Occupy Wall Street (en español Ocupa Wall Street o Toma Wall Street, a menudo expresado como #occupywallstreet o abreviadamente #ows debido al hashtag empleado en Twitter) fue una rama de la acción de protesta Movimiento 15-O que desde el 17 de septiembre de 2011 ha mantenido ocupado el Zuccotti Park de Lower Manhattan en la Ciudad de Nueva York, Estados Unidos.

Esta concentración de protesta se dirigió contra de lo que para los manifestantes es el poder de las empresas y las evasiones fiscales sistemáticas del 1% más rico. Los iniciadores expresaron el deseo de que la ocupación dure "algunos meses".
El 27 de septiembre hubo protestas en 52 ciudades, entre ellas  Boston, San Francisco, Los Ángeles, Portland y Chicago.

Aunque el movimiento no tenía líderes, al principio estuvo organizado por la revista Adbusters. En agosto de 2011 el grupo hacktivista Anonymous animó a sus seguidores a secundar la protesta, aumentando así la atención recibida. Los organizadores esperaban congregar a 20 000 manifestantes en Wall Street, el distrito financiero de Nueva York, pero el cofundador de la revista Adbusters, Kalle Lasn, dijo que esperaba ver incluso a 90 000 personas.

Los manifestantes fueron obligados a abandonar Zuccotti Park el 15 de noviembre de 2011. Luego, los manifestantes se centraron en ocupar bancos, sedes corporativas, reuniones de juntas, hogares embargados y campus universitarios.

Historia
Después de la crisis económica de 2008-2011 que dejó a muchos países al borde de la bancarrota, con economías muy débiles y altos índices de desempleo, un grupo canadiense, los "Adbusters Media Foundation", más conocidos por sus anuncios libres de anticonsumismo de la revista llamada Adbusters, propuso una ocupación pacífica de Wall Street en señal de protesta en contra del liderazgo de las políticas del Gobierno de Estados Unidos y su fracaso para prevenir o hacer cambios efectivos en la crisis financiera global. Micah White, editor de la revista Adbusters, ha declarado al respecto: «Nosotros básicamente lanzamos la idea a mediados de julio en nuestra lista de correo electrónico y luego fue asumida de manera espontánea por todos los pueblos del mundo. Solo ha crecido a partir de allí como una bola de nieve». Por eso, aunque inicialmente haya sido una propuesta de la revista, las demostraciones carecen de líderes u organizadores oficiales. Varios activistas de Anonymous alentaron a sus seguidores a formar parte de las protestas, lo que ayudó a incrementar la atención recibida. Otros grupos los siguieron, incluyendo a la Asamblea General de la Ciudad de Nueva York y el U.S. Day of Rage.

Antes de que las protestas se iniciaran el 17 de septiembre de 2011, el Alcalde de Nueva York, Michael Bloomberg, dijo en una conferencia de prensa: «Las personas tienen derecho a protestar, y si quieren protestar, nos complacerá asegurarles que tengan lugares para hacerlo».

Objetivos y demandas
El objetivo de las manifestaciones y concentraciones es ocupar continuamente Wall Street, el distrito financiero de Nueva York, para hacer visible y clara la protesta por la avaricia corporativa y la percepción la desigualdad social. Los organizadores pretenden que la ocupación dure "el tiempo que sea necesario para satisfacer nuestras demandas."

Según Adbusters, el principal grupo organizador de la protesta, la demanda central es que el Presidente Barack Obama "ordene una Comisión Presidencial encargada de poner fin a la influencia del dinero que tienen nuestros representantes en Washington." Michael Moore había sugerido que esto no era como cualquier otra protesta, sino que esta protesta representaba una variedad de demandas con una declaración común sobre la corrupción gubernamental y el privilegio de las grandes empresas y de que el 1% de los más ricos de los estadounidenses formulan las políticas. Según una historieta de Fernando Calvi y Francisco de Zárate publicada por el diario Clarín, en 1960 el sueldo de un CEO en Estados Unidos era 50 veces superior al de un obrero. Entre 2005 y 2010, esa diferencia se agrandó hasta 350 veces.

La protesta ha sido criticado por su falta de enfoque y de una agenda que genere una acción. En un artículo que se criticaba a los manifestantes, Ginia Bellafante escribió en The New York Times: "La falta de cohesión del grupo y del de su deseo aparente del progresismo pantomimo en lugar de la práctica, lleva a un conocimiento inquietante en los desafíos que muchos enfrentan en generación -. encontrar un trabajo, pagar los préstamos estudiantiles, tratando de encontrar formas para terminar la universidad, cuando el dinero se ha acabado." Glenn Greenwald respondió a esta crítica escribiendo lo siguiente:

El deseo de formar un programa más coherente era evidente alrededor del décimo tercer día de la ocupación, con el sentimiento en el campamento, por lo general se divide en dos líneas: los que quieren seguir en la protesta de forma amorfa y crecer a través del espectáculo, enfocándose en aquellos que quieren atraer demandas sobre disparidad de riqueza.

Opiniones políticas
El movimiento se centra en la afirmación: "la única cosa que todos tenemos en común es que somos el 99% de los que no tolerará más la codicia y la corrupción del 1%", en el sitio web OccupyWallSt.org. Por lo tanto, las protestas han reunido a personas de muchas de diferentes ideologías políticas, incluyendo a los demócratas, anarquistas y socialistas. Las creencias religiosas de los protestantes también varían, incluyendo pero no limitado a ateos, cristianos, judíos, taoístas, budistas y musulmanes. Los mensajes de los manifestantes parecen ser variados, algunos con demandas para el aumento de impuestos a los ricos, el aumento de impuestos a las corporaciones, poniendo fin a las empresas de bienestar, el apoyo a sindicalismo, y la protección de Medicare y seguro social en sus formas tradicionales.

Cronología de eventos

Línea de tiempo

 El 17 de septiembre fue el inicio de la protesta de Occupy Wall Street. Un estimado de 1,000 personas se concentraron el primer día. Agentes del Departamento de Policía de Nueva York prohibieron a los manifestantes poner tiendas de campaña, citando reglas de vagancias. Esto conllevó a las personas caminar por Wall Street y concentrarse en Zuccotti Park entre Broadway y Church y las calles Liberty y Cedar. Se convocaron protestas paralelas en otras ciudades, tanto dentro como fuera de los Estados Unidos, con el mismo principio.

 El 19 de septiembre, la Bolsa abrió en Wall Street en su horario regular. Muchos medios empezaron a cubrir las marchas y Occupy Wall Street empezó a captar la atención de una variedad de medios de comunicación. Por la noche del martes los manifestantes sumaban cerca de 150, aunque hubo más durante el día.
 El 23 de septiembre, las protestas en Liberty Square, a través de la calle en la sede financiera del One Liberty Plaza, continuó. The Colbert Report satirizó las protestas y los periódicos más importantes, incluyendo The Guardian y el New York Times cubrieron las protestas.
 El 27 de septiembre, en una muestra de frustración por los fracasos de negociación colectiva, 700 pilotos de United y Continental Airlines, junto con otros de la Asociación de Pilotos de Líneas Aéreas, se manifestaron frente a Wall Street en Nueva York. Los pilotos iban de uniforme, y caminaban en formación con pancartas que decían: "¿Cuál es el costo de un piloto? Depende de tu punto de vista."
 El 29 de septiembre, manifestantes en San Francisco intentaron ocupar las sedes bancarias del Citibank, Chase, y entrar a la institución del Charles Schwab.
 El 1 de octubre, más de 700 personas de Occupy Wall Street fueron arrestados en el Puente de Brooklyn. Los manifestantes también se concentraron en Albuquerque, Nuevo México, Boston, Chicago, Los Ángeles y Seattle para expresar su solidaridad con el movimiento en Nueva York.

Incidentes mayores

Primeras detenciones
El Departamento de Policía de Nueva York hizo sus primeras detenciones durante las protestas:
 Cuatro manifestantes fueron arrestados por cubrirse las caras con máscaras.
 Un manifestante fue arrestado por traspasar una barricada policial y resistirse al arresto.
 Dos manifestantes fueron arrestados por entrar a un edificio propiedad de Bank of America.
 Un manifestante fue arrestado por provocar desorden.

Al menos 80 arrestos se hicieron el 24 de septiembre, después que los manifestantes comenzaron a marchar por Midtown obligando al cierre de varias calles. La mayoría de los 80 arrestos fueron por bloquear el tráfico, aunque algunos también fueron acusados de alteración del orden público y resistencia a la autoridad. Los agentes de policía usaron una técnica llamada kettling, que implica el uso de redes de color naranja para aislar a los manifestantes en grupos pequeños.

Spray de pimienta
El 24 de septiembre testigos dijeron ver a tres mujeres gritar y tirarse al pavimento tras ser rociadas por spray de pimienta en la cara. El incidente tomó lugar en la intersección de la Calle 1 y University Place en Greenwich Village, durante las marchas en Zuccotti Park y Union Square. Las autoridades dijeron que los manifestantes no tenían permiso para la marcha. Un video publicado en YouTube y en NYDailyNews.com muestra a uniformados que habían acorralado a las mujeres utilizando redes de color naranja y de repente rociaron a las mujeres con el spray rápidamente. Otra mujer que había quedado atrapada en la red y rociada con gas pimienta informó de otros incidentes y que se cree que era innecesario el uso de la fuerza policial. El portavoz del jefe del Departamento de Policía Paul J. Browne, dij o que la policía había usado el spray "apropiadamente." Según el portavoz, "el spray de pimienta fue usado después de que individuos confrontaran a los oficiales e intentaran prevenirlos de colocar las barricadas - algo que fue editado en el vídeo, si no se hubiese visto." Los activistas posteriormente publicaron el nombre y datos de contacto del funcionario que aparece rociando a la mujer con el spray de pimienta, y alentó al público a quejarse de su conducta.
El oficial de policía, que usó el spray de pimienta fue identificado como el Inspector Anthony V. Bologna conocido como "Tony Bologna" del Departamento de Policía de Nueva York. Bologna ya había enfrentado quejas de derechos civiles por su papel durante la Convención Nacional Republicana de 2004 celebrada en Nueva York, por la presunta detención ilegal y violaciones de los derechos civiles.

Un segundo vídeo fue publicado por el fotógrafo, Andrés Hinderaker, en el blog político Daily Kos y parece mostrar a otro incidente con spray de pimienta. De acuerdo con Hinderaker, mientras llevaba su carné de prensa, había estado en la calle 12 Este y vio a oficiales arrastrando a una mujer desde detrás de una red tirándola al suelo. Él fotografió la escena y luego empezó a alejarse cuando fue rociado. Aunque Hinderaker dijo que no estaba seguro de que le habían aplicado, el vídeo parece mostrar a Bologne rociar al fotógrafo directamente en la cara.

El siguiente día el grupo  Anonymous publicó un vídeo en el que criticaban al Departamento de Policía de Nueva York con un ultimátum.

Las 36 horas pasaron sin ningún incidente. Tanto como Raymond W. Kelly, comisionado de la Oficina de Asuntos Internos de la policía de Nueva York, y la oficina del Fiscal del Distrito de Manhattan, Cyrus Vance, Jr., abrió investigaciones respecto al incidente.

Arrestos masivos en el Puente de Brooklyn
El 1 de octubre de 2011, los manifestantes empezaron a marchar a través del Puente de Brooklyn. El The New York Times informó que más de 700 detenciones en 10 buses fueron utilizados para llevar a los manifestantes desde el puente. El Portavoz del Departamento de Policía de Nueva York, Paul Browne, aseguró que los manifestantes se les dio "múltiples advertencias" de no bloquear pasos de peatones en el puente, y fueron detenidos cuando se negaron.
Según el RT, el grupo caminó en el Puente de Brooklyn, cuando en el puente, la policía se presentó, bloqueado ambos lados del puente, acercándose hacia los manifestantes atrapados, los arrestaron (unos 700) al igual que periodistas. Un periodista del RT expresó preocupaciones por los cientos de arresto por las protestas.
El 2 de octubre The Guardian y otros medios informaron de los controvertidos vídeos que mostraban a la policía dejando y guiando a los manifestantes que pasaran a pie por el puente peatonal para evitar que caminasen en la carretera principal, después los manifestantes empezaron a caminar en la carretera y fueron arrestados por obstrucción al tráfico:

El 2 de octubre, todos los detenidos a excepción de 20 habían sido liberados con cargos por conducta desordenada y una citación judicial penal.

Reacciones

Apoyo

La protesta ha recibido, entre otros, los siguientes apoyos: el filósofo Noam Chomsky, el activista Michael Moore, el escritor Juan Gelman, el rapero Lupe Fiasco -quien donó tiendas de campañas y escribió un poema para inspirar a los manifestantes-, la artista japonesa, Yoko Ono, ha dado su muestra de apoyo a la campaña y hasta dijo que "si John (Lennon) siguiera vivo, estaría liderando la revolución".

El apoyo entre los medios destacan: el blogero progresista Zaid Jilani, del ThinkProgress, escribió que la ira de los manifestantes en contra de los bancos de Wall Street era razonable "porque las acciones de Wall Street han hecho a decenas de millones de personas más pobres." El bloguero izquierdista Crooks and Liars comentó durante la protesta, junto con la blogera Susie Madrak, "tengo la sensación de que esto podría ser una buena idea".

El artista de rap Lupe Fiasco, no solo donó tiendas de campañas y un sistema de sonido móvil de la ocupación, sino que también escribió un poema para ayudar a inspirar a los manifestantes. La comediante Roseanne Barr habló a los manifestantes durante el primer día de la manifestación, describiendo los financistas de Wall Street como "el pueblo que diezmó la economía y causó todos los problemas en el mundo" Susan Sarandon habló en la manifestación diciendo: "Yo he venido aquí a educarme a mí misma... Hay un gran vacío entre los ricos y los pobres de este país". Entre otras celebridades apoyando las protestas fueron Russell Simmons, Anti-Flag, Salman Rushdie, Margaret Atwood, Radiohead, y otros veteranos de guerras.

El comentarista político y escritor Keith Olbermann criticó a los medios por no dar cobertura a las protestas de Occupy Wall Street, diciendo: "¿Por qué no hay ningún medio de comunicación cubriendo las protestas?... Si fueran protestas contra el Tea Party frente a Wall Street..., entonces estarían en cada noticiero de televisión." La canadiense Naomi Klein apoyó las protesta en Twitter, diciendo: "Este no es el momento de estar buscando la manera de despedir a un naciente movimiento contra el poder del capital, sino hacer todo lo contrario: para encontrar maneras de aceptarlo, apóyenlo y ayuden a que crezca por su enorme potencial. Con tanto en juego, el cinismo es un lujo que no se puede permitir."

El cineasta Michael Moore habló en contra de Wall Street, diciendo: "Ellos han tratado de tomar nuestra democracia y la han convertido en una cleptocracia."

El connotado académico Cornel West, profesor de religión y de estudios afroaméricanos de la Universidad de Princeton y autor de diversos libros sobre asuntos raciales, se refirió a las críticas acerca de que los manifestantes carecerían de un discurso unitario y demandas claras señalando lo siguiente:

Críticas
La revista liberal Mother Jones criticó mucho las manifestaciones. En un artículo del 27 de septiembre se criticó fuertemente la falta de un mensaje claro por parte del movimiento, cuya causa era el tipo de tácticas de uno de los teóricos grupos más activos, Anonymous. En su opinión, el movimiento no ha sido capaz de atraer a una amplia franja de los estadounidenses: "Hasta ahora, esto es más un movimiento para los soñadores que para los estadounidenses de clase media tratando de ganarse la vida."

Varios comentaristas en los medios de comunicación y el sector financiero empezaron a temer sobre disturbios en el período previo al evento pese a la insistencia de los organizadores de que la ocupación era pacífica. En una entrevista con The New American, Ron Arnold del Center for the Defense of Free Enterprise afirmó que los "radicales estadounidenses planean simultáneamente cientos de levantamientos violentos para derrocar nuestro sistema de capitalismo... estoy hablando de anti-capitalistas, de terroristas en nuestro propio país." The Blaze, un sitio web de noticias conservadoras, criticó a las manifestaciones comparándolas con las violentas "protestas de Chicago" de 1969. En un articuló publicado en el New York Daily News describió las protestas como un "montón de niños malcriados".

Se sospechó que Twitter censuraba al movimiento Occupy Wall Street.

Protestas relacionadas
El 17 de septiembre, día en que comenzó esta serie de protestas en Estados Unidos, se convocaron otras protestas paralelas en otros países del mundo con el mismo principio:
 #OccupySanLázaro (Ocupa Cámara de Diputados y Senadores) en la Ciudad de México, México
 #TomaLaBolsa (Toma la Bolsa) en Madrid, España
 #TomaLaBolsa (Toma la Bolsa) en Valencia, España
 #OccupyFDSF (Ocupa el Distrito Financiero de San Francisco) en San Francisco, Estados Unidos
 #usdorLosA (Día de la Ira en EE.UU. - Los Ángeles) en Los Ángeles, Estados Unidos
 #TakeTheSquareWI (Toma la Plaza - Wisconsin) en Madison, Estados Unidos
 #OccupyBayStreet (Ocupa Bay Street) en Toronto, Canadá
 #OccupyBankOfEngland (Ocupa el Banco de Inglaterra) en Londres, Reino Unido
 #AntiBanks (Antibancos) en Lisboa, Portugal
 #AntiBanks en Atenas, Grecia
 #OccupyMartinPlace (Ocupa Martin Place) en Sídney, Australia
 #OccupyBörsenStrasse (Ocupa Börsenstrasse - la Calle de la Bolsa) en Stuttgart, Alemania (Occupy Germany en idioma alemán)
 #OccupyMarunouchi (Ocupa Marunouchi) en Tokio, Japón
 #OccupazionePiazzaAffari (Ocupación de Piazza Affari - Plaza de los Negocios) en Milán, Italia
 #AntiBanks en Ámsterdam, Países Bajos
 #AntiBanks en Argel, Argelia
 #AntiBanks en Tel Aviv, Israel

Curiosidades
 Se inventó un robot para la ocasión, OCCU(PI) Bot.

Referencias

Véase también

 Crisis económica de 2008-2011
 Crisis financiera de 2008
 Crisis de la deuda soberana en Grecia
 Deuda odiosa
 Desigualdad social
 Movilización estudiantil en Chile de 2011

 Movilización mundial del 15 de octubre de 2011
 Movimiento de los indignados
 Pánico bancario

 Primavera Árabe
 Protestas en China de 2011
 Protestas en España de 2011
Socialist Alternative
Somos el 99%

Bibliografía

En castellano

 Chomsky, Noam  (2012). Ocupar Wall Street. Ediciones Urano. ISBN 978-84-936961-7-7.
 Graeber, David (2014).  Somos el 99%. Una historia, una crisis, un movimiento. Capitán Swing Libros. ISBN 978-84-942879-3-0
 Greif, Mark  (2018). Contra todo. Editorial Anagrama. ISBN 978-84-339-6418-2
 Rodríguez, Manuel "Txelu" (2015). La Traducción De La Anarquía El Anarquismo En Occupy Wall Street. Volapük Ediciones. ISBN 978-84-940852-5-3
 VVAA (2013). Occupy Wall Street. Manual de uso. RBA Libros. ISBN 978-84-900666-7-6

Otros idiomas

 Gitlin, Todd (2012). Occupy Nation: The Roots, the Spirit, and the Promise of Occupy Wall Street. Editorial It Books. ISBN 978-0-0622-0092-1
 Graeber, David (2012). The Democracy Project: A History, a Crisis, a Movement. Editorial Spiegel & Grau. ISBN 978-0-8129-9356-1

Enlaces externos

 El Diario del Wall Street Journal - The Occupied Wall Street Journal (en español)
 Web no oficial  sostenida por Adbusters (en inglés)
 Web oficial de Adbusters (en inglés)
 Transmisiones en vivo desde Wall Street (en inglés)
 Video Nobody can predict the moment of revolution (inglés con subtítulos en español)
 Ocupar y Traducir: blog que recompile traducciones y noticias en español sobre Occupy Wall Street
 Los fundamentos económicos de la 'okupación' de Wall Street, en historieta

Culture jamming
Manifestaciones y protestas en Estados Unidos
Manifestaciones y protestas en 2011
Estados Unidos en 2011
Democracia directa
Distrito Financiero (Manhattan)
Brutalidad policial en los Estados Unidos

Occupy Wall Street


Republika Hrvatska i Ukrajina održavaju diplomatske odnose od 18. veljače 1992. Sjedište veleposlanstva je u Kijevu.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Ukrajini osnovano je odlukom predsjednika Republike od 23. ožujka 1992.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Ukrajina na stranici MVEP-a

Izvori

Ukrajina
Hrvatsko-ukrajinski odnosi

Popis hrvatskih veleposlanika u Ukrajini


Rutherford Birchard Hayes (d. 4 Ekim 1822, Delaware, Ohio - ö. 17 Ocak 1893, Fremont, Ohio), Amerikalı siyasetçi. 19. Amerika Birleşik Devletleri başkanı.

Kaynakça

|-

|-

|-

|-

|-

1822 doğumlular
Ohio doğumlular
1893 yılında ölenler
19. yüzyıl Amerikalı siyasetçileri
Amerika Birleşik Devletleri devlet başkanları
Ohio valileri
Ohio'nun ABD Temsilciler Meclisi üyeleri
İskoç asıllı Amerikalılar
İngiliz asıllı Amerikalılar
Amerikalı Metodistler
Amerikalı kölelik karşıtları
Harvard Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
Amerikalı siyasetçiler

Rutherford B. Hayes


Suzie Bastien (Diane Jean) est une journaliste et dramaturge québécoise née le  à Montréal et morte le .

Biographie

Jeunesse et journalisme
Suzie Bastien naît le 23 mars 1963 à Montréal. Elle passe un baccalauréat en art dramatique à l'Université du Québec à Montréal en 1988 puis fonde avec des amis le Théâtre du 100 Singe où elle commence à écrire.

Elle travaille comme pigiste et animatrice à la station de radio CIBL FM, chroniqueuse à Radio-Canada et comme critique de théâtre pour La Presse, Voir et Ici. Elle est également recherchiste à Télé-Québec pour l'émission Le Choix de Sophie.

Elle coécrit avec Gaétan Nadeau Comme au ciel, un roman publié en 1994 aux éditions VLB.

Carrière théâtrale

Le Désir de Gobi
C'est avec sa première pièce Le Désir de Gobi que Diane Jean prend le nom de Suzie Bastien, en envoyant son texte sous pseudonyme à Pierre Bernard qu'elle connait par CIBL FM. Directeur artistique sortant du Théâtre de Quat'Sous à Montreal, il produit et crée le spectacle en janvier 2000, avec Annick Bergeron comme actrice principale. Le Désir de Gobi raconte le traumatisme d'une jeune fille, Nine, séquestrée pendant un an par un père brisé par le départ de sa femme.

En 2004, Gill Champagne en propose une seconde version présentée à Québec, Ottawa et Sherbrooke. En 2015, Emanuel Robichaud la met à nouveau en scène avec Gabrielle Lessard.

LukaLila
Sa seconde pièce, LukaLila, est créée à Rome en 2005 dans une mise en scène de Beatrice Bracco. Elle parle de l'espoir porté par les migrants qui fuient la guerre, la misère ou l'insécurité de leur pays.

La pièce est également présentée en France à La Rochelle, Arras et Paris en 2007 et 2008. Suzie Bastien est lauréate des Journées de Lyon des auteurs de théâtre en 2002 et reçoit le prix SACD de la dramaturgie francophone 2004.

Sucré seize

Sa pièce Sucré seize (huit filles) est nominée aux Prix littéraires du Gouverneur général, administrés par le Conseil des arts du Canada, avec un prix de  dans chaque catégorie.

Prix et distinction

 Prix Marcel-Dubé du théâtre, un prix littéraire 2020 de l'Académie des lettres du Québec.
 Prix SACD de la dramaturgie francophone de la Société des auteurs et compositeurs dramatiques, 2019.

Œuvre littéraire

Théâtre

.

 L'effritement 1 et 2, éditions de la Gare, 2017

 Le monde après, bourse national du centre du livre

Roman

Bibliographie

.

Références

Liens externes

Dramaturge québécois
Naissance en mars 1963
Femme de lettres québécoise
Décès en juillet 2021
Décès à 58 ans

Suzie Bastien


Le festival du film de Sundance 2022,  du festival (), organisé par le , se déroule du 20 janvier au .

Déroulement et faits marquants
En raison de la pandémie de Covid-19, cette édition est présentée comme .

Les films présentés sont annoncés le .

Le film Nanny de Nikyatu Jusu remporte le Grand Prix, le film Cha Cha Real Smooth de Cooper Raiff remporte le prix du public.

Sélection

En compétition

US Dramatic Competition

US Documentary Competition

World Cinema Dramatic Competition

World Cinema Documentary Competition

Hors compétition

Premières
 2nd Chance de Ramin Bahrani
 Am I Ok? de Stephanie Allynne et Tig Notaro
 Brainwashed: Sex-Camera-Power de Nina Menkes
 Call Jane de Phyllis Nagy
 DOWNFALL: The Case Against Boeing de Rory Kennedy
 Emily the Criminal de John Patton Ford
 God's Country de Julian Higgins
 Good Luck to You, Leo Grande de Sophie Hyde
 Honk for Jesus, Save Your Soul d'Adamma Ebo
 jeen-yuhs: A Kanye Trilogy de Clarence "Coodie" Simmons et Chike Ozah
 La Guerra Civil d'Eva Longoria Bastón
 Living d'Oliver Hermanus
 Lucy and Desi d'Amy Poehler
 My Old School de Jono McLeod
 The Princess d'Ed Perkins
 Resurrection d'Andrew Semans
 Sharp Stick de Lena Dunham
 To The End de Rachel Lears
 We Need to Talk About Cosby de W. Kamau Bell
 When You Finish Saving the World de Jesse Eisenberg

Documentary Premieres

Palmarès

Longs métrages

US Dramatic Competition
 Grand Jury Prize : Nanny de Nikyatu Jusu
 Audience Award : Cha Cha Real Smooth de Cooper Raiff
 Directing Award : Jamie Dack pour Palm Trees and Power Lines

US Documentary Competition
 Grand Jury Prize : The Exiles de Ben Klein et Violet Columbus
 Audience Award : Navalny de Daniel Roher
 Directing Award : Reid Davenport pour I Didn't See You There

World Cinema Dramatic Competition
 Grand Jury Prize : Utama d'Alejandro Loayza Grisi
 Audience Award : Girl Picture de Alli Haapasalo
 Directing Award : Maryna Er Gorbach pour Klondike

World Cinema Documentary Competition
 Grand Jury Prize : All That Breathes de Shaunak Sen
 Audience Award : The Territory de Alex Pritz
 Directing Award : Simon Lereng Wilmont pour A House Made Of Splinters

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Festival du film de Sundance

Liens externes
  Site officiel

2022
Sundance
Janvier 2022 aux États-Unis

Festival du film de Sundance 2022


Stadionul Krestovski (în ) este un stadion de fotbal cu acoperiș retractabil și teren retractabil în orașul Sankt Petersburg pe Insula Krestovski din Federația Rusă. În conformitate cu decizia FIFA, stadionul a găzduit mai multe jocuri la Campionatul Mondial de Fotbal 2018 și este de asemenea, ca stadion al clubului de fotbal FC Zenit Sankt Petersburg. Stadionul are o capacitate de 68.134 de spectatori. Se va numi Saint Petersburg Stadium în timpul Cupei Confederațiilor FIFA 2017

Istorie
Până în 2007 se afla în acest loc stadionul Kirov. Tribunele stadionului Kirov au fost amplasate pe pantele unei movile artificiale circulară în partea de vest a insulei Krestovski, pe coasta Golfului Finlandei. Construcția a început în 1932, proiectul inițial a fost proiectat de arhitectul Aleksandr Nikolski și atelierul său. În anii 1930 și 1940, construcția a fost axat în principal pe Groundworks pentru movilă artificială pe malul mării. Construcție a fost întreruptă de al doilea război mondial și asediul Leningradului, și a fost reluată în 1945, cu întoarcerea cetățenilor la Leningrad. Mii de recruți Roșii Armatei și Marinei Roșii au fost, de asemenea, ca forță de muncă mobilizați pentru construcții. Kirov stadion a fost demolat în septembrie 2006.

În 2007, câmpul gramada finalizat, dezmembrarea stadionului numit după SM Kirov și terasamentului complet finalizate. În vara anului 2007, prima piatră pusă. În ianuarie 2008, noul proiect stadion este finalizat. Concluzia trebuie să fie obținute de la Glavgosekspertizy până la sfârșitul lunii iulie 2008..

Potrivit lui Alexander Dyukova, președintele FC "Zenit", din 25 aprilie 2008 lucrarea a fost făcută în această diagramă că stadionul a trebuit să fie pus în funcțiune încă din 2010. În luna mai 2008 a trebuit să fie completat de compensare site-ul pentru construcție, iar în iunie 2008 - prima piatră ceremonial stabilite

Campionatul Mondial de fotbal 2018

Note

Legături externe

  Design renderings at StadiumDB.com Krestovsky Design renderings at StadiumDB

Stadioanele CM FIFA 2018
Krestovski
Fondări în 2017
Stadioane ale Campionatului European de Fotbal 2020

Stadionul Krestovski


Les Fêtes du Maitrank désignent une manifestation culturelle et folklorique ayant lieu dans la ville belge d'Arlon, dans la province de Luxembourg, traditionnellement le quatrième weekend du mois de mai.

Elle a pour but de fêter et déguster le maitrank, boisson locale à base de vin de Moselle luxembourgeoise et d'aspérule odorante, qui fleurit au mois de mai, d'où le nom de Maitrank qui signifie « boisson de mai » en luxembourgeois, langue vernaculaire traditionnelle du Pays d'Arlon.

Il s'agit de l'une des grandes manifestations annuelles de la ville, avec le Carnaval d'Arlon.

Historique

Déroulement
Les cérémonies débutent par le cortège traditionnel de la Confrérie du Maitrank et des autorités locales afin d'ouvrir la fontaine de Maitrank qui marque le début des festivités. Celles-ci se poursuivent tout le weekend dans le centre d'Arlon où la boisson se vend dans de nombreux kiosques et bars de la ville et où se déroulent des concerts et un bal populaire.

Voir aussi
 Arlon
 Maitrank
 Culture du Luxembourg

Notes et références

Folklore wallon
Culture à Arlon

Fêtes du Maitrank


سجن سركاجي هو أحد أقدم وأشهر السجون الجزائرية كان يعرف بسجن «بربروس».
 يقع هذا السجن في أعالي العاصمة الجزائرية، وتبلغ طاقة استيعابه 3 آلاف سجين إلا أنه قد يحتضن ضعفهم. مر به عدد كبير من مناضلي الحركة الوطنية الجزائرية، وفيه كتب الشاعر الوطني مفدي زكرياء النشيد الوطني الجزائري (قسما). ومن أهم ما عرفه هذا السجن خلال الثورة التحريرية عملية الهروب التي تمت في 22 فيفري/شباط 1962 وقد أشرف عليها المناضل مصطفى فتال. ومن بين من شارك فيها عبد الرحمن حميدة. كما سجن به عناصر الجبهة الإسلامية للإنقاذ في تسعينات القرن الماضي. وقد شهد عصيانا في فيفري/شباط 1995 ذهب ضحيته أكثر من 100 من نزلائه من بينهم عدد من قيادات لجبهة. فكرت السلطات الجزائرية سنة 2005 في غلق هذا السجن واستبداله بسجن آخر أكبر. وهناك مطالبات بتحويله إلى متحف.

شهداء المقصلة

وصلات خارجية
 الفرار من «سركاجي» في فيفري 1962
 مجزرة سجن سركاجي فيفري 1995

مراجع

مبان ومنشآت في الجزائر العاصمة
سجون الجزائر
مذابح العشرية السوداء
نزاعات في 1995

سجن سركاجي


O Edifício na Rua Jerônimo Monteiro nº 16, em Santa Leopoldina, foi construído na segunda década do século XX. É um bem cultural tombado pelo Conselho Estadual de Cultura do Espírito Santo, inscrição no Livro do Tombo Histórico sob o nº 32 a 68, folhas 4v a 7v.

Importância
No livro "Arquitetura: Patrimônio Cultural do Espírito Santo", publicado pela Secretaria de Cultura do Espírito Santo em 2009, o edifício é descrito da seguinte forma "Arquitetonicamente, a residência é o resultado da disposição sequencial de caixilharia de peitoril reto e vergas em arco pleno. Fechadas com esquadria de madeira em veneziana e caixilho de vidro, e posicionadas sobre balaústres emparedados, as sete janelas são os principais elementos de uma composição dominada pela exatidão de sua volumetria e cobertura composta por quatro águas, as maiores dispostas sobre as fachadas maiores".

Tombamento
O edifício foi objeto de um tombamento de patrimônio cultural pelo Conselho Estadual de Cultura, de número 05, em 30 de julho de 1983, Inscr. nº 32 a 68, folhas 4v a 7v. O processo de tombamento inclui quase quarenta imóveis históricos de Santa Leopoldina. No ato de tombamento, é listado como proprietário Deoclecino Dutra.

O tombamento desse edifício e outros bens culturais de Santa Leopoldina foi principalmente decorrente da resolução número 01 de 1983, em que foram aprovadas normas sobre o tombamento de bens de domínio privado, pertencentes a pessoas naturais ou jurídicas, inclusive ordens ou instituições religiosas, e de domínio público, pertencentes ao Estado e Municípios, no Espírito Santo. Nessa norma foi estabelecido que, entre outros pontos:

 "O tombamento de bens se inicia por deliberação do CEC "ex-offício", ou por provocação do proprietário ou de qualquer pessoa, natural ou jurídica, e será precedido, obrigatoriamente, de processo", ponto 3;
 "Em se tratando de bem(s) pertencente(s) a particular(es), cujo tombamento tenha caráter compulsório, e aprovado o tombamento, o Presidente do CEC expedirá a notificação de que trata o artigo 5°. I do Decreto n° 636-N, de 28.02.75, ao interessado que terá o prazo de 15(quinze) dias, a contar do seu recebimento, para anuir ou impugnar o tombamento", ponto 12.

As resoluções tiveram como motivador a preservação histórico-cultural de Santa Leopoldina contra a especulação imobiliária, que levou à destruição de bens culturais à época.

Rua Jerônimo Monteiro
Patrimônio histórico de Santa Leopoldina

Rua Jerônimo Monteiro, 16


Vayots Dzor (Ermenice: Վայոց Ձոր, Eskiden Dere Eleğez) Ermenistan'ın güneydoğusunda yer alan ve Azerbaycan'a sınırı olan bir bir vilayet. Vilayetin merkezi Yeghegnadzor (Keşişkent) şehridir.

Vayots Dzor


Lisa Jakub (Toronto, Ontario, 27 de diciembre de 1978) es una actriz canadiense-estadounidense, conocida por sus papeles en Mrs. Doubtfire e Independence Day.

Primeros años y carrera
Jakub nació en Toronto, Ontario. Su primer papel fue en Eleni, que fue protagonizada por Kate Nelligan y John Malkovich. Saltó a la prominencia como Lydia Hillard en Mrs. Doubtfire. Interpretó a una activista en Matinee. También tuvo un papel considerable en Independence Day, The Beautician and the Beast e interpretó la "inspiración" para Leia Organa en la película George Lucas in Love. Protagonizó en Picture Perfect e interpretó a una trabajadora en Painted Angels.

Filmografía
 Eleni (1985)
 The Story Lady (1991)
 Mrs. Doubtfire (1993)
 Matinee (1993)
 A Child's Cry for Help (1994)
 Picture Perfect (1995)
 El triángulo de las Bermudas (1996)
 Independence Day (1996)
 A Pig's Tale (1996)
 Painted Angels (1997)
 The Beautician and the Beast (1997)
 George Lucas in Love (1999)
 Double Frame (2001)

Referencias

Actrices infantiles de Canadá
Nacidos en Toronto

Lisa Jakub


Ungaria este o economie mixtă OCDE cu venituri ridicate, cu un indice foarte ridicat de dezvoltare umană și o forță de muncă calificată, cu cea de-a 13-a cea mai mică inegalitate a veniturilor din lume; în plus, este cea de-a 14-a cea mai complexă economie, conform Indicelui complexității economice. Economia maghiară este cea de-a 57-a economie din lume (din 188 de țări măsurate de FMI) cu o producție anuală de 265,037 miliarde USD  și se situează pe locul 49 în lume în funcție de PIB-ul pe cap de locuitor măsurat prin paritatea puterii de cumpărare. Ungaria este o economie de piață orientată spre export , cu un accent puternic pe comerțul exterior; astfel țara este cea de-a 35-a cea mai mare exportatoare din lume. În 2015, țara a exportat bunuri și servicii în valoare de peste 100 miliarde de dolari, cu un excedent comercial ridicat de 9,003 miliarde de dolari, dintre care 79% au fost exportate în UE, iar 21% au fost reprezentați de comerțul în afara UE. Capacitatea de producție a Ungariei se află în proprietate privată în proporție de 80%, cu o impozitare totală de 39,1%.

Ungaria continuă să fie una dintre cele mai importante țări din Europa Centrală și de Est pentru atragerea investițiilor străine directe: ISD-ul intern al țării a fost de 119,8 miliarde USD în 2015, în timp ce Ungaria investește peste 50 de miliarde de dolari în străinătate. Începând cu anul 2015, partenerii comerciali principali ai Ungariei au fost Germania, Austria, România, Slovacia, Franța, Italia, Polonia și Republica Cehă. Printre industriile majore se numără industria alimentară, farmaceutică, a autovehiculelor, tehnologia informației, produse chimice, metalurgie, mașini, bunuri electrice și turism (în 2014 Ungaria a primit 12,1 milioane de turiști internaționali). Ungaria este cel mai mare producător de electronice din Europa Centrală și de Est. În ultimii 20 de ani, Ungaria a devenit, de asemenea, un important centru pentru tehnologia mobilă, securitatea informațiilor și cercetarea hardware aferentă. Rata de ocupare a forței de muncă în economie a fost de 68,7% în ianuarie 2017, structura ocupării forței de muncă arată caracteristicile economiilor postindustriale, cu 63,2% din forța de muncă fiind angajată în sectorul serviciilor, 29,7% în domeniul industrie, în timp ce agricultura a ocupat 7,1 %. Rata șomajului a fost de 3,8% în septembrie-noiembrie 2017, în scădere de la 11% în timpul crizei financiare din 2007-2008. Ungaria face parte din piața unică europeană, care reprezintă mai mult de 508 milioane de consumatori. Multe politici comerciale interne sunt determinate de acorduri între membrii Uniunii Europene și de legislația UE.

Companiile mari din Ungaria sunt incluse în BUX, indicele bursier din Ungaria listat la Bursa din Budapesta. Printre companiile bine-cunoscute în Ungaria se numără Grupul MOL, OTP Bank, Gedeon Richter Plc., Magyar Telekom, CIG Pannonia, FHB Bank, Zwack Unicum; Ungaria deține, de asemenea, un număr mare de întreprinderi mici și mijlocii specializate, de exemplu mulți furnizori din industria auto și start-up-uri de tehnologie, printre altele.

Budapesta este capitala financiară și de afaceri a Ungariei. Capitala este un hub economic semnificativ și este a doua economie urbană cu cea mai rapidă dezvoltare în Europa: PIB-ul pe cap de locuitor al orașului a crescut cu 2,4% și ocuparea forței de muncă cu 4,7% față de anul  2014. La nivel național, Budapesta este principalul oraș al Ungariei pentru afaceri, reprezentând 39% din venitul național. Orașul a avut un produs metropolitan brut de peste 100 de miliarde de dolari în 2015, devenind una dintre cele mai mari economii regionale din Uniunea Europeană. Budapesta se situează, de asemenea, printre orașele cu performanțe ridicate ale PIB-ului din lume, măsurate de PricewaterhouseCoopers. Într-un clasament global al competitivității orașelor de către EIU, Budapesta se situează deasupra unor orașe precum Tel Aviv, Lisabona, Moscova și Johannesburg, printre altele.

Ungaria își menține propria monedă, fortul maghiar (HUF), deși economia îndeplinește criteriile de la Maastricht, cu excepția datoriei publice, dar raportul dintre datoria publică și PIB este semnificativ mai mic decât media UE, la 75,3% în 2015. Banca Națională a Ungariei - înființată în 1924, după dizolvarea Imperiului Austro-Ungar - se concentrează în prezent pe stabilitatea prețurilor, cu ținta de inflație de 3%.

Privatizarea în Ungaria
În ianuarie 1990, Agenția de Stat pentru Privatizare (SPA, Állami Vagyonügynökség) a fost înființată pentru a gestiona primele etape ale privatizării. Datorită datoriei externe a Ungariei de 21,2 miliarde de dolari, guvernul a decis să vândă proprietatea statului în loc să o distribuie gratuit oamenilor.

Guvernul Forumului Democrat Maghiar de centru-dreapta din 1990-1994 a hotărât demolarea cooperativelor agricole și să le împartă, acordând mașini și terenuri foștilor lor membri. Guvernul a introdus, de asemenea, o lege de recompensare care oferă vouchere persoanelor care au deținut terenuri înainte de a fi naționalizate în 1948. Acești oameni (sau descendenții acestora) își puteau schimba voucherele pentru terenuri deținute anterior de cooperative agricole, care au fost obligate să renunțe la o parte din terenurile lor în acest scop. Magazinele mici și întreprinderile cu amănuntul au fost privatizate între anii 1990 și 1994, însă investițiile greenfield ale companiilor de retail străine precum Tesco, Cora și IKEA au avut un impact economic mult mai mare. Multe utilități publice, inclusiv compania națională de telecomunicații Matáv, conglomeratul național de petrol și gaze MOL, precum și companiile de furnizare și producție de energie electrică au fost privatizate.

Deși cele mai multe bănci au fost vândute investitorilor străini, cea mai mare bancă, Banca Națională de Economii (OTP), a rămas în proprietatea maghiarilor. 20% din acțiuni au fost vândute investitorilor instituționali străini și acordați organizațiilor de securitate socială, 5% au fost cumpărate de angajați, iar 8% au fost oferite la Bursa din Budapesta.

Economia Ungariei din 1990
Până în 1995, indicii fiscali ai Ungariei s-au deteriorat: investițiile străine au scăzut, precum și așteptările analiștilor străini asupra perspectivelor economice. Datorită cererii ridicate a bunurilor de import, Ungaria a avut, de asemenea, un deficit comercial ridicat  și un deficit bugetar, și deci nu a putut ajunge niciodată la un acord cu FMI. După ce nu a mai avut ministru de finanțe timp de mai mult de o lună, premierul Gyula Horn la numit pe Lajos Bokros ministru de finanțe la 1 martie 1995. El a introdus o serie de măsuri de austeritate ("Pachetul Bokros") la 12 martie 1995, care a avut următoarele puncte cheie: devalorizarea unilaterală a forintului cu 9%, introducerea unei devalorizări constante, taxa vamală suplimentară de 8% pentru toate bunurile cu excepția surselor de energie, limitarea creșterii salariilor în sectorul public, privatizarea simplificată și accelerată. Pachetul include, de asemenea, abolirea învățământului superior gratuit și a serviciilor stomatologice; alocațiile familiale reduse, alocațiile pentru îngrijirea copiilor și plățile de maternitate fiind acordate în funcție de venituri și avere; scăderea subvențiilor pentru produsele farmaceutice și creșterea vârstei de pensionare

Aceste reforme nu numai că au sporit încrederea investitorilor  dar au fost, de asemenea, susținute de FMI și de Banca Mondială , cu toate acestea, nu au fost bine primite de către maghiari; Bokros a spart recordul negativ de popularitate: 9% din populație a vrut să-l vadă într-o "poziție importantă politică"  și doar 4% au fost convinși că reformele ar "îmbunătăți finanțele țării într-un fel important"

În 1996, Ministerul Finanțelor a introdus un nou sistem de pensii în locul celui care se bazează integral pe stat: au fost introduse conturi private de economii de pensii, care au fost finanțate în proporție de 50% din asigurările sociale.

Utilități publice
Electricitatea este disponibilă în fiecare localitate din Ungaria.

Pentru a evita o penurie de gaze cauzată de închiderea conductei ucrainene ca cea din ianuarie 2009, Ungaria participă atât la proiectele Nabucco, cât și la proiectele de gazoduct South Stream. Ungaria are, de asemenea, rezerve strategice de gaz: cea mai recentă rezervă de 1,2 miliarde de metri cubi a fost deschisă în octombrie 2009.

În 2008, 94,9% din gospodării au avut apă curentă. Deși este responsabilitatea guvernelor municipale de a oferi populației o alimentare sănătoasă cu apă, guvernul ungar și Uniunea Europeană oferă subvenții celor care doresc să dezvolte aprovizionarea cu apă sau sistemele de canalizare. În parte datorită acestor subvenții, 71,3% din toate locuințele sunt conectate la sistemul de canalizare, în creștere față de 50,1% în 2000.

Rata de penetrare a Internetului a crescut în mod semnificativ de-a lungul ultimilor ani: rata gospodăriilor care au o conexiune la internet a crescut de la 22,1% (din care 49% a fost în bandă largă), în 2005 la 48,4% (din care 87,3% a fost în bandă largă), în 2008.

Producția de automobile
Audi a construit cea mai mare fabrică de motoare din Europa (a treia ca mărime din lume) la Győr devenind cel mai mare exportator din Ungaria, cu investiții totale care depășesc 3,300 de milioane de euro până în 2007. Forța de muncă a Audi asamblează Audi TT, Audi TT Roadster și A3 Cabriolet în Ungaria. Audi livrează motoare pentru producătorii de automobile Volkswagen, Skoda, Seat și, de asemenea, pentru Lamborghini.

Daimler-Benz a investit 800 de milioane de euro și a creeat până la 2.500 de locuri de muncă într-o nouă fabrică de asamblare din Kecskemét, Ungaria  cu capacitatea de a produce 100.000 de mașini compacte Mercedes-Benz pe an.

Opel a produs 80.000 de modele Astra și 4.000 de vehicule Vectra din martie 1992 până în 1998 în Szentgotthárd, Ungaria. Astăzi, fabrica produce aproximativ jumătate de milion de motoare si capete de cilindrii pe an.

Monedă
Moneda Ungariei este forintul maghiar (HUF, Ft) de la 1 august 1946. Un forint este format din 100 fillérii, dar fillérul nu mai este în circulație din 1999, fiind folosit doar în contabilitate.

Există șase monede (5, 10, 20, 50, 100, 200)  și șase bancnote (500, 1000, 2000, 5000, 10000 și 20000). Monedele de 1 și 2 forint au fost retrase în 2008, dar prețurile au rămas la fel ca și în cazul magazinelor care respectă schema oficială de rotunjire  pentru prețul final. Bancnota de 200 de forinți a fost retrasă la 16 noiembrie 2009.

Ca membru al Uniunii Europene, scopul pe termen lung al guvernului maghiar este de a înlocui forintul cu euro.

Inegalitatea rasială, care îi lovește în primul rând pe cetățenii de etnie romă din Ungaria, reprezintă o problemă gravă. Deși definiția identității romilor este controversată, studiile calitative demonstrează că rata de ocupare a romilor a scăzut semnificativ după căderea comunismului: datorită disponibilizărilor extraordinare ale muncitorilor necalificați  în anii de tranziție, o treime dintre romi au fost excluși de pe piața muncii. Prin urmare, acest conflict etnic este în mod inerent interconectat cu inegalitățile de venituri din țară  - cel puțin două treimi dintre cele mai sărace 300 000 de persoane din Ungaria sunt de etnie romă. În plus, discriminarea etnică este extrem de ridicată, 32% dintre romi se confruntă cu discriminare atunci când caută un loc de muncă. romiii care încearcă să intre pe piața muncii rar pot găsi un loc de muncă  ceea ce creează un deficit de motivare și întărește în continuare segregarea și șomajul.

Sistemul fiscal
În Ungaria, reforma impozitelor din 1988 a introdus un sistem fiscal cuprinzător care constă, în principal, din impozite centrale și locale, incluzând o taxă pe venit personal, o impozit pe profit și o taxă pe valoarea adăugată. Dintre veniturile fiscale totale, raportul dintre impozitele locale este de numai 5%, în timp ce media UE este de 30%. Până în 2010, impozitarea unei persoane a fost progresivă, cota de impozitare fiind determinată pe baza venitului persoanei: pentru un câștig de până la 1.900.000 forinți pe an, impozitul a fost de 18%, impozitul pe venituri peste această limită a fost de 36% începând cu 1 iulie 2009.

Note

Economia Ungariei

Economia Ungariei


Fra Ante Branko Periša (Krković, 14. listopada 1953., hrvatski rimokatolički svećenik, franjevac Franjevačke provincije Presvetoga Otkupitelja, akademski slikar.

Životopis
Rodio se je 1953. godine u Krkoviću od oca Mile i majke Marije rođ. Podrug. Osnovnu školu završio je u Krkoviću i Bribirskim Mostinama. U Sinju je završio klasičnu gimnaziju u Sinju. Filozofsko-teološki studij završio je u Makarskoj i Zagrebu, gdje je diplomirao 1979. godine. 1. srpnja 1979. u Otoku kod Sinja zaredio se je za svećenika Franjevačke provincije Presvetoga Otkupitelja. Obnašao je dužnost župnika župe Pohođenja Marijina u Podaci i župe Sv. Jurja u Drveniku. Studirao je slikarstvo na likovnoj akademiji Accademia Delle Belle Arti u Rimu. Bio je u klasi prof. Di Coste. Godine 1986. diplomirao na sveučilišnom dodiplomskom studiju slikarstva i stekao je naslov akademskoga slikara. Predavao je na više crkvenih ustanova: u Makarskoj na Franjevačkoj visokoj bogosloviji, u Splitu na Teologiji i na Nadbiskupijskoj klasičnoj gimnaziji Don Frane Bulića u Splitu, na Franjevačkoj klasičnoj gimnaziji u Sinju. Vanjski je suradnik na Katoličkomu bogoslovnom fakultetu Sveučilišta u Splitu pd 1999. godine.

Član je Vijeća za liturgiju i umjetnost Splitsko-makarske nadbiskupije, Hrvatskoga društva likovnih umjetnika (HDLU) u Splitu, Matice hrvatske u Splitu i Hrvatskoga kulturnoga društva Napredak u Splitu.

Pored crkvenih poslova, bavi se slikarstvom. Slikarska znanja primjenjuje u uređivanjima crkvenih interijera i likovnim oblikovanjima knjiga. Priređuje izložbe. Osim toga, piše na temu slikarstva, t.j. o sakralnoj umjetnosti piše znanstvene članke i rasprave.

Izvori

Životopisi, Split
Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski franjevci
Hrvatski slikari

Ante Branko Periša


بحيرة أشي  كما تسمى أيضاً بحيرة هاكونه هي بحيرة في منطقة هاكونه في محافظة كاناغاوا، اليابان. هي بحيرة بركانية تقع على الجانب الجنوبي الغربي من جبل هاكونه البركاني. بحيرة أشي مشهورة بإطلالتها على جبل فوجي وبكثرة ينابيع الماء الساخن (أون-سن) فيها. هناك العديدمن السفن والقوارب البحيرة التي تنقل السياح على طول البحيرة. يزور العديد من السواح بالإضافة إلى البحيرة المناطق المجاورة أيضاً ومنها وادي الغليان الكبير.

تاريخ
يقال أن البحيرة أشي تشكلت قبل 3000 عام عندما ثار أحد البراكين المجاورة.

مواصفات البحيرة
تبلغ مساحة البحيرة الكلية حوالي 6.9 كم مربع، وهي بشكل متطاول. يبلغ أكبر عمق فيها 43.5 متر، ومتوسط عمق الماء 15 متر. ارتفاع البحيرة عن سطح البحر 723 متر.

مراجع

بحيرات اليابان
بحيرات فوهية
تضاريس محافظة كاناغاوا
حديقة إيزو فوجي هاكوني الوطنية
مواقع جذب سياحي في كاناغاوا

بحيرة أشي


Margaret McDougall (* 23. Januar 1949) ist eine schottische Politikerin und Mitglied der Labour Party.

Leben
Nach ihrer Schulausbildung war McDougall zunächst für ein Textilunternehmen tätig. Anschließend studierte sie halbtags an der Universität Glasgow. Sie ist Mitglied der Gewerkschaft UNISON und lebt zusammen mit ihrem Ehemann und ihren beiden Kindern in Irvine.

Politischer Werdegang
1999 wurde McDougall in den Regionalrat von North Ayrshire gewählt und seitdem wiedergewählt. Erstmals trat sie bei den Schottischen Parlamentswahlen 2007 zu Wahlen auf nationaler Ebene an. Sie bewarb sich jedoch nicht um das Direktmandat eines Wahlkreises, sondern war auf dem vierten Rang der Regionalwahlliste der Labour Party für die Wahlregion South of Scotland gesetzt. Da die Labour Party infolge des Wahlergebnisses kein Listenmandat in dieser Wahlregion erhielt, verpasste McDougall den Einzug in das Schottische Parlament. Bei den folgenden Parlamentswahlen 2011 war McDougall auf der Regionalwahlliste der benachbarten Wahlregion South Scotland gesetzt. Sie erhielt eines von drei Listenmandaten der Labour Party in dieser Wahlregion und zog erstmals in das Schottische Parlament ein.

Weblinks
 Eigene Netzpräsenz
 Informationen auf den Seiten des Schottischen Parlaments
 Informationen der Labour Party

Einzelnachweise

Abgeordneter im Schottischen Parlament
Mitglied der Scottish Labour Party
Politiker (20. Jahrhundert)
Politiker (21. Jahrhundert)
Geboren 1949
Schotte
Brite
Frau

Margaret McDougall


ජීන්-ජෝශප් සැන්ෆෝර්ච්, සැන්ෆෝර්ච් ලෙස හැඳින්වේ, ප්‍රංශ චිත්‍ර ශිල්පියෙකි, කවියෙකි, නිර්මාණකරුවෙකි, මූර්ති ශිල්පියෙකි, 1929 ජුනි 25 වන දින බෝඩෝ හි උපත ලැබූ අතර 2010 මාර්තු 13 වන දින ශාන්ත-ලෙනාඩ්-ඩි-නොබ්ලාට්හිදී මිය ගියේය. ඔහු කලා තිරිසන් පුහුණුවීම් කළ අතර ගැස්ටන් චයිසාක්, ජීන් ඩබුෆෙට්, රොබට් ඩොයිස්නෝගේ මිතුරෙකු විය

== ආශ්‍රිත ==

ජීන්-ජෝශප් සැන්ෆෝර්ච්


Colegio Seminario Conciliar puede referirse a:

Seminario Conciliar de Ancud, es un colegio de Ancud, Chile, fundado en 1845.
Seminario Conciliar de La Serena, es un colegio de La Serena, Chile, fundado en 1848.

Colegio Seminario Conciliar


2013 දෙසැම්බර් මාසයේදී ඇතිවූ ගැටුම් වලින් අනතුරුව, ඉරාකයේ සහ ලෙවන්තයේ ඉස්ලාමීය රාජ්‍යය (අයිඑස්අයිඑස්; සමහරවිට අයිඑස්අයිඑල්) සහ එය වටා පෙලගැසුනු බලකායන් විසින්, 2014 ජූනි මාසයෙහිදී  ඉරාක රජයට එරෙහිව, උතුරු ඉරාකයෙහිදී ප්‍රධාන ක්‍රියාන්විතයක් අරඹන ලදි.

ක්‍රියාන්විතය

යළි-ඇරඹුනු ත්‍රස්තවාදී ප්‍රගමනය
ජූනි 15 දිනයේ අගභාගයේදී, පුනරාගත පහරදීම් වලින් පසුව, නක්ෂබන්දි හමුදාව සහ හිටපු බාත්වරුන් විසින් ප්‍රාථමික ලෙසින් මෙහෙයවුනු ත්‍රස්තවාදී ප්‍රහාරයක් තුලින්, ටා ලා ෆර් සහ එහි අසබඩ වූ ගුවන් කඳවුර අල්ලා ගත්හ ස්ථානය ආරක්ෂකළ පිරිස, බෙහෙවින් ෂියා ටර්කමියන්වරු සහ මොසල් වෙතින් පසුබසිමින් සිටි සොල්දාදුවන් වෙතින් සමන්විත වූ අතර, ඔවුහු කුර්දි-පාලනය යටතැති භූමි භාගය වෙතට පැන ගත්හ. ටා ලා ෆර් සඳහා සටනෙහිදී, සටන්කාමින් 18 දෙනෙකු මිය ගිය අතර ත්‍රස්තවාදීන් විසින් නගරයට ෂෙල් ප්‍රහාර එල්ල කිරීම නිසා ජනයා දසදෙනෙක් මිය ගියහ.  ප්‍රාදේශීය ආරක්ෂක සේනාංකය වෙත අධික හානි සිදුවූ නමුදු, අපාතිකයන් සංඛ්‍යාව පිළිබඳ අවබෝධයක් නොමැත.  ටා ලා ෆර් හිදී, මේජර් ජනරාල් අබු අල්-වලීඩ් අත් අඩංගුවට පත් වූ බවට විවරණය කෙරුණු නමුදු, රාජ්‍ය රූපවාහිනියෙහි පෙනී සිටි ඔහු පසුව මෙය ප්‍රතික්ෂේප කළේය.  අත්අඩංගුවට පත් සොල්දාදුවන් 1,000–1,700 පමණ ජීවිතක්ෂයට පත් කළ බවට, කැරැළිකරුවන් විසින් මෙම දිනය තුලදී කියා පෑ අතර, හමුදාව කියා පෑවේ පෙර පැය 24 තුලදී ගුවන් හමුදාව විසින් සටන්කාමීන් 279 ක් මරා දැමූ බවයි.  ජීවිත්ෂයට පත් කිරීම් පිළිබඳ විඩියෝවන් විශ්ලේෂණය කළ හමුදා විශේෂඥයින් විසින් සනාථ කෙරුණේ අවම වශයෙන් සොල්දාදුවන් 170 ක් හෝ මරාදැමුණු බවයි.

ජූනි 15 දින වන විට දියාලා පළාත වෙත තවදුරටත් ප්‍රගමනයවූ අයිඑස්අයිඑස් කණ්ඩායම,  බැග්ඩෑඩ් නගරයට ඊසාන දිගින්වූ අද්හයිම්හී ගම්මාන දෙකක පාලනය තමන් සතු කර ගත්හ.  ඊළඟ දිනයෙහිදී, සමාරා නගරයට දකුණින්වූ පෙදෙසෙහිදී ඔවුන්ගේ රථ සමූහය වෙත අයිඑස්අයිඑස් විසින් සැඟව සිට පහර දීම නිසා,  28–29 ගණනක් ඉරාක ෂියා  ස්වේච්ඡා සටන්කාමීන් පිරිසක් මිය ගියහ. මේ අතර, හමුදාව කියා සිටියේ බැග්ඩෑඩයට බටහිරෙන් සහ දකුණෙන් වූ ප්‍රදේශ වලදී ත්‍රස්තවාදීන් 56 දෙනෙකු මරා දැමූ අතර, දියාලා පළාතේ සටන් වලදී සටන්කාමින් 29 දෙනෙකු සහ සොල්දාදුවන් අටදෙනෙකු මිය ගිය බවත්ය. සොල්දාදුවන් කිහිප දෙනෙකුද අත්අඩංගුවට පත් වූහ.   පළමු ඉරානියානු සොල්දාදුවාද මිය ගියේය.

ජූනි 26 වන දින උදයෙහි, සටන්කාමීන් විසින් මන්සූර්යත් අල්-ජබල් නගරය අල්ලා ගත් අතර, එය ස්වභාවික වායු ලිං සතරක් පවතින භූමි ප්‍රදේශයකි.

ආශ්‍රිත

උතුරු ඉරාක ක්‍රියාන්විත (ජූනි 2014)


S.A.R.L French appétit (), mais comumente conhecido como French appétit, é uma empresa privada de responsabilidade limitada com sede em Paris, França. A French appétit é uma varejista e atacadista internacional de alimentos e produtos de higiene de alta rotatividade. Além de sua sede em Paris, a empresa também opera nas cidades de Trappes e Châlons-en-Champagne, na França.

Foi fundada em 2023 em Paris por Rafik Zribi, comerciante francês, analista de dados e ex-aluno da IÉSEG School of Management.

Inicialmente, a empresa direcionou seus esforços para comercializar lancheiras francesas por meio de um modelo de negócios baseado em assinaturas, focando principalmente em atender clientes internacionais. Com o passar do tempo, eles ampliaram sua linha de produtos para incluir opções de venda no atacado.

Referências

Empresas de Paris

French appétit


James Edward Sullivan (8 November 1862 – 16 September 1914) was an American sports official of Irish descent. He was one of the founders of the Amateur Athletic Union (AAU) on Jan 21, 1888, serving as its secretary from 1889 until 1906 when he was elected as President of the Amateur Athletic Union from 1906 to 1909. He declined a fourth term and was re-elected to his former position as secretary-treasurer until his sudden death which followed an emergency operation. Sullivan also served as the chairman of the Greater New York Irish Athletic Association in 1903 and on the New York City Board of Education from 1908 to 1912. In 1911 he served as chairman of the New York State Athletic Commission.

Biography
He was born on 18 November 1862 in New York City.

His business career began in 1878 at Frank Leslie's publications. In 1880, he started a paper The Athletics News. His career continued in sports publishing, and sporting goods businesses. His athletics on the track had started in 1877 as a member of the Pastime Athletic Club. In 1888 and 1889 he won the all round championship of the club.

He also was one of the most influential people in the early Olympic movement, although his relationship with IOC president Pierre de Coubertin was tense. Sullivan was also an organizer of the Outdoor Recreation League and served as its second president. Sullivan was the advertising representative of Spalding, which provided running shoes, implements, balls and gloves for many sports.

1904 St. Louis Olympic Games
Sullivan was a chief organizer of the 1904 Summer Olympics.  He decided to allow only one water station on the 24.85 mile course of the marathon even though it was conducted in  heat over unpaved roads choked with dust.  His ostensible reason was to conduct research on "purposeful dehydration," even though dehydration is potentially fatal.  The marathon ended with the worst ratio of entrants to finishers (14 of 32) and by far the slowest winning time, 3:28:45, almost 30 minutes slower than the next slowest winning time at the 1900 Summer Olympics. He also organized the Anthropology Days.

1912 Olympic Games
The 1912 Summer Olympics allowed female divers and swimmers, but Sullivan, on behalf of the United States Olympic Committee, barred American women from participating even though there were capable women willing to participate.

American athlete of Indian origin Jim Thorpe competed in the 1912 games and won gold medals in the pentathlon and the decathlon. However, those medals were stripped by the AAU and the USOC, with Sullivan playing a prominent role in the decision, following reports that Thorpe had previously played semi-professional baseball.  There is evidence that the AAU was aware of Thorpe's status before the games and allowed him to compete, only to rescind his medals afterward. Thorpe's gold medals were posthumously restored to him in 1983 and presented to his children in a solemn ceremony.

Death and funeral

In 1911 he was injured in a train wreck in Fort Wayne, Indiana.  He died on 16 September 1914 at Mount Sinai Hospital, New York after an operation on his intestines. For the funeral on 19 September 1914, his body was conveyed from his home, 540 West 114th Street, to St. Aloysius Gonzaga's Church, at 132d Street and Seventh Avenue, where a requiem Mass was held.

Legacy
James E. Sullivan created The Athletic News in 1880. The 1914 National Outdoor Track and Field Championships were postponed (Sept 19 to Oct 3) in his honor (after his death).  In 1930, the AAU established the James E. Sullivan Award in his honour. It is awarded annually to the best amateur athlete in the US. In 1977, he was inducted into the National Track & Field Hall of Fame.

Sullivan was also the Records Chair for the Amateur Athletic Union (AAU).

Publications
The Olympic games, Athens, Spalding Athletic Library (1906)
The Olympic games, Stockholm, Spalding Athletic Library (1912)
"An Athletic Primer", Spalding Athletic Library (1907)
"Official Athletic Almanac", Spalding Athletic Library (1905 to 1922)

Sullivan was the first President of the American Sports Publishing Company which published the Spalding Athletic Library.  Sullivan was editor of several publications.

Sullivan created The Athletic News in 1880.  The Athletic News in 1880 was the first USA track and field publication.

See also

References

External links

1862 births
1914 deaths
American people of Irish descent
New York State Athletic Commissioners
Sportspeople from New York (state)
Presidents of the Amateur Athletic Union

James Edward Sullivan


Ange Étienne dit Saint-Ange ou Ange Leclerc de Champgobert, appelé par simplification Ange de Champgobert, né à Sens (Yonne) le , mort à Poitiers (Vienne) le , est un journaliste, traducteur et homme religieux français.

Biographie
Il naquit dans une ancienne famille bourgeoise de Saint-Florentin (Yonne) qui, sous l'Ancien régime, avait rempli avec honneur les emplois administratifs. Son grand-père maternel était Claude Thomas Guerrapain (1754-1821), homme politique et agronome de renom. Ses parents étaient Nicolas Étienne Leclerc de Champgobert (1790-1863), contrôleur des contributions à Sens et maire de Nailly, et Rosine Guerrapain (1801-1863).

Élève brillant au collège de Sens (Yonne), les progrès de son intelligence s'observèrent ensuite au collège Louis-le-Grand à Paris où il était externe puis à l'Université de Droit de la capitale, côtoyant la bohême, s'ébattant dans la basoche parisienne, il devint un étudiant "à tous crins", portant la barbe entière. Ayant pris ses grades, il se fit inscrire au barreau de Paris. Il fut ensuite attaché, avec le fils du ministre des Finances Jean Lacave-Laplagne, à une mission scientifique en Italie et à Constantinople. Il en rapporta un goût éclairé des arts, un talent de dessinateur et une expérience qui lui permettait de réfuter les calomnies répandues contre la ville des Papes.

Champgobert se trouvait en Sicile lorsqu'éclata la Révolution de février 1848. Il arriva à Paris, courut à un club où ses amis le poussèrent à la tribune. Il parla longuement, on l'applaudit… Il combattit les insurgés de juin dans les rangs de la Garde nationale.

Avocat puis journaliste
Désormais avocat au barreau de Sens, Champgobert, menait de bon train les affaires publiques. Les comités démocratiques firent publier ses articles dans plusieurs organes républicains dont La Tribune du Chili, dont il était le correspondant pour la France, et La liberté de penser, journal dirigé par Domingo Faustino Sarmiento avec qui il s'était lié d'amitié lors d'un voyage en Italie. Sarmiento avait trouvé en lui un homme capable de diffuser ses idées en France. C'est ainsi qu'il devint rédacteur en chef d'un journal de propagande du Centre, La Constitution de l'Allier. En février 1851, il fut condamné par la Cour d'assises de Moulins à trois mois de prison,  d'amende et aux frais, pour avoir inséré dans le numéro du  de son journal un article intitulé « Anarchie », contenant excitation à la désobéissance aux lois. C'est là que le coup d'État du  vint l'empoigner dans l'imprimerie du journal et le jeta dans une prison de Moulins. Son arrestation a été racontée dans un livre de Victor Schoelcher intitulé Le crime de décembre en province.

Interné à Courtenay, il fut déplacé au fort d'Ivry. C'est à ce moment-là qu'il choisit de se mettre à la tête d'un ménage, alors qu'il était en prison, en épousant Julie Jouan (1820-1854) avec qui il eut un fils. Condamné à la déportation en Algérie, Ange de Champgobert fut envoyé le , avec 300 autres individus, au Havre puis à la colonie pénitentiaire de Lembèse. Il fut ensuite expédié dans l'entrepont d'une frégate pour l'Amérique du Sud. Champgobert fut gravement malade. Convalescent, on l'expédia à Bruges, en Belgique, avec défense de mettre le pied sur le sol français. Il se fit alors traducteur, notamment des livres de Domingo Faustino Sarmiento. Il s'installa ensuite à Jersey lorsque mourut sa jeune femme. Cependant, le , le gouvernement impérial le gracia et il revint en France.

Ordonné prêtre
Champgobert devint intérimaire dans la Compagnie des chemins de fer d'Orléans. Il fut envoyé à Bordeaux. Touché par le choléra, il consentit à recevoir un prêtre. Échappé à la mort comme par miracle, une lente convalescence lui permit de prolonger ses entretiens et ses lectures sur la religion. Il devint tellement chrétien qu'afin de réparer son passé, il voulut devenir prêtre. La transformation était grande. Le chemin à parcourir long et difficile. Il entra au séminaire de Bordeaux en 1855. Il brûla ce qu'il avait adoré et il adora ce qu'il avait brûlé. Il fut ordonné prêtre en 1858 à Bordeaux. Il fut professeur à Blaye, vicaire à Saint-Loubès et à Saint-Pierre. Il célébra la messe d'inauguration de la chapelle restaurée du phare de Cordouan en 1863. Il fut ensuite curé d'Arsac.

En 1866, le délabrement de sa santé l'ayant obligé de se retirer dans sa famille à Sens, il devint curé de Courtois-sur-Yonne. Parallèlement, il s'employa avec zèle à l'œuvre du sanctuaire de Sainte-Colombe et en tant qu'aumônier puis directeur adjoint de l'Orphelinat départemental de l'Yonne, à Sens. Il fut reçu membre correspondant de la Société archéologique de Sens en 1867 et prononça un discours. En 1868, il fit partie d'un groupe de pèlerins pour la Terre-Sainte. En 1868, il rejoint le noviciat de l'Oratoire à Tours puis à Paris. Le siège de Paris en 1870 lui fournit l'occasion de témoigner son dévouement à ceux de ses confrères qui partagèrent avec lui les privations de cette pénible époque. Il revint un temps en Gironde et devint curé de Cursan. Il avait péniblement traversé l'hiver 1874-1875 et le début de l'année 1875. L'automne le trouvait à Paris bien lassé et déjà frissonnant comme il eût ressenti les premières atteintes de l'hiver. En décembre 1875, il quitta l'hospitalité de ses amis bordelais pour retourner à Tours, malgré la demande de ses hôtes qui essayèrent en vain de le retenir en raison de l'âpre température qui sévissait. Atteint à Poitiers d'hémiplégie, il fut transporté mourant à l'Hôtel-Dieu.

Il est mort le  à Poitiers à l'âge de .

Publications

 Argyropolis ou la capitale des États confédérés du Rio de la Plata, de Domingo Faustino Sarmiento, Garnier frères éditeurs, 1851 (traduction)
 La Démocratie triomphante, Londres, 1852
 L'Utilité de l'archéologie (discours prononcé le 6 janvier 1867), dans le Bulletin de la Société archéologique de Sens, 1872, .

Notes et références

Liens externes

Journaliste français du XIXe siècle

Ange de Champgobert


Gönen ( Artemea, Grekçe: Ασεψούς Asepsus), Balıkesir'in bir ilçesidir. Gönen, Marmara Bölgesi'nin Güney Marmara Bölgesi içinde Balıkesir iline bağlı bir ilçedir. Kaplıcaları ile ünlüdür.
Şehrin doğusu Manyas ilçesi, kuzeydoğusu Bandırma ilçesi, batısı Biga ve Yenice ilçeleri, kuzeyi Marmara Denizi ve Erdek Körfezi, güneyi Balya ilçesi ile çevrilidir.

Tarihçe

Kaplıcaların çevresinde yapılan hafriyatlar sırasında ortaya çıkan mozaikler, yazılı taşlar, sütun başlıkları ve madeni paralar gibi tarihi eserler Gönen'in, yerleşim yeri olarak kullanılmasının Milattan Öncesine dayandığını göstermektedir. M.S. 2. yüzyıl ait bulunan kitabelerde şehrin adı 'Sıcak Su Şehri, Thermi', hamamlarda 'Granikaion Hamamları' olarak geçmektedir.  Bu kitabelerde, sıcak suyun şehir için önemli olduğu ve şifa dağıtan suyun insanlara sunulması için yardım yapan yönetici ve kişilerin isimleri belirtilmektedir. Antik çağlardaki isimleri Asepsus ve Artemea olan ilçe; tarih boyunca çeşitli medeniyetlere de ev sahipliği yapmıştır. Bu nedenle Gönen, oldukça zengin bir kültürel ve tarihi mirasa sahiptir.
İlk yerleşimi hakkındaki en net bilgiler bölgede yapılan bilimsel çalışmalar ışığında  elde edilen Nümismatik bulgu ve arkeolojik verilerin analizleri, 2011 yılında Mysia antik bölge ve kentleri  hakkında araştırma yapan belgesel yönetmeni Gültekin Gün'e ait ''Direnen Tarih Mysia'' adlı  belgesel çalışma notlarında anlaşılmaktadır. Gönen adının antik çağ'da Konan – Artemea,  (Gönen) olarak geçmesi, antik yerleşimin imar izlerinin bölge  yakınında var olduğu sanılan Artemis tapınağının yanında kurulmuş olabileceği düşünülmektedir. İlçe sınırları  içinde yapılan bilimsel kazı programında çıkan mezar stelleri, mozaikler, sütunlar incelendiğinde arkeolojik tespitlerin antik çağ'da  (Sıcak Su Şehri, Thermi", Granikaion Hamamları) doğal kaynağın olmasından iskan hareketlerinin doğruluğunu içerdiği niteliğini taşımaktadır.

MÖ 14. yüzyılda bir köy olarak kurulduğu tahmin edilen ilçede; Osmanlı dönemine kadar, Truvalılar, İyonyalılar, Lidyalılar, Persler, Helenler, Bergama krallıkları ile Roma ve Bizans devletlerine ait halkların yaşamlarını sürdürdükleri tahmin edilmektedir. Uzun süre Bizans yönetiminde kalan bölge, 13. yüzyılda Anadolu Selçuklularının eline geçmiş, bu Devletin dağılmasından sonra Karesi Beyliği yönetiminde kalmış ve nihayet 1334 yılında Osmanlı idaresine katılmıştır.

İlçe; Osmanlı hâkimiyetine girmesinden sonra, Bolu yöresinden gelen Akçaali, Rüstem ve Malkoç beylerine ait aşiretlerin yerleşimiyle, eski Artemea şehrinin kalıntıları üzerinde, 14 yüzyıl başlarında oluşmaya başlamıştır.

1859 (H. 1275) yılında Kırım ve Kafkasya'dan, 1877-1878 (H. 1293) yılında Rumeli ve Balkanlar ile Kafkaslardan gelen göçmenlerle nüfus artmış ve yeni mahalleler kurulmuştur (Plevne, Tırnova, Reşadiye). Göçle gelenlerin bir kısmı ilçe merkezine yerleşirken büyük bir bölümü köylere yerleşmiştir. 1382 yılına kadar Erdek Kazasına bağlı iken, 1398 yılında da müstakil kaza haline gelmiştir.

1881 de ilçe olan, 1885 yılında belediye teşkilatı kurulmuştur. Gönen; 1920'de Yunan işgaline uğramış, 6 Eylül 1922'de düşman işgalinden kurtarılmıştır.

Truva Savaşı, Mysia ve Zeleia

M.Ö. 1200 yıllarında Akhalar (Yunanlar) ile Troya arasında yaşanan ve yaklaşık on yıl süren Truva Savaşında Mysialılar başlarında Khoromis ve bilici Ennomas olduğu halde Truva'yı destekleyerek onların yanında savaşa katılmışlardır.
Boğazlarda güçlü bir hakimiyet sağlayan Yunanlar, Troya kentine saldırmışlardır. Bu saldırıya Troya tek başına değil Trakya ve Anadolu'da yaşayan uygarlıkların birleşmiş kuvvetleriyle karşı koymuştur. Troas ve Mysia gibi komşu bölgelerle, Trakya, Paphlagonia, Lykia, Phrygra gibi uzak bölgeler de Troya'ya yardımcı göndermişlerdir." Bu açıklamadan da Mysialılar'ın Troya egemenliğini benimsediği anlaşılabilir.

Tarihçi Strabon ise, "Şimdi Kyzikos dolaylarındaki halk, Aisepos çayından Rhyndakos Çayına ve Daskylitis gölüne kadar genellikle Dolienes olarak adlandırılır," sözleriyle Gönen, Erdek ve Manyas gölü civarında Dolieneslerin varlığından söz eder.

Başlarında Lykaon'un oğlu Pandaros olduğu belirtilen, Troya savaşına katılan Zeleia halkının mücadele, kahramanlık ve cesareti İlyada'da şu şekilde anlatılır":

"Sonra Zeleia'da oturanlar gelir, İda'nın ta dibinde, Aisepos'un kara sularını içen zengin Troyalılar. Başlarında Lykaon'un ünlü oğlu Pandaros var, Apollon kendisi vermiştir Pandaros'a yayını."

"Aradı belki bulurum diye tanrıya benzer Pandaros'u. Kusursuz, güçlü Lykaon'un oğlunu buldu ayakta, Çevresinde kalkan taşıyan sıra sıra erler, Aisepos akıntılarından gelmişlerdi hepsi de. Durdu yanında, söyledi ona şu kanatlı sözleri. Lykaon'un yiğit oğlu dinler misin beni, tezgiden bir ok atar mısın Menelaos'a, nasıl," "Hadi git ünlü Menelaos'a bir ok at sonra yurduna kutsal Zeleia kentine dönüşünde değerli kurbanlar kesmeyi ada, ilk kuzulardan ün salmış okçu Lykialı Apollon'a."

Destanın devamında Pandaros Menelaos'a bir ok atar ama öldüremez, sadece hafifçe yaralanmasına sebep olur. İkinci karşılaşmalarında Pandaros kargısıyla Menelaos'u öldürmeyi dener, ancak Tydeus'un oğlu Diomedes kalkanıyla hücumu savuşturur ve kargısını Pandaros'a fırlatır. Diomedes'in kargısı Pandaros'un yüzüne isabet eder ve ölür. Zeleialılar telaşla Pandaros'un cesedini alır ve merkez hükümete götürerek defn ederler.

Mysialılar Truva hükümetinin yıkılması üzerine Lidyalılar'ın egemenliğine girmiştir.

MEMNON KÖYÜ

Akhalar ile Truvalılar arasında yapılan savaşta Zeleia halkı Pandaros önderliğinde Truva'ya yardıma gider. Bu savaşa Troya'ya yardıma gelenlerden biri de Troya soyundan olup, aynı zamanda Habeşistan Kralı olan Memnon'dur. Memnon savaşa katılmış ancak ölmüştür. Memnon, şuanki Güvercinli Köprü'nün batısına gömülmüş ve burada zamanla Memnon Köyü kurulmuştur.

Memnon Köyü günümüzde Ulukır köyünün sınırlarında olup, Güvercinli Köprü'nün batı yakasındadır. Çanakkale yolu üzerinde olan söz konusu bölgeye gelindiğinde Höyük türünden yükseltiler fark edilmektedir.

Büyük İskender ve Güvercinli Köprü

Zeleia kenti kısa bir süre sonra Pers hakimiyetine girmiştir.
MÖ. 334 yılında Büyük İskender ile Persler arasında yapılan Granikos Savaşı'nda (Biga Çayı) Zeleia halkı Perslerin yanında yer almıştır fakat yenilgilerine engel olamamıştır. Zeleia şehri Kyzikos'a bağlı bir uç karakol vazifesi görmüştür.

Granikos Savaşı'nda Pers ordusunu bozguna uğratan İskender, bir rivayete göre savaş esnasında Aeisepos'un (Gönen Çayı) kenarında dinlenmek için mola vermiştir. Yıkanmak için dereye inen askerler orada dolaşırken, sazlıkların arasından duman yükseldiğini görmüşlerdir. Buradaki sıcak suyu ılıştırmak amacıyla Gönen Çayı'ndan bir kanal açtıktan sonra askerler burada uzunca bir süre kalıp banyo almışlardır. Yaptıkları banyonun kendilerini zindeleştirdiğini ve hastalıklarını iyi ettiğini gören İskender'in ordusu bu suyun tılsımlı olduğuna inanmıştır.

Güvercinli Köprü'nün ismi ile ilgili bir rivayete göre Habeşistan Kralı Memnon'un kuşları her sene Gönen Çayının ağzına gelerek orada Habeş yiğidine ağlarlarmış. Memnon'un savaşta ölen arkadaşlarının ruhlarını taşıyan, yahut da kendisinin ölümsüzleşmiş küllerinden doğmuş olan bu kuşlar iki gruba ayrılır ve birbirleriyle dövüşürlermiş. Çarpışma, ancak bir grubun tamamen yok olmasıyla sona erermiş.

Coğrafi Özellikler

Gönen; Marmara bölgesinin Güneyinde, Balıkesir ilinin kuzey batısında  yer alan, Balıkesir iline bağlı bir ilçemizdir.

İlçe merkezinin deniz seviyesinden yüksekliği 33 metre ve toplam alanı 1152 km² olup 40°06' kuzey enlemleri ile 27° 38' doğu boylamlarında yer almaktadır. Kaz dağlarından doğan Gönen Çayı şehrin içinden geçerek Marmara Denizi'ne dökülür.

İlçe topraklarının merkezi ve kuzey doğu bölümü ovalarla, batı ve  güney doğu bölümü de tepelik ve dalgalı alanlarla kaplıdır. Orta  bölümünde Gönen ovası yer alır. Güneye doğru indikçe yükseklik artar  ve 500 m üzerine  çıkar.Batıdaki dede tepesi 963 m ile ilçenin en en yüksek yeridir.Gönen ovası kuzeyindeki sızıdede tepesi 332 m dir.

Gönen Çayı ve onun kollarını oluşturan derelerin meydana getirdiği vadi içinde yer alan Gönen'in tarihi romalılara kadar dayanmaktadır. Gönen ilçesinin köylerinde, 1997 yılı nüfus sayımına göre 36.152 kişi yaşamaktadır. İlçede 89 köy ve 1 belde (Sarıköy) vardır. Genellikle ovalarda kurulan köyler, dağlara gidildikçe seyrekleşir.

Balıkesir'e 115 km uzaklıkta olan Gönen Çanakkale'ye 150 km, Bursa'ya ise 155 km mesafededir.

Gönen'in, Kurtuluş, Malkoç, Rüstem, Plevne, Altay, Gündoğdu, Yüzüncüyıl, Akçaali, Tırnova, Karşıyaka ve Reşadiye adıyla toplam 11 mahallesi bulunmaktadır.

İklim ve bitki örtüsü
Gönen ve çevresi Akdeniz ile Karadeniz iklimlerinin etkisi altındadır. Kuzeyde doğal engel olmadığı için Marmara denizinin etkisi görülür. Geçiş iklim özelliklerinin hakim olduğu sahada yazlar sıcak, kışları yağışlıdır. Çevredeki yüksek sahalarda iklim biraz daha karasal etkiler taşır.

Gönen'de yıllık sıcaklık ortalaması 13.9 °C dir. Kaydededilen en yüksek sıcaklık 42.7 °C olup 22 Ağustos 1977 tarihinde görülmüştür. En düşük sıcaklık ise -10.1 °C ile 21 Şubat 1985 tarihinde kaydedilmiştir.

Yağış ortalaması 657 milimetredir.

Bitki örtüsü iklim şartlarına göre gelişmiş olup, Batı ve güneyde ormanlık alanlar geniş yer kaplar. Orman altıda ve tahrip edilen sahalarda ise çalı ve maki toplulukları görülür.
Ormanı oluşturan ağaç türleri meşe, gürgen, kayın,Akçaağaç, kızılağaç, ıhlamur, kestane ve kızılçamdır.
En çok görülen çalı ve maki elemanları akçakesme, melengiç, kermez meşesi, katran ardıcı ve tespih çalısıdır.

Nüfus
1905 yılında Osmanlılar döneminde tutulmaya başlanan nüfus kayıtlarına göre bu tarihteki nüfusu 8.978' dir. Bu nüfusun; % 8'i Rum, % 0.49'u Ermeni, % 91.51'i de Türk - Müslüman nüfus olarak kayıtlara geçmiştir. 2020 yılı verilerine göre toplam nüfus 74.894'tür.

Ekonomi

Geçmişte ekonomisi yalnızca tarım ve kaplıca turizmine dayanan Gönen giderek bir sanayi kentine dönüşmektedir. Sanayileşmenin lokomotifi deri ve gıda sektörleridir.

Verimli topraklara sahip Gönen Ovasında tarım çağdaş tekniklerle yapılmakta, hemen her türlü sebze, hububat, bakliyat, endüstri ve yem bitkileri ile meyve yetiştirilir.

Gönen sahip olduğu şifalı sularıyla çok eskiden beri bilinen bir beldedir. Yurt içinden yılda çok sayıda insan başta romatizma ve kireçlenme rahatsızlıkları olmak üzere hastalıklarına şifa bulmak için Gönen'e gelir.

Dünyaca pirinç ile de ayrıca adından sıkça söz ettiren ilçe bölgesinde önemli bir ekonomik güce sahiptir.

Gönen yeraltı kaynakları açısından zengin bir ilçedir, ilçede Sarıköy Beldesi'ne bağlı Şaroluk köyünde ve Sebepli köyünde geniş rezervli linyit kömürü bulunmaktadır.

Turizm

Gönen turizmi kaplıcalara dayalıdır. Gönen şifalı sularıyla çok eskiden beri bilinen bir beldedir.
Yurt içinden yılda 200,000'i aşkın insan başta romatizma ve kireçlenme rahatsızlıkları olmak üzere hastalıklarına şifa bulmak için Gönen'e gelir.
Gönen Kaplıcaları, 3 bin yıllık geçmişe sahip ve günümüzde Sağlık Bakanlığı'nca birçok hastalığa iyi geldiği kanıtlanmış şifa merkezlerinin biridir.
Pek çok hastalığa iyi gelen kaplıcaların etrafında oteller ve pansiyonlar vardır.

Gönen merkezine 10 km uzaklıktaki Ekşidere köyündeki Dağ Ilıcası özellikle yazın büyük ilgi görür. Dağ ılıcası'nın üstü açık ve etrafı ormanlarla kaplıdır. Kışın dondurucu soğuklarda bile açık havada bu ılıcaya girilebilir.

İlçe merkezine 27 km mesafede bulunan, Gönen'e bağlı Denizkent deniz turizmi için cazip bir merkezdir.

Gönen ünlü yazar Ömer Seyfettin'in doğum yeridir. Hikâyelerinde geçen çocukluk mekanları hâlen Gönende ziyaret edilebilecek özelliktedir.

Son yıllarda ''OYA PAZARI'' na alışveriş için gelenler İlçe turizmine hareketlilik getirmektedir.

Alacaoluk Kalesi, Babayaka Kalesi ve Güvercinli Köprü Gönen'in çevresindeki başlıca tarihi kalıntılardır.

Termal turizm gelişiminin önemi
Gönen  kaplıcaları,  bilhassa  Roma,  Bizans  ve  Osmanlı  bata  olmak  üzere Büyük İskender'den günümüze kadar  geçen sürede  özellikle sağlık  amaçlı kullanımlara sahne  olmutur. Günümüzde  kullanılan  kubbeli  hamamların  çekirdeğinin  Bizans  döneminde  inĢa  edilmiş  olması tarihteki  kullanımına  kanıt niteliği  taımaktadır. 20. yüzyılın  başlarında  buna  temizlik  ve  sanayi faaliyetlerindeki kullanımlar  da  eklenmitir. Bu  bağlamda  halk  arasında ―kaynar  adı verilen  40 tekneli  bir  çamaşırhanenin varlığı  ile  1917'de  Gönen  çayı  kenarında  tabakhanenin  kurulması kullanım şeklindeki bu çeşitliliği gösteren somut delillerdir.  Gönen'de  termal  kaynakların  turizm  amaçlı  ilk  kullanımı  hiç  şüphe  yok  ki,  156  yataklı Yeşil  otelin  1936  yılında  hizmete  girmesiyle  başlamıtır.  Fakat  bu  diğer  kullanım  şekillerinin ortadan  kalktığı  anlamına  gelmez.  Zira  Gönen'deki  çamaşırhaneler  1951  yılına  kadar  varlığını korurken,  tabakhane  ise  günümüzde  dahi  sürmektedir.  Dolayısıyla  Gönen'deki  termal  turizm aktivitelerinin  modern  anlamdaki  başlangıcı  1936  yılı gibi  algılansa  da,  bu konudaki  asıl  milat 1951'dir.  Zira yapılan  yatırımlara  koşut  olarak,  termal  suyun  kullanım  şeklinin  önemli  oranda değişmeye baladığı dönem 1950 sonrasıdır. Bu  noktada  termal  kaynakların  kullanımındaki  değişikliklere  ve  tesislerin  gelişim karakterine  göre Gönen'deki sağlık  turizm  aktivitelerini  dört farklı  dönemde  incelemek mümkündür.

Ulaşım
İlçe Merkezi Bandırma-Balya yolu güzergahında olup, Balıkesir'e 135, Çanakkale'ye 140, Bursa'ya 150 km uzaklıktadır.

Gönen, Bandırma, Erdek, Biga, Manyas ve Balya ilçelerine asfalt yol ile bağlıdır.

Karadan İstanbul, İzmir ve Ankara ile karşılıklı doğrudan otobüs seferler vardır.

Bandırma'dan Gönen'e karayolu uzunluğu 44 km olup yaklaşık 35 dakikada ulaşılır.

İlçenin bazı önemli şehirlere uzaklığı şöyledir:

Tren seferleri ile İzmir-Bandırma bağlantılıdır.

İstanbul ve İzmir'den uluslararası Havaalanı, Balıkesir, Bandırma Askeri Havaalanı, Bursa'dan Bursa Havaalanı bağlantısı vardır.

İstanbul'dan Bandırma'ya düzenli olarak Deniz otobüsü ve Hızlı Feribot seferleri yapılır. İstanbul-Bandırma arası deniz yolculuğu yaklaşık 2 saat sürer.

Kültür
Gönen'in kültür yaşamında en önemli yer tutan kişi kuşkusuz Ömer Seyfettin'dir. Her yıl Mart ayının ilk haftası '' Ömer Seyfettin Kültür Sanat Haftası'' olarak kutlanmakta ve çeşitli etkinlikler düzenlenmektedir. Ömer Seyfettin'in 1884 yılında Gönen'de doğmuş ve çocukluğunun ilk dönemi Gönen'de geçmiştir. ''ANT'' ve ''KAŞAĞI'' isimli hikâyelerinde Gönen'den hatırında kalan hikâyelerini dile getirmiştir. Tahir Musa Ceylan'ın Kestane Kıranında Kadınlar isimli romanının bir kısmı da Gönen'de geçmektedir.
Ayrıca yöremize özgü İĞNE OYASI çok ilgi gördüğünden Gönen Oya Çeyiz Fuarı düzenlenmektedir. Bu etkinlik aynı zamanda Gönen'in düşman işgalinden kurtuluşunun yıldönümü olan 6 Eylül tarihini de içine alması nedeniyle dolu dolu bir kültür haftası yaşanmaktadır.

Kadın Girişimi Üretim ve İşletme Kooperatifi üyesi 20 kadın tarafından iğne oyası olarak hazırlanan "Şeftali Ağacı Heykeli" dünyanın en büyük iğne oyası heykeli olarak 2018 yılında Guinness rekorlar kitabına girdi.

1 milyondan fazla ilmekle 191 santimetre boyunda 140 santimetre eninde üç boyutlu olarak tasarlanan ve müracaatı yapılan iğne oyası heykel, Guinness Rekorları Türkiye Temsilcisi Prof. Dr. Orhan KURAL tarafından tescillendi.Kural, kuru şeftali ağacı dallarına el emeğiyle yapılan bu güzel çalışmadan dolayı Gönenli kadınları kutladı.

Gönen ve çevresinde ekseriyetle Manav, Rumeli muhâciri, Çerkez vardır. Bazı yerleşimlerde Yörükler oturur. Az sayıda Pomak köyleri de vardır. Etno-kültürel olarak  şöyle bir liste çıkar:

Rumeli Muhâcirleri : 36 köy (9 köy karışık), (Pomak) : 8 köy
Çerkesler : 13  köy, (Gürcü) : 7 köy , (Kırım Tatarı) : 1 köy
Yörükler : 26 köy (7 tanesi karışık)
Manavlar  : 8 köy (3 tanesi karışık)

Kentte spor ile ilgilenen iki kulüp vardır. Bunlar amatör liglerde mücadele eden Gönen Belediye Spor ve Tayfunspor'dur.

Kaynakça

Gönen, Balıkesir


Sequeiros Portekiz'de Aguiar da Beira belediyesine bağlı olan, 12,92 km2 yüzölçümüne sahip, 297 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Aguiar da Beira'nın bucakları

Sequeiros (Aguiar da Beira)


Dendroloji ya da Ağaçbilim, ağaçları inceleyen botaniksel bilim dalıdır. Yunanca "δένδρον" (ağaç) ve "λόγος" (bilim) sözcüklerinin birleşmesiyle oluşan sözcük, sözlük anlamıyla ağaç bilimi anlamına gelir. Ağaç, ağaççık ve çalı gibi bitkiler ile sarmaşık, üzüm asması gibi sarılıcı bitkileri, yani genel anlamda çok yıllık odunsu bitkileri inceler.

Ayrıca bakınız
 Dendrokronoloji

Ağaç taslakları
Dendroloji

Dendroloji


Roma Termini (på italiensk Stazione Termini) er hovedbanegården i Rom, Italien.

Stationen har regelmæssige togforbindelser til alle større italienske byer samt daglige internationale afgange til München i Tyskland, Genova og Wien i Østrig. Med 33 perroner og over 150 millioner passagerer hvert år er Roma Termini blandt de travleste banegårde i Europa.

Referencer

Termini Station
Transport i Italien

Roma Termini Station


Dušan Petković (født 13. juni 1974) er en tidligere serbisk fodboldspiller.

Serbiens fodboldlandshold

|-
|2000||1||0
|-
|2001||2||0
|-
|2002||0||0
|-
|2003||0||0
|-
|2004||4||0
|-
!Total||7||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Serbien
Personer fra Beograd

Dušan Petković


Kap Verde nahm in London an den Olympischen Spielen 2012 teil. Es war die insgesamt fünfte Teilnahme an Olympischen Sommerspielen. Das Comité Olímpico Caboverdeano nominierte drei Athleten in zwei Sportarten.

Fahnenträgerin bei der Eröffnungsfeier war die Judoka Adysângela Moniz.

Teilnehmer nach Sportarten

Judo

Leichtathletik

Weblinks

Einzelnachweise

Kap Verde
Sommerspiele 2012

Olympische Sommerspiele 2012/Teilnehmer (Kap Verde)


Geometride eksantriklik (dış merkezlik) bir konik kısmın özelliklerini belirtmek için kullanılan bir terimdir, genel olarak e harfi ile gösterilir. Eksantrikliğin, kabaca sözü edilen konik kısmın çemberden ne kadar farklı olduğunu gösteren bir sayı olduğu söylenebilir. Konik kısımlarda:
 Çemberin eksantrikliği 0,
 Elipslerin eksantrikliği 0 ve 1 arasında,
 Parabolün eksantrikliği 1,
 Hiperbolün eksantrikliği 1'den büyük,
 3 boyutlu sekillerin eksantrikliği 2 boyutlu eksantrik çifti olarak söylenir [2,3] gibi,
 Düz bir çizginin eksantrikliği ise sonsuzdur.

Analitik geometri

Eksantriklik (matematik)


Awkward passion er en film instrueret af Henrik Wadt Thomsen.

Handling
En musikvideo med Awkward Passion, der fremfører sangen "Interior".

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1988

Musikvideoer og DVD-er

Awkward passion


Alex Infascelli (* 9. November 1967 in Rom) ist ein italienischer Videoclip- und Filmregisseur sowie Drehbuchautor.

Leben
Infascelli, Teil einer Familie von Filmschaffenden, ging 1988 nach Los Angeles, wo er als Musiker arbeitete und dann als Produktionsassistent für Musikvideos wirkte. Zurück in seinem Heimatland war er dann ebenfalls Assistent bei Musikvideo- und Werbefilmen, bevor er selbst auf den Regiestuhl wechselte. Zahlreiche populären Künstler der Musikbranche ließen ihre Videos von Infascelli inszenieren. 1994 drehte er den Kurzfilm Vuoto a rendere, der im Kino als eine Episode von De Generazione gezeigt wurde. Nach einem weiteren Episodenbeitrag erschien 2000 der Horrorthriller Almost Blue nach einem Roman von Carlo Lucarelli, der bei Kritikern und Publikum gut ankam. Er wurde mit einem David di Donatello, einem Silbernen Band und anderen Preisen ausgezeichnet. Der Nachfolger Il siero della vanità erschien 2004, zwei Jahre später mit H2 Odio ein weiterer Horror-Thriller; danach arbeitete Infascelli für das Fernsehen.

Für einige Auftritte wurde Infascelli auch als Darsteller verpflichtet.

Filmografie (Auswahl)
 1994: De Generazione (eine Episode)
 2000: Almost Blue (auch Darsteller)
 2004: Il siero della vanità
 2006: H2 Odio

Weblinks

 Infascelli bei mymovies (italienisch)

Einzelnachweise

Filmregisseur
Drehbuchautor
Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1967
Mann

Alex Infascelli


Der Schwedisch-Norwegische Krieg (, ) wurde zwischen Schweden und Norwegen im Sommer 1814 ausgetragen. Norwegen war in weiterer Folge durch eine Personalunion mit Schweden verbunden, hatte aber seine eigene Verfassung und ein eigenes Parlament.

Hintergrund
Durch den Kieler Frieden vom 14. Januar 1814 hatte der König von Dänemark-Norwegen, der bis dahin in den napoleonischen Kriegen mit Frankreich verbündet war, Norwegen an den König von Schweden, der mit Großbritannien verbündet war, abzutreten. Dieser Vertrag wurde jedoch von den Norwegern nicht akzeptiert. Christian Friedrich von Dänemark, Statthalter in Norwegen und späterer König von Dänemark, wurde am 25. Februar 1814 in Trondheim zum Regenten Norwegens proklamiert. Am 17. Mai 1814 wurde er auf dem Reichstag von Eidsvoll zum Erbkönig von Norwegen gewählt, nachdem eine neue Verfassung verabschiedet worden war.

Armeen
Die norwegische Armee hob 30.000 Mann aus und bezog Position hinter der schwedischen Grenze. Die Flotte der Norweger umfasste nur wenige Schiffe, die in Hvaler lagen.

Die schwedische Armee umfasste 45.000 erfahrene und gut ausgerüstete Soldaten. Die schwedische Flotte hatte einige große Schiffe zur Verfügung.

Kriegsverlauf
Die Feindseligkeiten begannen mit einem Angriff der schwedischen Marine auf die norwegischen Boote in Hvaler am 26. Juli 1814. Die norwegischen Schiffe entkamen, konnten aber im weiteren Verlauf des Kriegs nicht mehr eingreifen.

Die Schweden überschritten die Grenze bei Halden und belagerten die nahegelegene Festung Fredriksten, gleichzeitig landeten weitere 6000 Mann in Kråkerøy bei Fredrikstad. Die Festung hielt der Belagerung stand, die Stadt ergab sich am nächsten Tag. Die norwegische Armee stand zu dieser Zeit in Rakkestad. Am 2. August konnten die Norweger in der Schlacht von Lier einen Sieg erringen, ebenso waren sie in der Schlacht bei Matrand am 5. August und in der Schlacht an der Langnes-Schanze am 9. August erfolgreich.

Trotz der Erfolge wurde eine drohende norwegische Niederlage infolge der schwedischen Überlegenheit immer offensichtlicher. Deshalb wurden die schwedischen Vorschläge für Verhandlungen akzeptiert. Aufgrund der Siege, insbesondere in der Schlacht an der Langnes-Schanze, konnte eine norwegische Kapitulation verhindert werden. Dem norwegischen Staatsrat für Finanzen Frederik von Haxthausen wurde wiederholt vorgeworfen, dass er die Versorgungslage zu pessimistisch dargestellt habe, weshalb die norwegischen Siege nicht ausgenutzt worden waren, sondern Friedensverhandlungen aufgenommen werden mussten. Haxthausen wurde jedoch schließlich vom norwegischen Reichsgericht freigesprochen.

Auswirkungen
Die Verhandlungen begannen am 10. August in Moss, und am 14. August wurde die Konvention von Moss unterschrieben. König Christian Friedrich musste abdanken, aber Norwegen wurde innerhalb der Personalunion mit Schweden formell unabhängig.

Literatur
 Ralph Tuchtenhagen: Kleine Geschichte Norwegens. Verlag C.H. Beck, München 2009, ISBN 978-3-406-58453-4.
 S.A. Kan: Geschichte der skandinavischen Länder. Deutscher Verlag der Wissenschaften, Berlin 1978

Schwedische Geschichte (19. Jahrhundert)
Norwegische Geschichte (19. Jahrhundert)
Norwegischer
Koalitionskriege
Konflikt 1814
Krieg (19. Jahrhundert)
Krieg (Europa)

Schwedisch-Norwegischer Krieg (1814)


Wanda Wiktoria Półtawska (Lublin, 2. studenog 1921.) poljska je liječnica i spisateljica. Bila je žrtva nacističkoga koncentracijskoga logora Ravensbrück u Njemačkoj, nakon što je uhićena u veljači 1941. i optužena za pomoć poljskom pokretu otpora. Koristili su je kao pokusnoga kunića u raznim medicinskim pokusima. Provela je četiri godine u logoru, ali je preživjela, a potom napisala izvješće o svojim iskustvima "Ne bojim se svojih snova". Kasnije se udala i imala četvero djece.

Njen osvrt na život i uvjete u logoru poslužio je kao materijal za više knjiga. Tijekom svoje zatvorske kazne odlučila je da će, ako preživi, postati liječnica, i to je i učinila. Završila je medicinski studij na Jagielonskom sveučilištu 1951. godine i doktorirala psihijatriju 1964. godine. Provela je istraživanje o tzv. "Auschwitzskoj djeci", ljudima koji su bili u koncentracijskim logorima kao djeca. Godine 1967. organizirala je osnivanje Instituta za teologiju obitelji na Papinskoj akademiji za teologiju u Krakovu i upravljala je Akademijom više od 33 godine. Od 1981. do 1984. predavala je na Papinskom lateranskom sveučilištu u Rimu.

Półtawska je nepokolebljiva vjernica, a surađivala je sa svojim sunarodnjakom papom Ivanom Pavlom II., s kojim je raspravljala o temama vjere i teologije. Kada je 1962. godine, bila bolesna od raka, rekli su joj da ima još samo 18 mjeseci života. Papa Ivan Pavao II., tada kardinal Krakova, zamolio je Oca Pija da moli za nju. Nakon toga je ozdravila i više joj nije bila potrebna operacija. Ovo je bilo jedno od čuda koje je potaklo papu Ivana Pavla II., da proglasi svecem Oca Pija 2002. godine.

Izvori

Poljska u Drugom svjetskom ratu
Žrtve progona u Drugom svjetskom ratu
Životopisi, Poljska
Katoličanstvo u Poljskoj
Liječnici
Psihijatri

Wanda Półtawska


A Classe Borodino foi uma classe de couraçados pré-dreadnought operada pela Marinha Imperial Russa, composta pelo , , ,  e . Suas construções começaram entre 1900 e 1902 no Estaleiro do Báltico e no Nova Estaleiro do Almirantado, ambos em São Petersburgo, sendo lançados ao mar entre 1901 e 1903 e comissionados na frota russa entre 1903 e 1905. A Classe Borodino foi a mais numerosa construída pela Marinha Imperial e seu projeto foi muito baseado no predecessor couraçado . As principais mudanças incluíram um casco maior e mais comprido, torres de artilharia maiores e maquinários mais pesados.

Os cinco couraçados da Classe Borodino eram armados com uma bateria principal composta por quatro canhões de 305 milímetros montados em duas torres de artilharia duplas. Tinham um comprimento de fora a fora de 121 metros, boca de 23 metros, calado de oito metros e um deslocamento de mais de catorze mil toneladas. Seus sistemas de propulsão eram compostos por vinte caldeiras a carvão que alimentavam dois motores de tripla-expansão, que por sua vez giravam duas hélices até uma velocidade máxima de dezoito nós (33 quilômetros por hora). Os navios também tinham um cinturão principal de blindagem na linha d'água que ficava entre 145 e 194 milímetros de espessura.

Os quatro primeiros navios foram designados para a 2ª Esquadra do Pacífico na Guerra Russo-Japonesa. A força enfrentou os japoneses na Batalha de Tsushima em maio de 1905, em que o Borodino, Imperator Alexandr III e Kniaz Suvorov foram afundados. O Oryol foi seriamente danificado e se rendeu.  Ele foi reformado pelos japoneses e comissionado na Marinha Imperial Japonesa como , participando do Cerco de Tsingtao na Primeira Guerra Mundial e depois afundado como alvo de tiro em 1924. O Slava tinha ficado na Rússia, enfrentando a Frota de Alto-Mar alemã na Primeira Guerra Mundial até ser deliberadamente afundado e depois desmontado.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Borodino

Classe Borodino (couraçados)


إن استغلال الإنسان لبعض المصادر الطبيعية (كالغذاء وضروريات الحياة) هو شرط أساسي لوجوده وبقاءه. ومع ذلك، فاستغلال الطبيعة يتم بكثير من الأحيان بطريقة غير رشيدة، والذي يسبب قلقا متزايدا، فاستنفاد الموارد الطبيعية بسبب النمو الاقتصادي والنمو السكاني يهدد الوجود البشري في نهاية المطاف.

أسباب الاستغلال الحالي
 زيادة تطور التكنولوجيا يُمكِن استخراج المصادر الطبيعية بسرعة وكفاءة. وكمثال على ذلك: في الماضي، كان قطع شجرة واحدة يستغرق عدة ساعات باستخدام المنشار، أما الآن باستخدام الآلات فلا تأخذ العملية إلا دقائق معدودة.
 والزيادة السريعة في عدد السكان تؤدي إلى زيادة الطلب على المصادر الطبيعية.
 المجتمعات القائمة على الصناعة بشكل رئيسي تشجع على الاستهلاك غير الضروري ويؤدي إلى استهلاك هذه المصادر بشكل كبير لا داعي له. ومن الأمثلة على ذلك الذهب، والماس إلخ.

عواقب استغلال الموارد
ثمة حدود للموارد الطبيعية، ويمكن للعواقب الآتي ذكرها أن تنتج عن الاستهلاك المستهتر والجائر لهذه الموارد:

 إزالة الغابات
 التصحر
 انقراض الأنواع
 التهجير
 تعرية التربة
 نضوب النفط
 نضوب الأوزون
 زيادة الغازات الدفيئة
 الطاقة المفرطة
 تلوث المياه
 المخاطر الطبيعية/الكوارث الطبيعية
 نضوب الفلزات والمعادن

التأثيرات على المجتمعات المحلية
تدخل شركات التعدين إلى الدول النامية في الجنوب العالمي للتنقيب عن المعادن الخام، مروجةً محاسن وجود الصناعة ومهمشةً الآثار السلبية المحتملة من أجل كسب تعاون السكان المحليين. تتمثل العوامل الإيجابية بشكل أساسي في التنمية الاقتصادية، إذ يصبح من الممكن تأسيس خدمات لا تستطيع الحكومة توفيرها، مثل المراكز الصحية وأقسام الشرطة والمدارس. غير أن المال يصبح موضوع اهتمام بارز مع التنمية الاقتصادية، ويمكن لهذا أن يؤدي إلى نزاعات كبرى لم يسبق للمجتمعات المحلية في الدول النامية أن تعاملت معها من قبل. تظهر هذه النزاعات نتيجة لتبني آراء مركزية الذات من قبل السكان المحليين بسبب التأثر بالقيم الاستهلاكية.

تتجلى تأثيرات استغلال الموارد الطبيعية على المجتمعات المحلية للدول النامية في مثال الأضرار التي خلّفها منجم أوك تيدي. بعد دخول شركة بي إتش بي، المعروفة حاليًا باسم بي إتش بي بيليتون، إلى بابوا غينيا الجديدة لاستغلال النحاس والذهب، ازدهر اقتصاد السكان الأصليين. ورغم تحسن نوعية الحياة لديهم، فقد شاعت النزاعات على الفور بين المحليين في ما يتعلق بحقوق الأراضي وأحقية الانتفاع من مشروع التعدين. ترسم عواقب كارثة أوك تيدي البيئية صورة عن الآثار السلبية المحتملة لاستغلال الموارد الطبيعية، إذ تضمّن التلوث الناتج عن التعدين تسمم موارد المياه الطبيعية التي تمد المجتمعات المحلية على طول نهر أوك تيدي، ما تسبب في خسائر واسعة في الحياة المائية. حين تنهي شركة التعدين مشروعها بعد استخراج المعادن والفلزات الخام من منطقة في دولة نامية، يُترك السكان المحليون ليتدبروا أمرهم مع التلف البيئي الذي حل بمجتمعهم، وتصبح شؤون الاستدامة طويلة الأمد للأرباح الاقتصادية التي تحفزت عن طريق وجود شركة التعدين أمرًا يستدعي القلق.

المراجع

قضايا بيئية
موارد طبيعية
وقود أحفوري

استغلال المصادر


Finland deltog ved vinter-PL 2018 i Pyeongchang, Sydkorea i perioden 9.-18. marts 2018.

Medaljer
Finland endte på en delt 16.plads på medaljeoversigten.

Medaljevindere

Referencer

2018
Lande ved vinter-PL 2018

Finland ved vinter-PL 2018