meaning they do not internally translocate, nor require ATP to function. The substrate is taken in one side of the gated carrier, and without using ATP the substrate is released into the cell. Facilitated diffusion does not require the use of ATP as facilitated diffusion, like simple diffusion, transports molecules or ions along their concentration gradient.

Reverse diffusion

Reverse transport, or transporter reversal, is a phenomenon in which the substrates of a membrane transport protein are moved in the opposite direction to that of their typical movement by the transporter. Transporter reversal typically occurs when a membrane transport protein is phosphorylated by a particular protein kinase, which is an enzyme that adds a phosphate group to proteins.

Types

(Grouped  by Transporter Classification database categories)

1: Channels/pores
 α-helical protein channels such as voltage-gated ion channel (VIC), ligand-gated ion channels(LGICs)
 β-barrel porins such as aquaporin
 channel-forming toxins, including colicins, diphtheria toxin, and others
 Nonribosomally synthesized channels such as gramicidin
 Holins; which function in export of enzymes that digest bacterial cell walls in an early step of cell lysis.

Facilitated diffusion occurs in and out of the cell membrane via channels/pores and carriers/porters.

Note:
 Channels:
Channels are either in open state or closed state. When a channel is opened with a slight conformational switch, it is open to both environment simultaneously (extracellular and intracellular)

Pores:
Pores are continuously open to these both environment, because they do not undergo conformational changes. They are always open  and active.

2: Electrochemical potential-driven transporters
Also named carrier proteins or secondary carriers.
 2.A: Porters (uniporters, symporters, antiporters), SLCs.
Excitatory amino acid transporters (EAATs)
 EAAT1
 EAAT2
 EAAT3
 EAAT4
 EAAT5
 Glucose transporter
 Monoamine transporters, including:
 Dopamine transporter (DAT)
 Norepinephrine transporter (NET)
 Serotonin transporter (SERT)
 Vesicular monoamine transporters (VMAT)
 Adenine nucleotide translocator (ANT)
 2.B: Nonribosomally synthesized porters, such as:
 The Nigericin family
 The Ionomycin family
 2.C: Ion-gradient-driven energizers

3: Membrane transport protein
 3.A: P-P-bond-hydrolysis-driven transporters :
 ATP-binding cassette transporter (ABC transporter), such as MDR, CFTR
 V-type ATPase ; ( "V" related to vacuolar  ).
 P-type ATPase ; ( "P" related to phosphorylation), such as :
 Na+/K+-ATPase
 Plasma membrane Ca2+ ATPase
 Proton pump
F-type ATPase; ("F" related to factor), including: mitochondrial ATP synthase, chloroplast ATP synthase1
 3.B: Decarboxylation-driven transporters
 3.C: Methyltransfer-driven transporters
 3.D: Oxidoreduction-driven transporters
 3.E: Light absorption-driven transporters, such as rhodopsin

4: Group translocators
The group translocators provide a special mechanism for the phosphorylation of sugars as they are transported into bacteria (PEP group translocation)

5: Electron carriers
The transmembrane electron transfer carriers in the membrane include two-electron carriers,  such as the disulfide bond oxidoreductases  (DsbB and DsbD in E.  coli)  as well as one-electron carriers such as NADPH oxidase. Often these redox proteins are not considered transport proteins.

Examples
Every carrier protein, especially within the same cell membrane, is specific to one type or family of molecules. For example, GLUT1 is a named carrier protein found in almost all animal cell membranes that transports glucose across the bilayer. Other specific carrier proteins also help the body function in important ways. Cytochromes operate in the electron transport chain as carrier proteins for electrons.

Pathology
A number of inherited diseases involve defects in carrier proteins in a particular substance or group of cells. Cysteinuria (cysteine in the urine and the bladder) is such a disease involving defective cysteine carrier proteins in the kidney cell membranes. This transport system normally removes cysteine from the fluid destined to become urine and returns this essential amino acid to the blood. When this carrier malfunctions, large quantities of cysteine remain in the urine, where it is relatively insoluble and tends to precipitate. This is one cause of urinary stones. Some vitamin carrier proteins have been shown to be overexpressed in patients with malignant disease. For example, levels of riboflavin carrier protein (RCP) have been shown to be significantly elevated in people with breast cancer.

See also
 Cotransport
 Cotransporter
 C14orf102, a 3810bp protein-encoding gene
 Ion channel
 Permease
 P-loop
 Solute carrier family (classification)
 TC number (classification)
 Translocase
 Vesicular transport protein
 Endocytosis

References

Anderle, P., Barbacioru,C., Bussey, K., Dai, Z., Huang, Y., Papp, A., Reinhold, W., Sadee, W., Shankavaram, U., & Weinstein, J. (2004).  Membrane Transporters and Channels:  Role of the Transportome in Cancer Chemosensitivity and Chemoresistance. Cancer Research, 54, 4294-4301.

External links

Transmembrane transporters

Membrane transport protein


Antonio Carbonell Muñoz (* 30. November 1969 in Madrid) ist ein spanischer Pop- und Flamencosänger.

In den 1990er Jahren veröffentlichte er zwei Alben unter seinem Namen, in denen er Pop, Flamenco und Lateinamerikanische Musik miteinander vermischte. Er wurde durch die Rundfunkanstalt TVE ausgewählt, Spanien beim Eurovision Song Contest 1996 zu vertreten. Mit dem Popsong ¡Ay, qué deseo! landete er beim Wettbewerb in Oslo auf Platz 20.

Weblinks

Musiker (Spanien)
Popsänger
Interpret eines spanischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Spanier
Geboren 1969
Mann

Antonio Carbonell


Çeltikçi ist ein Landkreis und eine Kreisstadt im Osten der türkischen Provinz Burdur. Der Landkreis grenzt im Nordosten an den zentralen Landkreis Burdur, im Nordosten an Ağlasun und im Süden an Bucak. Die Kreisstadt liegt an der Fernstraße D-650 von Burdur nach Antalya, die etwa zehn Straßenkilometer nördlich am Pass Çeltikçi Gecidi die Bergkette Katrancık Dağı überquert. Çeltikçi wurde 1968 (erkenntlich auch am Stadtsiegel) zur Gemeinde (Belde/Belediye) erhoben und zählte Ende 2020 40,4 Prozent der Kreisbevölkerung.

Der am 20. Mai 1990 durch das Gesetz Nr. 3644 vom zentralen Landkreis Burdur abgespaltene Landkreis ist flächenmäßig der kleinste und hat die zweitniedrigste Bevölkerung in der Provinz. Mit seiner Bevölkerungsdichte (30,9) reicht er nahezu an die der Provinz (3725 Einw. je km²) heran. Çeltikçi grenzt im Nordosten an den Kreis Ağlasun, im Nordwesten an den zentralen Landkreis (Merkez) Burdur und im Süden an den Kreis Bucak. Als Binnenkreis hat er keine Grenzen mit anderen Provinzen.

Neben der Kreisstadt besteht der Landkreis aus sechs Dörfern (Köy) mit durchschnittlich 494 Bewohnern. Bağsaray (1330) und Kuzköy (634) haben mehr Einwohner als der Durchschnitt.

Einzelnachweise

Weblinks
 BURDUR İL KÜLTÜR VE TURİZM MÜDÜRLÜĞÜ - Kultur und Tourismus (türk.)

Çeltikçi (Burdur)


La ṣade (𐤑) es la decimoctava letra del alfabeto fenicio. Representaba el sonido silbante, alveolar, predorsal y velarizado transliterado como /ṣ/ o /sˤ/, aunque otros autores defienden el sonido compuesto /tṣ/ o /tsˤ/. De esta letra derivan la ṣad siríaca (ܨ), la tsadi hebrea (צ), las ṣād (ص) y ḍād (ض) árabes, la san (Ϻ) griega y las Ц Ч y Џ cirílicas.

Historia

Aunque el origen de esta letra no es del todo claro, parece que el símbolo derivó de un «anzuelo» o quizás de la «planta de papiro». En hebreo, tsad (צד) significa «cazar» y su cognado árabe ṣād (صاد) significa tanto «cazar» como «pescar».

Evolución fonética
Los fonemas del protosemítico septentrional ,  y  se fusionaron en fenicio en , sonido que comúnmente se otorga a esta letra.

Véase también
 Alfabeto fenicio

Referencias

Alfabeto fenicio

𐤑


Dino Perić (Osijek, 12. srpnja 1994.) hrvatski je nogometaš koji igra na poziciji središnjeg beka. Trenutačno igra za Dinamo Zagreb.

Karijera

Klupska karijera
Dino Perić počeo je svoju nogometnu karijeru u Osijekovoj akademiji. Godine 2013. prešao je u Dinamo Zagreb za 120 tisuća eura. Tijekom 2013. bio je posuđen Sesvetama, a 2014. i 2015. dva puta Lokomotivi. Za Lokomotivu je prvi put igrao 7. veljače 2014. godine u ligaškoj utakmici protiv Slaven Belupa. Svoj prvi gol za Lokomotivu dao je Rijeci 17. listopada 2015. godine. Godine 2016. posuđen je zagrebačkom Dinamu koji ga otkupljuje naredne godine. Za Dinamo je Perić debitirao 14. siječnja 2014. u prijateljskoj utakmici sa Širokim Brijegom na kojoj je postigao i pogodak. Svoju prvu službenu utakmicu za Dinamo odigrao je 20. rujna 2016. u šesnaestini finala Hrvatskog nogometnog kupa protiv Velog Vrha iz Pule. Svoju prvu utakmicu u 1. HNL odigrao je 14. listopada 2016. protiv Slaven Belupa. U Ligi prvaka debitirao je 2. studenog 2016. protiv Seville. Postigao je dva gola 20. kolovoza u ligaškoj utakmici protiv Osijeka kojeg je Dinamo dobio 5:2.

Reprezentativna karijera
Dino Perić je tijekom svoje juniorske reprezentativne karijere nastupao za hrvatsku nogometnu reprezentaciju do 18, 19, 20 i 21 godinu. Za A selekciju hrvatske nogometne reprezentacije debitirao je 16. studenog 2019. u kvalifikacijskoj utakmici za Europsko prvenstvo 2020. protiv Slovačke te je asistirao Nikoli Vlašiću u 56. minuti za 1:0. Utakmica je završila rezultatom 3:1 te je njom Hrvatska izborila plasman na Europsko prvenstvo.

Priznanja

Individualna
 Trofej Nogometaš – Najbolja momčad godine HNL: 2023.

Klupska
Dinamo Zagreb
 Prvak Hrvatske (6): 2017./18., 2018./19., 2019./20., 2020./21., 2021./22., 2022./23.
 Hrvatski nogometni kup (2): 2017./18., 2020./21.
 Hrvatski nogometni superkup (3): 2019., 2022., 2023.

Izvori

Vanjske poveznice

 Dino Perić, Soccerway
 Dino Perić, Transfermarkt

Životopisi, Osijek
Hrvatski nogometni reprezentativci
Nogometaši NK Osijeka
Nogometaši NK Lokomotive
Nogometaši Dinama
Aktivni nogometaši

Dino Perić


محمود معلول لاعب كرة قدم سوري من مواليد حمص، يلعب مع الشرطة.

مراجع

لاعبو كرة قدم من حمص
لاعبو نادي الكرامة
مواليد 1406 هـ

محمود معلول


Lorenzo Brancati (Lauria, 10 de abril de 1612 - Roma, 30 de novembro de 1693) foi um cardeal do século XVII

Nascimento
Nasceu em Lauria em 10 de abril de 1612. De uma família nobre, mas não muito rica. Filho de Marcello Brancati e Dorotea Serubbi. Batizado com o nome de Giovanni Francesco. Seu sobrenome também está listado como Brancati di Lauria; e como Brancati de Laurea.

Educação
Em Lauria, o Advogado Aquilante Vitale, que abandonara a advocacia, ensinou-lhe a gramática, a doutrina cristã, a forma prática de fazer a oração mental e uma particular devoção à Bem-aventurada Virgem Maria. Entrou no estado eclesiástico, contra a vontade dos pais por ser o filho mais velho, recebeu a tonsura clerical em 1628 do bispo de Policastro, e foi destinado à igreja de S. Giacopo naquela diocese. Em 1629, ele foi acometido por uma doença perigosa e fez um voto de que, se ele se recuperasse, entraria na Ordem dos Frades Menores Conventuais. Ingressou na ordem no convento de Nola, com a ajuda de um primo de sua mãe, padre Giovanni F. Serubbi, OFMConv.; não pôde entrar no noviciado por causa de uma proibição do governo que impedia todas as ordens religiosas de acolher novos membros; voltou temporariamente para a casa paterna e passou por um período de crise espiritual, impondo o hábito franciscano também por sugestão de parentes; em abril de 1630, fugiu de Lauria para voltar definitivamente ao convento; em maio, foi admitido no noviciado de Lecce, onde estudou Lógica sob a orientação do padre Antonio da Lecce; e em 7 de julho de 1631 fez seus votos solenes e mudou seu nome para Lorenzo; depois, em 1632, foi enviado para Rutigliano, onde estudou física; e depois, 1633 a 1634, para Bari, onde estudou filosofia sob a orientação do padre jesuíta Vincent Colella; foi chamado a Roma pelo vigário geral da ordem para estudar teologia. Chegou a Roma em 1634, depois de receber o subdiaconato em Bitetto; por causa de seus talentos incomuns,Collegio di S. Bonaventura , que superou em maio de 1635; lá, ele estudou sob a orientação do Padre Mestre Geral FA Biondi de San Severino, um douto estudioso da Escolástica.

Sacerdócio
Ordenado, 17 de maio de 1636, basílica patriarcal de Latrão, Roma, por Giovanni Battista Scannaroli, arcebispo titular de Sidon. Em 1637, na congregação provincial de sua ordem realizada em Sezze, obteve o doutorado do Collegio di S. Bonaventura. Regente e professor de filosofia e lógica no convento franciscano de Aversa em 1637. Transferido para Nápoles em 1639, foi escolhido como vice-secretário do padre mestre geral da ordem, Giovanni Battista Berardicelli da Larino, a quem acompanhou em visita pastoral aos conventos do Reino de Nápoles. Depois de alguns meses, foi nomeado regente de estudos em Florença. Sucessivamente, em 1641, foi regente no Estudo de Ferrara; e em 1644, do Estudo de Bolonha, ensinando teologia. Secretário de sua ordem com o título de provincial da Irlanda em 1647; e encarregado com a missão de resolver algumas divergências com o governo da República de Veneza. Guardião do convento de Ss. XII Apostoli, Roma, em 1650. No ano seguinte, 1651, quando ia ser nomeado procurador ou vigário geral, não foi promovido por ciúmes do convento de Albano. Nomeado leitor de teologia dogmática naUniversidade La Sapienza , Roma, 1654, com o apoio do cardeal Fabio Chigi; ocupou o cargo até sua promoção ao cardinalato. Aconselhou o Papa Alexandre VII na composição da bula papal sobre a Imaculada Conceição. Em 1665 foi nomeado prefeito de estudos do Collegio Urbano de Propaganda Fide. O Papa Clemente IX pediu-lhe que combatesse o jansenismo tanto no púlpito quanto na publicação de livros; e nomeou-o consultor da SC de Indulgências e Sagradas Relíquias. O Papa Clemente X o nomeou primeiro custódio (bibliotecário) da Biblioteca do Vaticano em 1670; e consultor do SS.CC. da Visita Apostólica e dos Bispos e Regulares.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 1º de setembro de 1681; recebeu o chapéu vermelho em 4 de setembro de 1681; e o título de S. Agostino, 22 de setembro de 1681. Bibliotecário da Santa Igreja Romana, 19 de setembro de 1681 até sua morte. Optou pelo título de Ss. XII Apostoli, 1º de dezembro de 1681. Junto com os cardeais Raimondo Capizucchi, OP, e Michelangelo Ricci, foi chamado a julgar o padre Miguel de Molinos, místico espanhol e principal representante do renascimento religioso conhecido como Quietismo. Participou do conclave de 1689, que elegeu o Papa Alexandre VIII; O rei Carlos II da Espanha apresentou o veto contra sua eleição para o papado. Participou do conclave de 1691, que elegeu o Papa Inocêncio XII. Camerlengo do Sagrado Colégio dos Cardeais, 2 de janeiro de 1693 até sua morte. Após sua promoção ao cardinalato, ele continuou vivendo em seu convento romano de Ss. XII Apostolos. Escreveu e publicou inúmeras obras.

Morte
Morreu em Roma em 30 de novembro de 1693, perto das 3 da manhã, Roma. Exposto na basílica de Ss. XII Apostoli, Roma, onde teve lugar o seu funeral a 2 de Dezembro de 1693, e sepultado, à tarde, naquela mesma igreja, conforme o seu testamento. Um busto em sua homenagem foi erguido na Piazza San Giacomo em Lauria, sua cidade natal, em dezembro de 2006.

Cardeais nomeados pelo papa Inocêncio XI

Francesco Lorenzo Brancati de Lauria


1/2 revolution er en dokumentarfilm fra 2011 instrueret af Omar Shargawi og Karim El Hakim efter eget manuskript.

Handling
Den danske filminstruktør Omar Shargawi kom til Cairo i januar 2011 for at lave en fortælling om egyptiske gadebørn. Han kunne ikke have forudset, at der dagen efter ville udbryde revolution. Med kollega og fotograf Karim El Hakim ved sin side fanger Shargawi de barske realiteter ved revolutionen, ting der sker udenfor de internationale mediers synsfelt, væk fra Tahrir-pladsen, ude i sidegaderne, i baggårdene og i folks hjem. De to venner bliver fanget af det hemmelige politi, som vil ødelægge filmmaterialet. Her bliver de tævet og først løsladt, da myndighederne opdager deres internationale pas. Karim og Omar flygter ud af landet med filmens materiale gemt i en barnevogn. Så heldige var det ikke alle, der var...

Referencer

Eksterne henvisninger

Revolutioner
Egypten
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2011

1/2 revolution


Le terme « germoir » peut faire référence à :
 un germoir, objet servant à faire germer des graines ;
 la gare de Germoir, gare belge ;
 le pont de la rue du Germoir, pont belge.

Voir aussi

 Germe
 Germination
 Graine germée

Germoir


Izvestia (în ; IPA:  [ɪzˈvʲesʲtʲɪjə]) este un cotidian rusesc de largă circulație, cu o lungă durată de apariție. A fost unul dintre ziarele de referință din Uniunea Sovietică, alături de Pravda, începând din 1917 și până la dizolvarea URSS în 1991.

Cuvântul izvestia înseamnă în limba rusă "mesaje transmise", derivat din verbul izveșceat ("a informa", "a notifica"). El este de obicei tradus, atunci când face referire la presă, ca "știri" sau "comunicate".

Origine
Ziarul a apărut ca organ de presă al Sovietului Deputaților Muncitorilor de la Petrograd («Извѣстія Петроградскаго совѣта рабочихъ депутатовъ») pe  la Petrograd. Inițial, el exprima punctul de vedere al menșevicilor și al Partidului Socialist-Revoluționar.

În august 1917 a luat titlul de Știrile Comitetului Central Executiv al Sovietului de deputați ai muncitorilor și soldaților din Petrograd («Извѣстія Центральнаго Исполнительнаго Комитета и Петроградскаго совѣта рабочихъ и солдатскихъ депутатовъ»). Prin octombrie 1917 a devenit Știrile Comitetului Executiv Central al Sovietelor de deputați ai muncitorilor și soldaților («Извѣстія ЦИК Совѣтовъ рабочихъ и солдатскихъ депутатовъ») și a fost reintitulat în cele din urmă Știrile Sovietelor de deputați ai poporului.

După cel de-al Doilea Congres Unional al Sovietelor, Izvestia a devenit un ziar oficial al guvernului sovietic (Comitetul Central Executiv al Sovietului Suprem al Uniunii Sovietice și al Sovnarkom).

Istoric

1917-1991

În timpul epocii sovietice cotidianul Pravda îndeplinea rolul de purtător de cuvânt oficial al Partidului Comunist, în timp ce Izvestia exprima punctele de vedere oficiale ale guvernului sovietic așa cum erau publicate de către Prezidiul Sovietului Suprem al URSS. Numele său complet era Izvestia Sovetov Narodnîh Deputatov SSSR (în limba rusă, Известия Советов народных депутатов СССР, Știrile Sovietelor Deputaților Poporului din URSS).

1992–prezent
După dizolvarea Uniunii Sovietice, Izvestia s-a descris ca un ziar "național" al Rusiei. Ziarul a fost deținut de un mare concern de presă al lui Vladimir Potanin, care avea legături strânse cu guvernul. Pachetul de control al cotidianului Izvestia a fost achiziționat de către compania de stat Gazprom pe 3 iunie 2005, care l-a inclus în holdingul Gazprom Media. Potrivit acuzațiilor formulate de Comitetul pentru Protecția Jurnaliștilor, Raf Șakirov, redactorul șef al publicației Izvestia, a fost forțat să demisioneze pentru că oficialilor guvernamentali nu le-a plăcut modul de prezentare a crizei ostaticilor de la școala din Beslan. Alte surse au afirmat că Potanin i-ar fi cerut să plece de teamă că liderii de la Kremlin s-ar fi enervat pentru publicarea în Izvestia a unor fotografii explicite ale masacrului. În anul 2005 Izvestia avea un tiraj de 240.967 de exemplare, pentru ca în 2007 tirajul să crească, potrivit TNS Gallup Media, la 371.000 de exemplare. Până la moartea sa, ce a avut loc în 1 octombrie 2008, artistul principal a fost Boris Yefimov, ilustratorul centenar care a lucrat  pe postul de caricaturist politic în epoca lui Iosif Stalin.

În 2008, Gazprom Media a vândut ziarul Izvestia către National Media Group. Ziarul a fost relansat apoi în format D2 (broadsheet) și a adoptat un nou slogan, precum și o acoperire extinsă a domeniului economic. Vechiul supliment de afaceri al ziarului, Finansovie Izvestia (Izvestia Financiară), a fost închis și, în schimb, a fost lansat în septembrie 2011un săptămânal care a fost distribuit cu Izvestia în zilele de luni. Suplimentul de vineri Nedelia (Săptămâna), dedicat culturii și activităților desfășurate în timpul liber, a fost relansat tot atunci.

Note

Lectură suplimentară
 Merrill, John C. and Harold A. Fisher. The world's great dailies: profiles of fifty newspapers (1980) pp. 170-176.

Legături externe
 Official site, in Russian
 English translations of Izvestia articles at nonprofit WorldMeets.US

Ziare din Rusia
Ziare din Uniunea Sovietică

Izvestia