Horace Michael Rice (født 5. september 1872 i Sydney, New South Wales, Australien, død 18. januar 1950 samme sted) var en australsk tennisspiller, der i alt vandt fire titler ved det australasiatiske mesterskab.

Den venstrehåndede sydneyer vandt det australasiatiske mesterskab i herresingle i 1907 ved at besejre newzealænderen Harry Parker i finalen med 6–3, 6–4, 6–4. Han var yderligere tre gange i finalen i mesterskabet – i 1910, 1911 og 1915 – hvor det imidlertid blev til tre nederlag.

Rice sikrede også ved to tilfælde herredoubletitlen ved det australasiatiske mesterskab. I 1910 vandt han sammen med Ashley Campbell i finalen over Rodney Heath og John O'Dea med 6–3, 6–3, 6–2, og fem år senere gentog han triumfen, da han i 1915 sammen med Clarence Todd besejrede Gordon Lowe og Bert St. John i finalen med 8–6, 6–4, 7–9, 6–3. Og også i double var han yderligere tre gange den tabende part i en finale: i 1907, 1920 og 1923.

I 1923 vandt Rice endvidere det australasiatiske mesterskab i mixed double, da han sammen med Sylvia Lance besejrede Margaret Mollsworth og Bert St. John i finalen med 2–6, 6–4, 6–4. På det tidspunkt (18. august 1923) var han 50 år og 347 dage gammel, og han er dermed (pr. 2016) den ældste mandlige vinder af en grand slam-titel i tennis.

Horace Rice spillede sin eneste Davis Cup-kamp i kvartfinalenederlaget på 1−4 mod USA i New York City den 6. - 9. juni 1913, hvor han deltog i to singlekampe og tabte dem begge til henholdsvis Maurice McLoughlin og en ung R. Norris Williams, som også debuterede i den pågældende Davis Cup-kamp.

Singletitler

Nationale mesterskaber
 Australasian Championships (1): 1907.

Delstatsmesterskaber
 New South Wales Championships (2): 1900, 1907.
 Queensland Championships (5): 1901, 1907, 1911, 1912, 1922.
 South Australian Championships (2): 1914, 1915.
 Tasmanian Championships (1): 1916.
 Victorian Championships (1): 1901.

Andre mesterskaber
 Metropolitan Championships (4): 1899, 1903, 1907, 1908.

Kilder
 Tennis Archives - Horace Michael Rice
 DB4Tennis - Horace Rice
 Australian Open - Player History - Horace Rice
 Davis Cup - Horace Rice

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Australien
Personer fra Sydney

Horace Rice


Benjamin Burns (Perth, 1848 - Christchurch, 1932) est un joueur de rugby écossais. Il est l'un des premiers joueurs internationaux anglais de rugby, ayant participé comme avant au tout premier match international de l'histoire opposant l'Angleterre à l'Écosse le .

Biographie
Benjamin Henry Burns naît le  à Perth, dans la région de Perth and Kinross, en Écosse. Son père, Archibald Burns, est directeur général de la Bank of Scotland au Perthshire.

Carrière sportive
Dans une époque où le sport est en pleine ébullition dans les écoles anglaises, avec l'apparition de nombreux codes du football, dont le rugby, qui évolue de façon incontrôlée dans chaque club qui le pratique, Burns évolue au Blackheath FC, l'un des principaux clubs d'Angleterre. C'est en qualité de secrétaire de ce club qu'il cosigne avec Edwin Ash de Richmond FC une lettre publiée par The Times le , dans laquelle ils proposent l'organisation d'une réunion pour qu'. Cette réunion entre 21 délégués de clubs se tient le  et voit la création de la , qui deviendra la fédération anglaise de rugby à XV. Celle-ci charge à un comité de trois avocats et anciens joueurs de Rugby de la rédaction des lois du jeu.

Quatre jours après cette lettre, les capitaines de cinq clubs écossais publient dans l'hebdomadaire sportif Bell's Weekly un défi lancé aux Anglais, invitant toute équipe « sélectionnée dans toute l'Angleterre » à un match à 20 qui serait joué selon les règles de Rugby. Il fait suite à une première rencontre prétendue internationale s'étant tenue à The Oval trois semaines plus tôt, mais contestée par les Écossais qui ne s'estimaient pas représentés. Majoritairement ignoré, le défi est néanmoins accepté par Burns au nom de Blackheath, qui commence à constituer une équipe.

Le match se tient ainsi devant  à Édimbourg, sur la Raeburn Place, le terrain de cricket des Edinburgh Academicals, le . Burns n'est pas censé participer mais remplace Francis Isherwood qui doit se retirer. Il est ainsi intégré dans la première équipe d'Angleterre à l'occasion du tout premier match international de rugby de l'histoire contre l'Écosse. Joué le  à Raeburn Place, Édimbourg, il voit l'Écosse l'emporter 1 à 0 (1 transformation à 0). Comme douze autre joueurs, c'est le seul match international qu'il joue de sa carrière.

Carrière professionnelle
Benjamin Burns commence sa vie professionnelle en tant que commis pour l'. Il s'installe pour cela en Inde, mais en raison de problèmes de santé, il déménage à Christchurch, en Nouvelle-Zélande, et prend le poste de directeur de la . Lors de la fusion avec la Bank of New Zealand, il devient directeur adjoint de la succursale de Christchurch. Il s'associe ensuite avec M. Henderson et, à sa mort, il dirige Henderson and Burns, un courtier en actions. Il devient ensuite directeur de , une chaîne nationale de librairies.

Vie personnelle
Outre le rugby, Burns est également un golfeur passionné et, pendant qu'il travaille à Christchurch, il est l'un des quatre promoteurs de la création d'un club de golf à , dans la ville. Il remporte le championnat de Christchurch à deux reprises, et devient capitaine, puis membre à vie du club.

Il épouse Alice May Gower, et le couple a eu un fils, Archibald, né à Calcutta en 1884, qui s'est suicidé pendant la première Guerre mondiale, alors qu'il sert dans le .

Encore actif comme directeur de Whitcombe & Tombs, Benjamin Burns meurt le  à Christchurch.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Bibliographie
 .

Liens externes

Naissance à Perth (Écosse)
Naissance en mai 1848
Décès à Christchurch
Décès en juin 1932
Décès à 84 ans
Joueur international anglais de rugby à XV
Joueur du Blackheath RC

Benjamin Burns


Acest articol descrie calificările în Liga Campionilor EHF Feminin 2019-2020.

Tragerea la sorți
Cele patru echipe admise în această fază au jucat o semifinală și o finală sau un meci pentru locurile 3–4 pentru a determina ultima echipă participantă în Liga Campionilor. Meciurile s-au desfășurat pe 7 și 8 septembrie 2019. În semifinalele turneului de calificare DHK Baník Most a înfruntat Rocasa Gran Canaria, în timp ce ŽORK Jagodina a înfruntat Kastamonu GSK. Toate partidele s-au jucat în aceeași sală. Tragerea la sorți pentru stabilirea locului unde s-a desfășurat turneul a avut loc pe 26 iunie 2019, la Viena, în Austria, iar orașul Most din Cehia a primit dreptul de organizare.

Doar câștigătoarea turneului de calificare a avansat în faza grupelor, care a început pe 4–6 octombrie 2019.

Turneul de calificare

Semifinalele

Finala mică

Finala

Note

Legături externe
EHF: Pagina oficială

Liga Campionilor EHF Feminin 2019-2020
2019 în handbal

Calificări în Liga Campionilor EHF Feminin 2019-2020


Thalna, Etrüsk mitolojisindeki doğum tanrıçası. Ayrıca Tinia'nın karısıdır.

Genellikle genç bir kadın olarak tasvir edilirdi.

Etrüsk tanrıçaları
Çocukluk tanrıçaları
Çocukluk tanrıları

Thalna


عملية قد تشير إلى:

الطب
 عملية جراحية

الكيمياء

الرياضيات

 عملية أحادية
 عملية ثنائية

الحاسوب

علم النفس
 عملية عقلية (أو عملية ذهنية)

السياسة

الاقتصاد

عملية إدارية
عملية (أعمال)

عملية (توضيح)


Karma Clown er en film instrueret af Ulrika Ekberg.

Handling
Roosa er en ung, idealistisk kvinde, som prøver at blive professionel klovn. Men hun har svært ved at hengive sig, fordi hun kæmper med den uforløste smerte efter sin første store kærlighed

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005
Dokumentarfilm fra Danmark

Karma Clown


Ratovi zvijezda: Posljednji Jedi (u Hrvatskoj preveden i kao Ratovi zvijezda – Epizoda VIII: Posljednji Jedi; eng. Star Wars: The Last Jedi odnosno Star Wars – Episode VIII: The Last Jedi) je američki epski znanstveno-fantastični film iz 2017. godine čiji je redatelj i scenarist Rian Johnson. To je drugi film iz treće trilogije serijala Ratovi zvijezda te direktni nastavak prethodne epizode - Ratovi zvijezda: Sila se budi. Film je producirala kompanija Lucasfilm, a distribuirala kompanija Walt Disney Pictures. Glavne uloge u filmu su ostvarili Mark Hamill, Carrie Fisher, Adam Driver, Daisy Ridley, John Boyega, Oscar Isaac, Andy Serkis, Lupita Nyong'o, Domhnall Gleeson, Anthony Daniels, Gwendoline Christie, Kelly Marie Tran, Laura Dern i Benicio del Toro. Posljednji Jedi označio je posljednji glumački nastup glumice Carrie Fisher koja je preminula u prosincu 2016. godine, a sam je film njoj i posvećen. Radnja filma prati Rey koju za Jedi viteza obučava Luke Skywalker u nadi da će upravo njezina obuka pomoći Pokretu otpora u njihovoj borbi protiv Kylo Rena i zloglasnog Prvog reda.

Nakon što je kompanija Disney otkupila prava na filmski serijal Ratovi zvijezda u listopadu 2012. godine najavljeno je snimanje filma Posljednji Jedi. Film su producirali predsjednica kompanije Lucasfilm Kathleen Kennedy i Ram Bergman, a redatelj prethodne epizode J. J. Abrams ovdje je sudjelovao u ulozi izvršnog producenta. John Williams, skladatelj glazbe za sve prethodne epizode serijala i ovoga puta se vratio kako bi napisao glazbu za film. Scene za potrebe filma u Irskoj snimljene su još u rujnu 2015. godine u fazi pretprodukcije, a službeno snimanje filma trajalo je od veljače do srpnja 2016. godine u studijima Pinewood u Engleskoj. Postprodukcija je završena u rujnu 2017. godine.

Film Posljednji Jedi svoju je svjetsku premijeru imao u Los Angelesu, 9. prosinca 2017. godine, a u službenu kino distribuciju u SAD-u krenuo je 15. prosinca iste godine (dan ranije u kino distribuciju krenuo je u hrvatskim kinima). U prvom vikendu prikazivanja film je utržio 450 milijuna dolara u svijetu (u Hrvatskoj ga je pogledalo 61.463 ljudi u prvom vikendu) i ukupno zaradio 1,3 miljardi dolara, postavši film s največom zaradom 2017, te dobio većinom pozitivne ocjene filmske struke od kojih su posebno hvaljeni radnja, glumačka postava, akcijske sekvence, vizualni efekti, glazba i emotivna jačina priče; neki su ga kritičari smatrali i najboljim dijelom kompletne sage, nakon filma Carstvo uzvraća udarac. Nastavak filma, naslova Ratovi zvijezda: Uspon Skywalkera u kina je došao 20. prosinca 2019. godine.

Radnja

Pripadnici Pokreta otpora predvođeni generalicom Leiom Organom upravo se nalaze u fazi evakuacije svoje baze kada stiže borbena flota Prvog reda. Nakon efektivnog, ali skupocjenog protunapada kojeg je predvodio Poe Dameron, letjelice Pokreta otpora bježe brzinom svjetlosti, ali ih Prvi red uspijeva pratiti zahvaljujući novoj napravi kojom raspolažu. Kylo Ren, Lein sin, uništava nekoliko letjelica Pokreta otpora, ali oklijeva kada treba lansirati rakete na glavni brod na kojem se nalazi njegova majka. Borbene letjelice TIE uspijevaju uništiti most broda Prvog reda, ubivši admirala Ackbara te ranivši Leiu nakon čega admiralica Holdo preuzima zapovjedništvo nad Pokretom otpora. Nezadovoljni njezinom pasivnom strategijom, Poe, Finn, BB-8 i mehaničarka Rose Tico smišljaju tajni plan uništavanja naprave za praćenje koju ima Prvi red.

U međuvremenu Rey je skupa s Chewbaccom i R2-D2-om u svemirskom brodu Millennium Falcon stigla na udaljeni planet Ahch-To kako bi pokušala regrutirati Lukea Skywalkera da se pridruži Pokretu otpora. Obeshrabren, Luke u početku odbija, čak i nakon što sazna za smrt Hana Soloa. Bez da to Luke zna, Rey i Kylo Ren započinju međusobno komunicirati putem telepatskih vizija. Na nagovor R2-D2-a, Luke u konačnici ipak pristaje obučiti Rey o Sili. Luke i Kylo ispričaju Rey dvije potpuno različite verzije incidenta nakon kojeg je Kylo prešao na tamnu stranu sile, a Luke joj priznaje da je u jednom kratkom trenutku razmišljao i da ubije Kyla nakon što je osjetio da ga je vrhovni vođa Snoke iskvario; upravo je to bio trenutak u kojem je Kylo u odmazdi pobio preostale učenike i buduće Jedi vitezove. Uvjerena da se Kylo još uvijek može preobratiti na svijetlu stranu, Rey napušta planet Ahch-To kako bi se suočila s Kylom bez Lukea. Luke se priprema zapaliti stari Jedi hram i knjižnicu koja se tamo nalazi, ali susreće se s duhom Yode koji to radi umjesto njega i ohrabruje ga da uči iz svojih vlastitih neuspjeha.

Admiralica Holdo otkriva svoj plan diskretne evakuacije preostalih članova Pokreta otpora koristeći male letjelice. Vjerujući da je njezin plan kukavički i riskantan, Poe započinje pobunu. Finn, Rose i BB-8 odlaze u Canto Bight kako bi zatražili pomoć od hakera DJ-a koji tvrdi da im može pomoći uništiti napravu za praćenje. Njih četvero se ubrzo potajno ubacuju na Snokeov brod, ali ih uhićuje kapetanica Phasma, premda BB-8 uspijeva pobjeći. U međuvremenu, Rey također dolazi na brod pa je Kylo odvodi do Snokea koji joj otkriva da je zapravo on cijelo vrijeme kontrolirao telepatsku povezanost između njih dvoje te da je to bio dio plana uništenja Lukea. Naređuje Kylu da ubije Rey, ali on umjesto toga ubija Snokea te se njih dvoje zajedno bore protiv Snokeovih čuvara. Nakon borbe, Kylo poziva Rey da skupa s njim vlada galaksijom što Rey odbija. Koristeći Silu, oboje se bore domoći svjetlosnog mača Lukea Skywalkera koji u ključnom trenutku puca na pola.

Za to vrijeme, generalica Leia se oporavlja i sputava Poea te dopušta početak evakuacije prema Holdinom planu. Holdo ostaje na brodu kako bi prevarila Snokeovu flotu dok članovi Pokreta otpora pokušavaju pobjeći do obližnje pobunjeničke baze na Craitu. Međutim, haker DJ razotkriva njihov plan te evakuacijski transporti bivaju bombardirani uz teške gubitke; Holdo tada žrtvuje svoj vlastiti život zabivši se svjetlosnom brzinom u Snokeovu flotu. U kaosu koji nastaje, Rey uspijeva pobjeći, dok se Kylo proglašava novim vrhovnim vođom. BB-8 oslobađa Finna i Rose te njih troje, nakon što poraze kapetanicu Phasmu, bježe i pridružuju se ostatku preživjelih na Craitu. Kada pripadnici Prvog reda dođu na Crait, Poe, Finn i Rose predvode napad jurišnim brodovima. Rey s Falconom privlači na sebe borbene letjelice TIE, dok Rose istovremeno spašava Finna od samoubilačkog pokušaja zabijanja u protivnički top koji razara utvrdu u kojoj se nalaze članovi Pokreta otpora.

U tom trenutku dolazi Luke koji se sam suočava s Kylo Renom kako bi omogućio preživjelim pobunjenicima bijeg u sigurno. Kylo naređuje vojsci Prvog reda da pucaju na Lukea što nema pretjeranog efekta pa se Kylo sukobljava s Jedi vitezom uz upotrebu svjetlosnog mača. Kylo udara Lukea, ali shvaća da se borio s Lukeovim duhom (Luke se zapravo cijelo vrijeme nalazi na svom planetu i uz pomoć Sile projicira samog sebe na Craitu). Luke objašnjava Kylu da on neće biti posljednji Jedi, dok istovremeno Rey koristi Silu kako bi pomogla ostatku pobunjenika da pobjegnu s Falconom. Na planetu Ahch-To, iscrpljeni Luke mirno umire i postaje jedno sa Silom. Leia uvjerava preživjele da Pokret otpora ima sve što im je potrebno za ponovno uzdizanje. U gradu Canto Bight, jedno od djece koje je pomoglo Finnu i Rose u bijegu hvata metlu uz upotrebu Sile te pogledom punim nade gleda u obzor svemira.

Glumačka postava
Mark Hamill kao Luke Skywalker - bivši Jedi Master koji se nalazi u samonametnutom prognanstvu na planetu Ahch-To. On je sin Anakina Skywalkera i Padme Amidale. Hamill također nastupa u ulozi Dobbu Scaya, nazvanog prema montažeru filma Bobu Ducsayu. Tijekom scene čija se radnja odvija u gradu Canto Bight, lik zamjenjuje BB-8-a za automat za kockanje.
Carrie Fisher kao generalica Leia Organa - Lukeova sestra blizanka, bivša princeza planeta Alderaana i vođa Pokreta otpora. Ona je kćerka Anakina Skywalkera i Padme Amidale. Posljednji Jedi bio je posljednji film na kojem je glumica Fisher radila. Preminula je 27. prosinca 2016. godine, nakon što je završila rad na filmu koji je u konačnici njoj i posvećen.
Adam Driver kao Kylo Ren - sluga vrhovnog vođe Snokea u kojem je jaka tamna strana Sile, a ujedno je i predvodnik Vitezova Ren. Rođen je kao Ben Solo, sin Han Soloa i Leie Organe, nećak Lukea Skywalkera i unuk Anakina Skywalkera i Padme Amidale.
Daisy Ridley kao Rey - skupljačica smeća s planeta Jakku u kojoj je Sila jaka i koja se pridružuje Pokretu otpora te odlazi pronaći Lukea Skywalkera.
John Boyega kao Finn - bivši pripadnik vojske Prvog reda koji se priklanja Pokretu otpora.
Oscar Isaac kao Poe Dameron - visoko rangirani pilot borbenih letjelica X-wing u Pokretu otpora.
Andy Serkis kao vrhovni vođa Snoke - tajanstveni vođa Prvog reda i učitelj Kylo Rena.
Lupita Nyong'o kao Maz Kanata - pirat i saveznik Pokreta otpora.
Domhnall Gleeson kao general Hux - vođa bivše ubojite baze Prvog reda.
Gwendoline Christie kao kapetanica Phasma - zapovjednica vojske Prvog reda.
Kelly Marie Tran kao Rose Tico - članica Pokreta otpora koja radi u održavanju.
Laura Dern kao vice-admiralica Amilyn Holdo - službenica Pokreta otpora.
Frank Oz kao Yoda - preminuli bivši Jedi vitez, Lukeov mudri mentor koji se pojavljuje kao duh.
Benicio del Toro kao DJ - podzemni haker. Glumac Del Toro svoj je lik poistovijetio s nožem uz opasku: "Ako ga uhvatiš za oštricu, posjeći će te. Ako ga uhvatiš za dršku, on može biti vrlo, vrlo koristan".

Joonas Suotamo pojavljuje se kao Chewbacca, a ulogu je preuzeo od Petera Mayhewa koji je u prethodnom nastavku Sila se budi glumio taj lik. Mayhew je, sa svoje 73 godine života, u filmu kreditiran kao "Chewbaccin savjetnik". Billie Lourd, Mike Quinn i Timothy D. Rose repriziraju svoje uloge pukovnika Connixa, Niena Nunba i admirala Ackbara iz prethodnih filmova. Amanda Lawrence pojavljuje se kao zapovjednica D'Acy, a Mark Lewis Jones i Adrian Edmondson tumače kapetana Canadyja i Peaveyja. Jedinicom BB-8 upravljaju lutkari Dave Chapman i Brian Herring, glas mu posuđuje Ben Schwartz, a za završne zvučne efekte zaslužan je Bill Hader čiji je glas modificiran putem sintesajzera. Jimmy Vee glumi R2-D2-a. Veronica Ngô tumači ulogu Roseine sestre Paige Tico, članicu Pokreta otpora koja žrtvuje vlastiti život kako bi uništila jedan od brodova Prvog reda.

Justin Theroux tumači ulogu glavnog hakera, dok Lily Cole nastupa u ulozi njegove pratilje. Joseph Gordon-Levitt ima glasovnu cameo ulogu kao Slowen Lo. Warwick Davis tumači Wodibina. Gareth Edwards, redatelj filma Rogue One: Priča iz Ratova zvijezda i Gary Barlow pojavljuju se u cameo ulogama vojnika Pokreta otpora. Redatelji Edgar Wright i Joe Cornish također se pojavljuju u cameo ulogama u filmu. Hermione Corfield tumači Tallie Lintru, jednog od pilota Pokreta otpora. Noah Segan i Jamie Christopher pojavljuju se kao piloti Starck i Tubbs. Hamillova djeca - Griffin, Nathan i Chelsea - u filmu se pojavljuju u cameo ulogama kao vojnici Pokreta otpora. Princ William, princ Harry i Tom Hardy su snimili cameo uloge kao pripadnici vojske Prvog reda.

Produkcija

Razvoj projekta
U listopadu 2012., kreator Ratova zvijezda George Lucas prodao je svoju produkcijsku kompaniju Lucasfilm, a s njom i franšizu Ratovi zvijezda, tvrtki The Walt Disney Company nakon ćega je Disney najavio novu trilogiju u serijalu. Ubrzo nakon toga je J. J. Abrams imenovan za redatelja prve epizode u trilogiji, Sila se budi, u siječnju 2013. U lipnju 2014., rečeno je da je redatelj Rian Johnson razgovarao o pisanju i režiji njegovog nastavka, epizodi VIII, te o tretmanu za treći film, epizodu IX, s Ramom Bergmanom koji bi snimio oba filma. Johnson je u kolovozu 2014. potvrdio da će režirati epizodu VIII. U rujnu je režiser Terry Gilliam pitao Johnsona kakav je osjećaj preuzeti nešto toliko poznato od drugog redatelja na što je Johnson odgovorio:

Tek sam započeo sa svime, ali dosad, iskreno, to je najzabavnija stvar na kojoj sam ikad pisao. Jednostavno je veselo. Ali za mene je i osobno, odrastao sam ne samo gledajući te filmove, već i igrajući se s tim igračkama, tako da su prvi filmovi koje sam slagao u svojoj glavi bili smiještenin u tom svijetu. Veliki dio toga je ta izravna veza, gotovo poput automatskog bacanja natrag u djetinjstvo na čudan način. Ali ne znam, pitajte me ponovo za nekoliko godina i moći ćemo razgovarati o tome.

Priča započinje odmah nakon posljednje scene od Sila se budi, te Johnson za svoju priču ogledao na filmove kao što su Twelve O'Clock High, Most na rijeci Kwai, Gunga Din, Three Outlaw Samurai, Sahara i Letter Never Sent za inspiraciju tijekom razvijanja ideja.

U prosincu 2015., predsjednica Lucasfilma Kathleen Kennedy rekla je: "još nismo isplanirali baš svaki pojedini detalj [trilogije nastavka]", i da je Abrams surađivao s Johnsonom i da će Johnson zauzvrat surađivati s (tadašnjom) redateljem Epizode IX Colin Trevorrow kako bi se osigurao glatki prijelaz, te je Abrams ostao izvršni producent zajedno s Jason McGatlinom i Tomom Karnowskim.  Lucasfilm je 23. siječnja 2017. objavio naslov filma, Ratovi zvijezda: Posljednji Jedi. Tijekom produkcije je Mark Hamill izrazio neslaganje sa smjerom namjenenom za njegov lik, smatrajući da je izuzetno razočarani karakter suprotnim onim prethodnim optimizmom. Kasnije je Hamill rekao da žali zbog toga što je svoje početne nedoumice javno iznio i usporedio svoja neslaganja sa sukobima koje je imao s George Lucasom tijekom snimanja filma Povratak Jedija.

Dodjela uloga
U studenom je Kennedy na londonskoj premijeri filma Sila se budi najavila da će se cijela glumačka postava vratiti za epizodu VIII, zajedno s "šakom" novih glumačkih članova. U veljači 2016., na početku snimanja, potvrđeno je da će Laura Dern i Kelly Marie Tran glumiti u još neodređenim ulogama. U travnju 2017. na proslavi Star Wars Orlando, Lucasfilm je objavio da Tran glumi radnika za održavanje otpora imenom Rose Tico, što je Johnson opisao kao najveću novu ulogu filma. Kako bi povratak Frank Oza kao Yoda ostao tajna, producenti su isključili Ozovo ime u naplati za marketing prije premijere i osigurali da Oz ostane tijekom snimanja na sceni.

Snimanje
Snimanje je započelo tijekom predprodukcije na Skellig Michaelu u Irskoj 14. rujna 2015., zbog poteškoća u snimanju na tom mjestu tijekom ostalih godišnjih doba. Trebalo je trajati četiri dana, ali je otkazano prvi dan zbog loših vremenskih prilika i loših uvjeta. U studenom 2014., Ivan Dunleavy, izvršni direktor Pinewood Studios, potvrdio je da će film biti snimljen u Pinewoodu, s dodatnim snimkama u Meksiku. Del Toro je u rujnu 2015. otkrio da će glavno snimanje započeti u ožujku 2016; Kennedy je kasnije potvrdila da će snimanje filma započeti u siječnju 2016. Produkcija je započela rad na pozornici 007 u Pinewood Studios 15. studenoga 2015. Rick Heinrichs bio je dizajner produkcije.

U siječnju 2016. produkcija epizode VIII kasnila je do veljače zbog promjena scenarija, a ukupno snimanje filma bilo je u opasnosti zbog predstojećeg štrajka. Dodatna snimanja filma održana su u Dubrovniku, u Hrvatskoj od 9. do 16. ožujka, kao i u Irskoj u svibnju. Malin Head u okrugu Donegal i planinsko područje, Ceann Sibeal u okrugu Kerry, poslužili su kao dodatne lokacije za snimanje. Kako bi se povećala intimnost scena, Driver i Ridley bili su oboje prisutni prilikom snimanja razgovora preko Sile. Snimanje na lokaciji za bitku na planetu Crait održalo se u srpnju u solnim ravnicama Salar de Uyuni u Boliviji.

Dizajner produkcije Rick Heinrichs rekao je da je originalni scenarij zahtijevao preko 160 setova, dvostruko više nego što bi se moglo očekivati, ali da je Johnson sve "smanjio i rezao". Na kraju je 125 setova stvoreno na 14 zvučnih pozornica u Pinewood Studios.

Prema dizajneru stvorenja Neal Scanlanu, Posljednji Jedi koristi više praktičnih efekata od bilo kojeg Star Wars filma, sa 180 do 200 bića stvorenih praktičnim efektima, nekih izbačenih iz konačne montaže. Za Yodinu pojavu u filmu kao duha, lik je stvoren pomoću lutkarstva, kao što je to učinjeno u originalnoj trilogiji Ratova zvijezda (za razliku od računalno generiranih slika, koja je korištena za stvaranje Yode u većini prethodnika).

Scene na Canto Bight sadrže reference na film Brazil redatelja Terry Gilliama iz 1985. u kojem su Finn i Rose uhićeni zbog kršenja mjesta z parkiranje 27B/6.

Priznanja

Kritike
Web stranica za recenzije Rotten Tomatoes izvijestila je da je 91% kritičara filmu dalo pozitivnu recenziju na temelju 453 recenzije, s prosječnom ocjenom 8,09 /10. Konsenzus kritičara stranice glasi: "Ratovi zvijezda: Posljednji Jedi odaje počast bogatoj ostavštini sage, dodajući neke iznenađujuće preokrete - i pružajući svu emotivno-jaku akciju kojoj se obožavatelji nadaju." Na Metacritic film ima prosjek ocjene 85 od 100 na temelju 56 kritičara, što ukazuje na "opće priznanje".

Matt Zoller Seitz s RogerEbert.com dao je filmu četiri od četiri zvijezde, hvalivši iznenađenja i rizike koje je film uzeo, napisavši da "Film djeluje podjednako dobro kao ozbiljna avantura puna strastvenih junaka i zlikovaca i kao meditacija o nastavcima i franšizinom svojstvu... [Film] je zaokupljen pitanjima nasljeđa, zakonitosti i sukcesije i uključuje više rasprava o tome treba li ponoviti ili odbaciti priče i simbole prošlosti. " Pišući za Rolling Stone, Peter Travers je filmu dodijelio 3,5 od 4 zvijezde, pohvalivši glumce i režiju: "U hiper-vještim ste rukama Johnsona koji vam osigurava da ostavite multipleks osjećajući se euforično. Srednji dio aktualne trilogije, Posljednji Jedi svrstava se u najbolje iz Zvjezdanih ratova (čak i vrhunac koji je "Imperij uzvraća udarac") usmjeravajući put prema naprijed sljedećoj generaciji skywalkera - i, uzbudljivo, novoj nadi. "

Richard Roeper iz Chicago Sun-Times dao je filmu 3,5 / 4 zvijezde, rekavši, "Ratovi zvijezda: Posljednji Jedi ... ne dodjeluje sasvim isti emocionalni udarac [kao što je Sila se budi] i pomalo zaostaje u drugoj polovici, [ali] ovo je još uvijek vrijedno poglavlje iz franšize Star Wars, iskačući uzbudljivim akcijskim scenama, prožetim dobrim humorom i koji sadrže više od nekoliko sjajnih "povratnih poziva" prethodnim likovima i ikoničnim trenucima. " Za Hollywood Reporter, Todd McCarthy, rekao je: "prepun akcijom i zadovoljavanjem na način na koji njegova odana publika želi da bude, skok redatelja Riana Johnsona u svemir Georgea Lucasa općenito je ugodno iako se ponekad mući pronaći nešto korisno i/ili zanimljivo za svoje likove da rade. "

Will Gompertz, umjetnički urednik BBC News-a, dao je filmu 4/5 zvijezda napisavši "Rian Johnson ... nije vam pokvario Božić puretinom. Njegov dar vama je kreker, blockbusterski film prepunom dosjetljivosti, duhovitost, i hrpom akcije." Mark Kermode, britanski filmski kritičar, dao je filmu 4/5 zvijezda rekavši da se Johnson "dokazuje majstorom čina balansiranja, držeći zaraćene snage ove intergalaktičke franšize u gotovo savršenom skladu."  Nepredvidivost zapleta cijenili su recenzenti poput Alex Leadbeatera iz Screen Rant, koji je posebno komentirao da je Snokeova smrt "najbolji filmski zaokret u godinama".  Kreator franšize George Lucas, koji nije bio uključen u produkciju filma, opisao je Posljednji Jedi kao "lijepo napravljen" ubrzo nakon objavljivanja.  Njegova reakcija na Ratovi zvijezda: Sila se budi bila je općenito negativnija.

Suprotno tome, Richard Brody iz New Yorker-a napisao je, "Unatoč nekoliko zapanjujućih ukrasnih detalja (od kojih većina uključuje crvenu boju) i tog kratkog središnjeg trenutka s više Rey, film se pojavljuje kao djelo koje je glačano, izravnano, strašno pročišćeno. Više od svega, nudi zastrašujuće izračunato pripovijedanje, umjetnu univerzalnost koja se dijelom postiže izričitim vjerskim referencama. " Kate Taylor iz The Globe and Mail dala je filmu 2/4 zvijezde, rekavši film pretrpio previše novih dodataka i napisala, "Vrhunske nove životinje, zreli negativci, velika junakinja, prigušen humor - dok nastoji podržati golemu kulturnu baštinu, ova se trilogija koja se razvija pokušava se boriti za održavanje ravnoteže koja se često čini izvan dosega. " Owen Gleiberman iz Varietyja kritizirao je film zbog prevelikog ignoriranja prošlih filmova rekavši da se" sada ponavljaju stvari koje su se već ponovile. Zavjera s pobunjenicima koja je naše junake dotrajeralo do kraja njihova borbenog duha, osjeća se kao ponovni pregled onoga što smo prošli prije godinu dana u Rogue Oneu, i pokušaji odjeka izgleda i raspoloženja i zamračenja dizajna 'Empire se uzvraća' sada jasno pokazuju da je nova trilogija službeni spomenik nostalgiji. "

Kritike publike
Primanje publike mjereno metodama znanstvenog anketiranja bilo je vrlo pozitivno. Publika koju je CinemaScore nasumično anketirao na dan otvorenja, filmu je dala prosječnu ocjenu "A" na ljestvici od A do F. Ankete iz SurveyMonkeyja i ComScoreova PostTrak-a otkrili su da je 89% članova publike film ocijenilo pozitivno, uključujući rijetku ocjenu od pet zvjezdica.

Korisnički rezultati kod Rotten Tomatoes i Metacritic bili su negativniji. Kod Rotten Tomatoes 44% korisnika film je ocijenilo 3,5 zvjezdice ili više, dok je kod Metacritic prosječna ocjena korisnika 4,4. Nekoliko recenzenata nagađalo je da je koordinirano podnošenje glasova iz internetskih grupa i botova pridonijelo niskim rezultatima. Ocjene publike pronađene na web stranicama kao što su Rotten Tomatoes i Metacritic zahtijevaju samo registraciju i ne osiguravaju da su glasači koji su doprinijeli filmu pogledali film.  Quartz je napomenuo da su neki novi računi dali negativne ocjene i Posljednjem Jediju i Thor: Ragnarok, dok je Bleeding Cool izjavio da su se kritike za posljednji film poćele blago, ali potom i "naglo skočile".  Kao odgovor na tvrdnje o varanju, izvršni direktor Fandangoa izjavio je da osoblje Rotten Tomatoes nije otkrilo nikakvu neobičnu aktivnost na Posljednjem Jedi osim primjetnog "uzoraka u broju napisanih korisničkih pregleda".  Međutim, 2019. glasnogovornik Rotten Tomatoes potvrdio je da je film bio "ozbiljno ciljan" kampanjom za neuspijeh.

Recenzenti su primijetili i koliko je bilo podjele mišljenja publike oko Posljednjeg Jedia. Emily VanDerWerff iz Voxa je smatrala da su nezadovoljni ljubitelji film smatrali previše progresivnim, te da im se nije sviđao humor, zaplet ili karakterizacija likova, ili da su se osjećali izdano time što su ignorirne razne teorije obožavatelja. I drugi su recenzenti napravili slična zapažanja. Osobito je razdvojilo otkriće da su Reyni roditelji beznačajni; mnogi obožavatelji očekivali su da će ona biti Lukina kći ili će dijeliti lozu s nekim drugim likom iz izvorne trilogije. Bilo je i osjećaja da je Snokeov lik nerazvijen i da su Lukeova djela bila u suprotnosti s njegovim prethodnim junačkim prikazom. Recenzenti su izjavili da su se teorije obožavatelja toliko ukorijenile među nekim gledateljima da im je bilo teško prihvatiti različite priče, ali i da su drugi gledatelji cijenili radnju, ton i odstupanje filma od tradicije Ratova zvijezda.

Nastavak

Uspon Skywalkera
Epizoda IX: Uspon Skywalkera prikazana je za kino distribuciju 20. prosinca 2019. godine. Film je režirao J. J. Abrams, a u pisanju scenarija mu se pridružio Chris Terrio.

Izvori

Vanjske poveznice

Akcijski znanstvenofantastični filmovi
Fantastični pustolovni filmovi
Američki filmovi 2010-ih
Zvjezdani ratovi

Ratovi zvijezda: Posljednji Jedi


Peter Engberg (28. maj 1946) er en dansk instruktør. Han har instrueret mange prisbelønnede dokumentarfilm, men har også selv medvirket i film.

Filmografi
 Ang.: Lone, 1970 - Han spillede chauffør i jeep
 Eftersøgningen, 1971 - Instruktør
 Når vinden blæser, 1986 - Oversættelse
 Peter von Scholten, 1987 - Fotograf
 Transformationer - verdener i forvandling, 1988 - Instruktør
 Nu - et øjeblik på Jorden, 1992 - Instruktør
 Øje blikke, 1993 - Instruktør
 En verden uden tid og sted, 1995 - Fotograf
 Fremskridt - et nyt årtusinde, 1999 - Instruktør
 Min avatar og mig, 2010 - Medvirkende

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra Danmark

Peter Engberg


Ellý Katrín Guðmundsdóttir (fædd 15. september 1964 í Reykjavík) er íslenskur lögfræðingur og fyrrum borgarritari Reykjavíkurborgar. Hún hefur vakið athygli fyrir að beina sjónum almennings að Alzheimer-sjúkdómnum sem lagðist á hana 51 árs að aldri. Hún var sæmd riddarakrossi Fálkaorðunnar 17. júní 2020 fyrir störf á opinberum vettvangi og framlag til opinskárrar umræðu um Alzheimer sjúkdóminn.

Hún er gift Magnúsi Karli Magnússyni, fyrrum deildarforseta í læknadeild HÍ og eiga þau tvö börn. Móðir Ellýjar er færeysk. Bróðir hennar er Pétur Guðmundsson körfuboltakappi.

Hún lauk gagnfræðaprófi frá Kvennaskólanum í Reykjavík 1980 og lauk svo stúdentsprófi frá Menntaskólanum í Hamrahlíð. Hún lauk embættisprófi í lögfræði frá Háskóla Íslands 1990, og lauk meistaraprófi í umhverfis- og alþjóðarétti frá University of Wisconsin Law School 1998.

Hún var skipuð af Alþingi í stjórnlaganefnd árið 2010. Hún sat í stjórn Landverndar 2016-2018.

Í Alþingiskosningunum 2021 neitaði kjörstjórn henni að njóta aðstoðar Magnúsar, fulltrúa hennar, í kjörklefa, hún greiddi atkvæði með aðstoð kjörstjóra.

Starfsferill
 1991-1994 lögfræðingur á Einkaleyfastofu
 1998-2002 lögfræðingur hjá Alþjóðabankanum í Washington D.C.
 2002-2005 forstöðumaður Umhverfis- og heilbrigðisstofu Reykjavíkur
 2005-2007 sviðsstýra Umhverfissviðs Reykjavíkurborgar
 2007-2008 forstjóri Umhverfisstofnunar
 2008-2011 sviðsstjóri Umhverfis- og samgöngusviðs Reykjavíkurborgar
 2011-2016 borgarritari Reykjavíkurborgar
 2016-2019 lögfræðingur hjá Reykjavíkurborg

Heimildir

Íslenskir lögfræðingar

Ellý Katrín Guðmundsdóttir


is an asteroid, slow rotator and tumbler, classified as a near-Earth object and potentially hazardous asteroid (PHA) of the Apollo group, approximately  in diameter, making it the largest PHA known to exist. It was discovered on 13 May 1999, by astronomers of the Lincoln Near-Earth Asteroid Research at the Lincoln Laboratory's Experimental Test Site near Socorro, New Mexico.

Orbit and classification

 orbits the Sun at a distance of 1.0–4.5 AU once every 4 years and 6 months (1,644 days; semi-major axis of 2.73 AU). Its orbit has an eccentricity of 0.64 and an inclination of 14° with respect to the ecliptic. This makes it also a Mars-crossing asteroid.

The body's observation arc begins with its first identification as  at Palomar Observatory in April 1990, more than 9 years prior to its official discovery observation at Socorro.

Close approaches

 has an Earth minimum orbital intersection distance of  It passed closer than 0.20 AU to the Earth five times in the last century (0.033 AU in 1990), but its next closest approach in the 21st century will be in 2075 at  and in August 2137 at . For comparison, the planet Venus passed  from Earth in 2022.

Physical characteristics

In the SMASS and Tholen classification,  is an X-type asteroid. It has also been characterized as a carbonaceous C-type asteroid, which seems more likely due to its exceptionally low albedo (see below).

Rotation period

Radar imaging by Goldstone and Arecibo observatories revealed that  has an unusually slow and possibly chaotic rotation period, similar to that of asteroid 4179 Toutatis.

In July 1999, a rotational lightcurve of  was obtained from photometric observations. It gave a period of  hours with a brightness amplitude of 0.7 magnitude (), and suggested that the body is in a non-principal axis rotation, commonly known as tumbling.

Diameter and albedo

 measures between 5 and 7 kilometers in diameter and its surface has an exceptionally low albedo of 0.02. The Collaborative Asteroid Lightcurve Link derives an albedo of 0.03 and adopts a diameter of 7 kilometers based on an absolute magnitude of 15.2.

Numbering and naming

This minor planet was numbered by the Minor Planet Center on 16 February 2003. As of 2018, it has not been named.

References

External links

 Asteroid Lightcurve Database (LCDB), query form (info )
 Asteroids and comets rotation curves, CdR – Observatoire de Genève, Raoul Behrend

053319
053319
053319
053319
053319
053319
19990513

(53319) 1999 JM8


An Vriesea brassicoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Gilbert Baker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Christian Mez. An Vriesea brassicoides in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea brassicoides


Događaji

Rođenja

Smrti
 17. svibnja – Kraljević Marko, srpski kralj (oko * 1355.)

Izvori

Vanjske poveznice

1395.


Peter Szech (* 26. Mai 1953 in Essen; † 3. März 2014 in Neuss) war ein deutscher Fußballspieler, der auf der Stürmerposition spielte.

Karriere

Schwarz-Weiß Essen und VfR Neuss
Szech begann seine Karriere 1972 bei Schwarz-Weiß Essen. Nachdem er in den ersten beiden Spielzeiten nicht berücksichtigt worden war, bestritt er sein erstes Profispiel am 3. August 1974 beim 0:0 gegen den VfL Wolfsburg. In dieser Saison bestritt er zwölf Spiele, in denen Szech aber kein Tor schoss. Danach wechselte er für drei Jahre in seine Heimatstadt zum VfR Neuss.

Bayer Leverkusen
Zur Saison 1978/79 wechselte Peter Szech zum damaligen Zweitligisten Bayer 04 Leverkusen. Nach seinem Debüt am ersten Spieltag gegen Fortuna Köln (3:1) entwickelte er sich als Stammspieler. Er erzielte in 37 Spielen seiner ersten Saison 15 Tore und stieg mit Bayer in die Bundesliga auf. Sein dortiges Debüt gab Szech bei der 1:3-Niederlage am ersten Spieltag der Saison 1979/80 gegen den FC Bayern München. In den folgenden Spielzeiten blieb er Stammspieler und erzielte in 130 Spielen für die "Werkself" 39 Tore. Seine beiden wichtigsten Treffer waren die zum 2:1-Sieg im Rückspiel der Relegation der Saison 1981/82 gegen Kickers Offenbach, wodurch er den Abstieg seines Vereins aus der Bundesliga verhinderte.

Bayer 05 Uerdingen
Zur Saison 1982/83 wechselte Peter Szech zum Zweitligisten Bayer 05 Uerdingen, wo er ebenfalls sofort zum Stammspieler wurde. Er erzielte in 27 Spielen sieben Tore und verhalf dem Team zum Aufstieg in die Bundesliga. In der Hinrunde der Bundesligasaison 1983/84 kam er jedoch nicht mehr zum Einsatz, weshalb er den Verein erneut wechselte.

Rückkehr nach Essen
Zur Winterpause der Saison 1983/84 schloss er sich Rot-Weiss Essen an. Hier bestritt er jedoch nur die Begegnungen zwischen dem 20. und 25. Spieltag und erzielte zwei Tore. Sein letztes Profispiel am 25. Februar 1984 war das 1:1-Unentschieden gegen den MSV Duisburg, in dem er den Ausgleichstreffer erzielte.

Späteres Leben
Szech lebte 20 Jahre lang auf einem Bauernhof in Thailand und starb im März 2014 an den Folgen eines Motorradunfalls.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Bayer 04 Leverkusen)
Fußballspieler (KFC Uerdingen 05)
Fußballspieler (Rot-Weiss Essen)
Fußballspieler (Schwarz-Weiß Essen)
Fußballspieler (VfR Neuss)
Deutscher
Geboren 1953
Gestorben 2014
Mann

Peter Szech


Nationalpark Gennargentu () er en nationalpark på østkysten af den italienske ø Sardinien.

Parkens fauna omfatter Felis lybica sarda (også kendt som Sardinsk vildkat), muflon, skovmår, the væsel, syvsovere, havesyvsover, the Sardinsk ræv, gåsegrib, kongeørn, høgeørn, vandrefalk, stor flagspætte, sommerfuglen korsikansk svalehale. af marine pattedyr findes middelhavsmunkesæl, finhval, kaskelothval, og forwskellige mindre hvaler og delfiner.

Mationalparken ligger i provinserne Nuoro og Ogliastra.

Det højeste bjerg på Sardinien, Punta La Marmora, i bjergkæden Gennargentu ligger i nationalparkens område.

Galleri

Se også
 Nationalparker i Italien

Referencer

Eksterne henvisninger
 Parco Nazionale del Golfo di Orosei e del Gennargentu
 Official website

Gennargentu
Sardinien

Nationalpark Gennargentu


Iben Mondrup (født 26. september 1969 i København) er en dansk forfatter.

Baggrund og karriere
Iben Mondrup er den ældste af en søskendeflok på tre. Fra hun var tre år gammel, boede hun i Grønland i hhv. Qasigiannguit, Qeqertarsuaq og Nuuk. Forældrene Ebbe og Kirsten Mortensen, som begge var skolelærere, flyttede til Grønland i 1972 og blev der til 2019, hvor Ebbe Mortensen afgik ved døden, og Kirsten Mortensen flyttede til Danmark. Som attenårig rejste Iben Mondrup til Danmark for at uddanne sig, bl.a. på Det Kongelige Danske Kunstakademi, hvorfra hun i 2003 dimitterede som billedkunstner med en mastergrad i Kunstteori og formidling. Hun debuterede som romanforfatter i 2009 med Ved slusen.

Priser og legater
 2019: Adam Oehlenschlaeger, Emil Aarestrup, Herman Bang og Johannes Ewald Fonden (anerkendelse af kunstnerisk virksomhed)
2017: Blixenprisen (Karensminde)
 2015: DR Romanprisen (Godhavn)

Iben Mondrup har modtaget adskillige legater fra Statens Kunstfond, heriblandt det 3-årige arbejdsstipendium, som hun blev tildelt i 2015. I 2022 modtog  hun Statens Kunstfonds livslange hædersydelse.

Bibliografi
Vittu (2022) Politikens Forlag – roman
Tabita (2020), Politikens Forlag – roman
Vi er brødre (2018), Gyldendal – roman
Karensminde (2016), Gyldendal – roman
 Godhavn (2014), Gyldendal – roman
 Isit Takunnittut / Øjnene der ser (2014), Dacapo Publishing – fotokunstbog
 Store Malene (2013), Gyldendal – roman
 En to tre – Justine (2012), Gyldendal – roman
 Jessie Kleemann / Qivittoq (2012), Hurricane – kunstnermonografi
 Ved slusen (2009), Milik Publishing – roman
 De usynlige grønlændere (2003), Atuagkat – samtalebog

Eksterne henvisninger

Romanforfattere fra Danmark
Danskere i 1900-tallet
Danskere i 2000-tallet
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Kvindelige forfattere i det 20. århundrede
Kvindelige forfattere i det 21. århundrede
Modtagere af DR Romanprisen
Personer i Kraks Blå Bog
Modtagere af Blixenprisen

Iben Mondrup


Mihail Olegovici Efremov () este un actor de teatru și film, regizor de teatru și prezentator TV rus. Artist emerit al Federației Ruse (1995).

Biografie
Mihail Efremov s-a născut la 10 noiembrie 1963, la Moscova, într-o familie de oameni ai teatrului. Este actor în a treia generație. Tatăl său este Oleg Efremov, iar mama — actrița teatrului "Sovremennik" Alla Pokrovskaia, bunicul — regizorul de operă Boris Pokrovski, stră-străbunicul — creatorul noului alfabet ciuvaș, iluministul Ivan Iakovlevici Iakovlev.

În anii 1982-1984 Mihail a slujit în rândurile armatei Sovietice.

În anii 1991-1996 a fost actor al teatrului artistic din Moscova "A. P. Cehov".

Din 2006 este invitat în calitate de membru al juriului ligii superioare KVN.

Creativitatea

Regizor teatral
 1996 — «Злодейка, или Крик дельфина» И. Охлобыстина (МХАТ, совместно с Гариком Сукачёвым)
 1998 — «Максимилиан Столпник» И. Охлобыстина (МХАТ)
 2008 — «Шарманка» А. Платонова («Современник»)

Munca în televiziune

 2009-2014 — «Жди меня» — prezentator, din 30 noiembrie 2009 pînă la 12 septembrie 2014, "Primul canal".
 2012 — «Гражданин поэт» —  proiect de televiziune a postului de televiziune «Дождь», în colaborare cu Dmitri Bîkov.
 2013 — «Господин хороший» —  proiect de televiziune a postului de televiziune "Дождь» al autori «Гражданин поэт»
 2013 — «"Оттепель" в стихах» — proiect special de televiziune la "Primul canal", creat pentru a sprijini serialul de televiziune «Оттепель» — recită poezia «По несчастью или к счастью, истина проста…» de Ghennadi Șpalikov.

Filmografie
 1976 — Дни хирурга Мишкина — Саша Мишкин в детстве
 1978 — Когда я стану великаном — Петя Копейкин
 1978 — Дом у кольцевой дороги — Коля
 1981 — Всё наоборот — Андрей Лоскутов
 1987 — Шантажист — Михаил Рубцов
 1988 — Благородный разбойник Владимир Дубровский — Владимир Андреевич Дубровский
 1991 — Виват, гардемарины! — наследник престола Пётр Фёдорович
 1991 — Люк
 1992 — Мужской зигзаг — Саша Батюшкин
 1996 — Кризис среднего возраста — Тимоха Ягин, друг Влада
 1996 — 1997 — Королева Марго — король Карл IX
 1997 — Марцефаль — диджей
 1999 — Д. Д. Д. Досье детектива Дубровского — Соплыгин, директор музея В. А. Иринархова
 2000 — Каменская (серия «Игра на чужом поле») — Николай Алфёров
 2000 — Романовы. Венценосная семья — Керенский
 2000 — Граница. Таёжный роман — Алексей Жгут, старший лейтенант
 2000 — Спасатели. Затмение — Илья
 2001 — Праздник — Дзюба
 2001 — Гипноз
 2002 — В движении — Вован
 2002 — Джокеръ — Кречинский
 2002 — Антикиллер — Михаил Олегович Хондачев, банкир
 2003 — Антикиллер 2: Антитеррор — Михаил Олегович Хондачев, банкир
 2003 — Небо. Самолёт. Девушка — Алексей, командир корабля
 2003 — Убойная сила 5 — Пахомов
 2003 — Супертёща для неудачника — Сергей
 2003 — Участок — Корытников
 2004 — Слушатель — Кулёма
 2004 — Француз — Карпенко, полковник милиции
 2004 — Русское — отец Эда
 2004 — Начало пути — комендант концлагеря
 2004 — Диверсант — Костенецкий
 2004 — Московская сага — парторг Медицинского института
 2005 — КГБ в смокинге — главный редактор газеты
 2005 — 9 рота — дембель-сверхсрочник, старшина
 2005 — Дунечка — Борис Александрович, режиссёр театра
 2005 — Люби меня — Антон
 2005 — Охота на изюбря — Серов
 2005 — Лебединый рай — Дима
 2005 — Статский советник — Евстратий Павлович Мыльников, начальник филеров
 2005 — Женская интуиция 2 — Миша
 2005 — Греческие каникулы — отец Ипполита
 2005 — Мама не горюй 2 — Моня, московский политтехнолог
 2006 — Жесть — маньяк (добрый мужчина)
 2006 — Золотой телёнок (телесериал — 4, 6 серии) — Васисуалий Лоханкин
 2006 — Охота на пиранью — Дорохов, начальник УВД
 2006 — Заяц над бездной — Блында, полковник
 2006 — Девять неизвестных — судебный пристав
 2006 — Офицеры — Семён Иванович Петренко,  подполковник
 2006 — Три полуграции — Слава, любовник Сони
 2006 — Точка — Эдик
 2006 — Никто не знает про секс — отец Кеши
 2006 — Сдвиг — Тюбетейка
 2006 — Грозовые ворота — Ланевский, капитан
 2006 — Парк советского периода — товарищ Роберт
 2007 — 12 — 8-й присяжный
 2007 — Параграф 78 — начальник тюрьмы
 2007 — Leningrad — Омельченко (film cinematografic și serial TV)
 2007 — Святое дело — принудительнолечащийся
 2007 — Артистка — Гусятников
 2007 — День выборов — отец Иннокентий
 2007 — Диверсант. Конец войны — Костенецкий
 2007 — Вилла раздора, или Танец солнечного затмения — Алик
 2007 — Ирония судьбы. Продолжение — Дед Мороз
 2007 — Солдаты-7 — капитан Стомаросов
 2008 — Семейка Ады — Пётр Погодин, Иван Погодин
 2008 — Беляев — Лютаев
 2008 — Дом Солнца — профессор Немчинов
 2008 — Индиго — отец Каляева
 2008 — Пятница. 12 — милиционер
 2008 — Тяжёлый песок — Сергей Терещенко, адвокат
 2008 — Самый лучший фильм 2 — папа Моряка
 2008 — 2009 — Обручальное кольцо — Пётр
 2009 — Охота на Вервольфа — Адольф Гитлер
 2009 — Книга мастеров — 34-й богатырь
 2009 — Розы для Эльзы — главный рейдер
 2009 — Приказано уничтожить! Операция: «Китайская шкатулка» — майор МГБ Бабушкин
 2009 — Контракт на любовь — режиссёр
 2009 — Какраки — Михал Михалыч
 2009 — Антикиллер Д. К. — Хондачёв
 2009 — Чёрная молния — алкаш в цветной шапочке
 2009 — Белый песок — капитан баржи
 2009 — Кошечка (новелла «Бешеная балерина») — Варечка
 2010 — Одноклассники — скульптор-бомж Геша
 2010 — Любовь в большом городе 2 — Валерий Борисович
 2010 — Гаражи — следователь Михаил Олегович Щукин
 2010 — Олимпийская деревня — Сенька
 2010 — Классные мужики — мэр Горска
 2010 — Робинзон — Лёвкин
 2010 — Белый песок — капитан баржи
 2010 — Зайцев, жги! История шоумена — Валёк
 2011 — Самый лучший фильм 3-ДЭ — учитель труда дядя Миша
 2011 — Generation П — Леонид (Легион) Азадовский
 2011 — Случайный свидетель — Аркадий Царьков
 2011 — Фурцева — Олег Ефремов
 2011 — Три дня с придурком
 2011 — О чём ещё говорят мужчины — священник
 2011 — Я желаю тебе себя — Александр Сергеевич, завхоз-стихотворец
 2012 — Ржевский против Наполеона — Лев Толстой
 2012 — МУР. Третий фронт — начальник ОББ, майор Иван Платонович Данилов
 2012 — Духless — Кондратов
 2012 — Джунгли — Вадим Вадимович
 2012 — Гарегин Нжде — Петко Христов
 2012 — Наружное наблюдение — полковник Сергей Романович Додин
 2013 — Департамент — Оленев, генерал
 2013 — Zомби каникулы 3D — Дудиков
 2013 — Не бойся, я с тобой! 1919 — полицмейстер
 2013 — Звездопад — примета лета — Василий Свидерский
 2013 — Оттепель — Фёдор Андреевич Кривицкий, кинорежиссёр
 2013 — Тётушки — продавец мандаринов
 2014 — Кавказская пленница! — администратор гостиницы
 2014 — На дне — Сверчков-Задонский
 2014 — Контуженый —  Антон Павлович Торопоркин, директор музея, краевед
 2014 — Бесславные придурки
 2014 — Новая жена — Саша
 2015 — Душа шпиона
 2015 — Москва никогда не спит — Владимир
 2015 — Про любовь  — жених
 2015 — Глубина — Дмитрий Дибенко
 2016 — Следователь Тихонов — Стас Тихонов
 2016 — День выборов 2 — отец Иннокентий
 2016 — Прорубь — опальный олигарх
 2016 — Хороший мальчик — Владимир Дронов, директор школы
 2017 — Гардемарины IV — адмирал Мордвинов

Clipuri muzicale
 2000 — «Полюби меня» («Неприкасаемые»)
 2003 — «Граница» (Леонид Агутин)
 2010 — «Птица» (DJ Smash)
 2011 — «УГ» (Вася Обломов)
 2012 — «Сочиняй мечты» («Каста»)

Note

Legături externe
 (англ.) на сайте Internet Movie Database
 Михаил Ефремов: «Нормальные питерцы в Москву не переезжают» // sobesednik.ru (10 марта 2011 года)
 Инфодосье. Михаил Ефремов — все новости  // inforotor.ru (с 1 марта 2011 года по настоящее время)
 Интервью Людмиле Бешировой на сайте «Наш фильм». Михаил Ефремов: «Я веду себя скромно в отличие от молодого поколения»  // nashfilm.ru
 Сайт кинокомедии «Святое дело» с участием Михаила Ефремова // sv-delo.ru
 Интервью журналу «Rolling Stone». Михаил Ефремов: «Миша Impossible» // rollingstone.ru (15 июня 2006 года)
 Интервью журналу «Rolling Stone». Михаил Ефремов: «Сейчас поквакаем, а дальше — в тину» // rollingstone.ru (17 января 2013 года)
 Интервью Дмитрию Быкову на сайте «Собеседника»  // sobesednik.ru (июль 2008 года)
 Сергеева, Жанна. «Нас не прогонят». В прокат выходит документальный фильм Веры Кричевской «Гражданин поэт. Прогон года» // seance.ru (25 мая 2012 года)
 Горелов, Денис. «Актёры настоящего. Первая серия». «Король Буффета» // seance.ru (29 декабря 2008 года)

Nașteri în 1963
Nașteri pe 10 noiembrie
Actori din secolul al XXI-lea
Actori din secolul al XX-lea
Actori ruși
Actori sovietici
Prezentatori de televiziune din Rusia
Regizori sovietici
Regizori ruși
Ruși în viață

Mihail Efremov


Les Meilleures est un film français réalisé par Marion Desseigne-Ravel, sorti en 2021.

Synopsis
Dans un quartier populaire, Nedjma tombe amoureuse de Zina.

Fiche technique
 Titre : Les Meilleures
 Réalisation : Marion Desseigne-Ravel
 Scénario : Marion Desseigne-Ravel
 Photographie : Lucile Mercier
 Montage : Elif Uluengin
 Production : Marie Sonne-Jensen (responsable de production)
 Société de production : Tripode Productions, 31 Juin Films, France 2 Cinéma et Le Pacte
 Société de distribution : Le Pacte (France)
 Pays :
 Genre : Drame et romance
 Durée : 80 minutes
 Dates de sortie :
 :  (festival du film francophone d'Angoulême),

Distribution
 Lina El Arabi : Nedjma
 Esther Bernet-Rollande : Zina
 Mahia Zrouki : Samar
 Tasnim Jamlaoui : Carine

Accueil
Xavier Leherpeur pour L'Obs estime que « le scénario reste un peu sage, mais la fougue des deux formidables comédiennes emporte tout » et Guillemette Odicino  pour Télérama résume « Un joli film sur un couple à la marge d'une bande de filles. ».

Notes et références

Liens externes

Film français sorti en 2021
Film dramatique français
Film romantique français
Film français sur le lesbianisme

Les Meilleures


Stonnington may refer to:

 City of Stonnington, a municipality in Melbourne, Australia
 Stonington mansion, a notable house in that city

See also
 Stonington (disambiguation)

Stonnington


A narrows or narrow (used interchangeably but usually in the plural form), is a restricted land or water passage. Most commonly a narrows is a strait, though it can also be a water gap.

A narrows may form where a stream passes through a tilted bed of hard rock lying between two softer beds: "[i]f the hard beds are vertical, so that their outcrop does not shift as erosion proceeds, a narrows is developed". Like a dam, this "raises the water level for a short distance upriver". A narrows is also typically a good location for trapping migrating fish. Furthermore, a narrows is "an important topographical feature for wind mixing", an effect where a wind chill may form ice while the surrounding temperature remains above freezing.

See also
 Water gap
 Buffalo Narrows
 The Narrows, which separates Staten Island from Brooklyn and connects the upper and lower sections of New York Bay.
 The Narrows, which is the narrowest section of Zion Canyon in Zion National Park, Utah.

References

Fluvial landforms
Coastal and oceanic landforms

Narrows


Meinhard Michael Moser (n. 13 martie 1924, Innsbruck – d. 30 septembrie 2002, Innsbruck) a fost un profesor universitar de microbiologie, botanist, micolog austriac, specializat pentru chimia și toxicologia ale ordinului de ciuperci Agaricales, care și-a făcut un nume de asemenea ca om de știință pentru silvicultură. Abrevierea numelui său în cărți științifice este M.M.Moser.

Biografie

Meinhard a fost fiul soților Josef și Margaretha Moser. Tatăl său a fost profesor la colegiul tehnic din oraș, mama fiica cunoscutului botanist Emil Johann Lambert Heinricher (1856-1934). Moser a frecventat școala primară și cea de învățământ gramatic din oraș (din 1930), manifestând deja de la o vârstă fragedă mare interes în domeniul științelor naturale care a fost sprijinit sia cultivat de bunicul sau Heinricher. Cele mai vechi picturi de ciuperci ale lui Moser datează din 1935. Bazând pe o educație umanistă solidă, tânărul Moser a descoperit repede talentele sale lingvistice și în numai puțini ani a fost capabil să vorbească în mai multe limbi majore (inclusiv suedeza și rusa), ce l-a ajutat mai târziu enorm să interacționeze cu colegii lui din întreaga lume.compl.

După bacalaureat (1943) Moser a început studiul în botanică, zoologie și chimie la Universitatea din Innsbruck. Acesta fost întrerupt de al Doilea Război Mondial (1943), unde a activat ca traducător pe frontul de est, fiind capturat în Balcani în 1945 și făcut prizonier de război pentru doi ani (lagăr de muncă silnică pe Crimea). În primavara anului 1948, Moser și-a reluat studiile și a promovat cu teza Zur Wasserökologie der höheren Pilze, mit besonderer Berücksichtigung von Waldbrandflächen ("Despre ecologia apei a ciupercilor mai mari, cu luarea în considerație deosebită a zonelor de incendiu forestier") în 1950. Calitatea muncii sale (prima publicare într-o revistă științifică a fost publicată în 1949 în jurnalul Sydowia sub titlul Über das Massenauftreten von Formen der Gattung Morchella auf Waldbrandflächen, tradus: "Despre apariția în masă a formelor de genul Morchella pe terenuri de incendiu forestier"), fiind de acea onorat cu un stipendiu pentru cercetări prin British Council (1951). Astfel a avut posibilitatea să lucreze la Universitatea din Oxford timp de șase luni, cercetând relațiile simbiotice între arbori de pădure și ciuperci. Mai departe s-a ocupat cu studii taxonomice la venerabilul Kew Gardens.  Înapoiat, a preluat o funcție la centrul de cercetare al Forstwirtschaftliche Bundesversuchsanstalt (Institutul Federal de Cercetare Silvică) din Imst, Tirol, pe care a deținu-o până în 1968. Savantul a aplicat cunoștințele sale despre simbionți fungicizi dobândite la Oxford într-o muncă de pionierat, privind reîmpădurirea zonelor muntoase. Pe atunci a dezvoltat metode pentru a inocula copaci cu ciuperci de simbioză micorizală ectotrofică (buretele alimentator se află pe exteriorul rădăcinii) care sunt între timp standard mondial în practica forestieră.

În plus a continuat studiile sistematic-taxonomice privind ciupercile mai mari, a căror rezultate au devenit noi criterii standard în țările de limba germană. În 1953 a fost publicată prima ediție a marii sale opere de determinare în 2 volume Blätter- und Bauchpilze (Agaricales und Gastromycetes) - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas (numită scurt "Moser"), cu 4 ediții noi și extinse în 1955, 1967, 1978 și 1983 și tradusă în mai multe limbi. Importanța extraordinară a acestei lucrări pentru cercetarea biodiversității ciupercilor în și în afara Europei este până în prezent incalculabilă. Genul de ciuperci cu lamele taxonomic dificil Cortinarius cu aproximativ 3.000 de specii în întreaga lume, a însemnat de-a lungul vieții lui o provocare deosebită. În acest consens a publicat în 1960 marea  monografie Die Pilze Mitteleuropas - Die Gattung Phlegmacium (Schleimköpfe) ("Ciupercile Europei Centrale - Genul Phlegmacium, un subgen Cortinarius") care a încurajat pe colegii lui profesionali să se procupe cu această problemă dificilă mai intensiv.

Tot în timpul acestei perioade intensive de muncă, savantul a abilitat în microbiologia plantelor (1956) și a ținut prelegeri la "Institutul de Botanică" pe tema "Micologie și Microbiologie". În 1964 a primit titlul de profesor asociat. Având în vedere importanța crescândă a acestor subiecte precum activitățile lui Moser la nivel internațional extrem de vizibile, în 1966, Facultatea de Științe Naturale a Universității Innsbruck a recomandat Ministerului Educației înființarea unei noi catedre "Microbiologie" la Institutul de Botanică. Ea a avut loc în ianuarie 1967 și Moser a fost numit profesor titular, după ce un cerc ilustru de botaniști și micologi europeni au decis în unanimitate, că el ar fi primo et unico loco pentru ocuparea noului ordinariat. În 1972 a fost constituit primul institut de microbiologie din Austria, și Moser a fost stabilit ca președinte. În 1991 sa retras din funcții cât mai curând posibil, pentru a scăpa de povara sarcinilor administrative ca șef al institutului, pentru a obține astfel mai mult timp pentru domeniul său preferat al cercetării, familia ciupercilor Cortinaceae.

Ierbarul micologic la Universitatea din Innsbruck, fondat de Moser, conține mai mult de 25.000 de colecții individuale din întreaga lume, între ele 420 din specia Cortinarius și suplimentar 80 de soiuri care au fost descrise de el.

Devotamentul său neobosit pentru micologie și microbiologie a rămas până la sfârșit neîntrerupt: încă în luna august a anului 2002, puține zile înaintea morții sale, a mai ținut discursuri la International Mycological Congress din Oslo. Experiențele sale le-a dat mai departe unui număr mare de elevi, inclusiv mai mult de 60 doctoranzi, din care astăzi, mulți din ei au intrat în funcții de conducere ca cercetători sau profesori, lucrând în domeniile de știință și economie.

Ciuperci denumite de Moser (selecție)

Onoruri (selecție)
Marele savant a obținut multe onoruri, între altele:
 Medalia Clusius, Budapesta (1978)
 Doctor honoris causa, Universitatea din Lyon (1984)
 Premiul Kardinal Innitzer, Viena (1985)
 Cetățean de onoare al orașului Borgotaro, Italia (1990)
 1992 – Membru al Academiei Naționale de Științe din Ucraina (1992)
Membru de onoare în multe societăți micologice, între altele: Mycological Society of America, Bayerische Botanische Gesellschaft, Deutsche Gesellschaft für Mykologie, Société Mycologique de France, Schweizerische Mykologische Gesellschaft, Ukrainische Botanische Gesellschaft.
 Membru corespondent al Academiei Austriece de Științe

Denumiri taxonomice în onoarea lui Moser

În total două genuri și  23 de specii cu epitetele moseri, moserianus sau meinhardii au fost denumite după Meinhard Michael Moser:

Genuri
 Chromosera
 Moserella

Specii

Publițatii (selecție)
O bibliografie cuprinzătoare a lucrărilor lui Moser a fost publicată în necrologul din jurnalul Sydowia 2003, în care sunt enumerate peste 210 de publicații unice sau co-autorizate. Lucrările principale ale lui Moser includ:

 Neue Pilzfunde aus Tirol. Ein Beitrag zur Kenntnis der Pilzflora Tirols, în jurnalul Sydowia, nr. 4, p. 84 pp. (1950)
 Die Gattung Cortinarius Fr. (Schleierlinge) in heutiger Schau, în jurnalul Zeitschrift für Pilzkunde, nr.21, p. 1-10 (1952)
 Blätter- und Bauchpilze (Agaricales und Gastromycetes) în Helmut Gams: Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas, vol. 2, Editura G. Fischer. Stuttgart 1953 (cu 4 ediții noi în 1955, 1967, 1978 și 1983)
 Die Bedeutung der Mykorrhiza für Aufforstungen in Hochlagen, în jurnalul  Forstwissenschaftliches Centralblatt, nr. 75, p  8-18 (1956)
 Der Einfluss tiefer Temperaturen auf das Wachstum und die Lebenstätigkeit höherer Pilze mit spezieller Berücksichtigung von Mykorrhizapilzen, în jurnalul Sydowia, nr. 12, p. 386-399 (1958)
 Die künstliche Mykorrhiza-Impfung an Forstpflanzen, în jurnalul  Forstwissenschaftliches Centralblatt, nr. 77, p. 32-40 (1958)
 Die Mykorrhiza - Zusammenleben von Pilz und Baum, în jurnalul  Umschau, nr. 58, p. 267-270 (1959)
 Die Pilze Mitteleuropas - Die Gattung Phlegmacium (Schleimköpfe), vol. 4, Editura Julius Klinkhardt, Bad Heilbrunn 1960
 Ascomyceten (Schlauchpilze) - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas, vol. 2 a, Editura G. Fischer. Stuttgart 1963
 Die Mykorrhizafrage bei der Anzucht von Forstpflanzen für das Hochgebirge. ediție supl. din: Forstsamengewinnung und Pflanzenanzucht für das Hochgebirge, Editura BLV, München-Basel-Wien 1964
 Cortinarius Fr. und nahe verwandte Gattungen in Südamerika, complement al jurnalului Nova Hedwigia nr 52, (impreunä cu elevullui Egon Horak, 1975, 628 p.)
 Fungorum Rariorum Icones Coloratae, vol. 7, Editura J. Cramer, Vaduz 1978
 Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas, vol. 2 b/2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1978 și 1983
 Keys to Agarics and Boleti (Polyporales, Boletales, Agaricales, Russulales), Editura R. Phillips, Londra 1983, 535 p.
 Guida alia determinazione dei funghi (Polyporales, Boletales, Agaricales, Russulales), Editura Saturnia, Trento 1986, 565 p.
 Toxic properties of the mushroom Cortinarius orellanus: 1. Chemical characterization of the main toxin of Cortinarius orellanus (Fr.) and C. speciosissimus (Kühn. & Romagn.) and acute toxicity in mice, în jurnalul Archives of Toxicology, nr. 62, p. 81-88 (1988)
 Farbatlas der Basidiomyzeten, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1985-2003 (împreună cu M. & W. Jülich)
 Fungi non Delineati - Rare, debated and new taxa of the genus Cortinarius (Agaricales), Libreria Mykoflora, Alassio 2001
 Florae Austriae - Die Cortinariaceae Österreichs, vol. 3, Editura Kommission für Interdisziplinäre Ökologische Studien, Viena 2001, 220 p.

Galerie de imagini

Note

Nașteri în 1924
Nașteri pe 13 martie
Decese în 2002
Decese pe 30 septembrie
Botaniști cu abreviere de autor
Profesori universitari austrieci
Cetățeni de onoare
Biologi din secolul al XX-lea
Chimiști din secolul al XX-lea
Botaniști austrieci
Micologi austrieci
Microbiologi
Scriitori de limbă latină

Meinhard Michael Moser


Abbas Abdulla (12 Mayıs 1940, Bolnisi - 4 Eylül 2019), Azeri şair.

Babası o doğmadan Sovyetlerce "Türkiye sevgisi" nedeniyle hapsedilmiştir. 1984'te Türkiye'ye gelen şair, Ürgüp'te bir konferans verirken bir ihtiyar ona yaklaşıp "gel seni bir öpeyim" demiş ve gitmiş. Bakü'ye geri döndüğünde bir KGB görevlisi, öpen kişinin babası olduğunu söylemiştir. Şair, Türkiye'de babasını aramış ancak bulamamıştır. Şiir kitaplarından bazıları Ağlı Garalı Dünya, Üzü Dan Yerinә ve Sonsuzluğa Gedәn Karvan'dır.

Ayrıca Konsolosluk da yapmıştır.

Dış bağlantılar
 Abbas Abdulla da göçtü...
 ORALARDA KİMLƏR VAR: ABBAS ABDULLA-70
 Abbas Abdulla

1940 doğumlular
Azeri şairler
2019 yılında ölenler
20. yüzyıl Azeri şairleri
21. yüzyıl Azeri şairleri
Resim aranan kişiler
Müsavat Partisi mensubu siyasetçiler

Abbas Abdulla


Olaylar

Doğumlar
 17 Mart - Harun Reşid, beşinci ve en tanınmış Abbasi halifesi (ö. 809)

Ölümler

763


Le RD-861 est un moteur-fusée à ergols liquides soviétique brûlant de l'UDMH et du peroxyde d'hydrogène selon un cycle générateur de gaz. Il possède une chambre de combustion principale et quatre moteurs verniers alimentés par la sortie du générateur de gaz. Il peut être rallumé une seule fois.

Histoire
Lorsque l'armée soviétique développa le système de bombardement orbital fractionné, l'OKB-586 de Yanguel proposa une nouvelle version de son missile balistique intercontinental R-36, appelé R-36-ORB (indice GRAU : 8K69). Il comprenait une ogive nucléaire orbitale appelée OGCh (indice GRAU : 8F021), pour lequel le moteur RD-854 fut développé en interne. Puisque le Traité de l'espace de 1967 interdisait les armes nucléaires en orbite terrestre, mais ne bannissait pas les lanceurs, l'Union soviétique testa l'OGCh, toutefois sans placer de têtes nucléaires en orbite.

Versions
Il existe trois versions de ce moteur :
 RD-854 (indice GRAU : 8D612) : développé tout d'abord comme moteur du troisième étage du missile R-36-ORB OGCh.
 RD-861 (indice GRAU : 11D25) : appelé également D-25. C'était le moteur du troisième étage du Tsiklon-3.
 RD-861K : un RD-861 amélioré, développé pour le troisième étage du Tsiklon-4. Les moteurs-verniers ont été remplacés par un cardan actionné hydrauliquement pour l'ensemble du moteur. L'impulsion spécifique a été accrue, le temps de combustion triplé et le nombre de rallumages porté à trois.

Références

Voir aussi

Articles connexes
R-36-ORB - Le missile balistique intercontinental (ICBM) soviétique qui faisait partie du système de bombardement orbital fractionné et pour lequel le RD-854 a été créé.
Tsiklon-3 - Un lanceur léger soviétique qui utilise le RD-861.
Tsiklon-4 - Un projet de lanceur léger ukrainien qui aurait utilisé le RD-861K.
Bureau d'études Ioujnoïe - Le bureau d'études du RD-854/861.
Ioujmach - Une entreprise de fabrication de machines multi-produits étroitement liée à Ioujnoïe et qui a fabriqué les RD-854/861.

Liens externes

Moteur-fusée de l'Union soviétique
Moteur-fusée de l'Ukraine
Moteur-fusée à hypergol
Moteur-fusée utilisant le cycle générateur de gaz

RD-861


La mission spéciale d'observation en Ukraine (MSO) est une mission civile internationale d'observation créée sous les auspices de l'Organisation pour la sécurité et la coopération en Europe (OSCE) mandatée pour contribuer à réduire les tensions et aider à favoriser la paix en Ukraine. Elle est déployée le , à la suite de l'annexion de la Crimée par la Russie et au déclenchement de la guerre du Donbass ouvert.

Contexte
La crise a débuté le  à la suite de la décision du gouvernement ukrainien de ne pas signer l'accord d'association entre l'Ukraine et l'Union européenne. Après des mois de protestations, le gouvernement est tombé et les troubles se sont étendus à d'autres régions d'Ukraine, en particulier les régions russophones de l'est et du sud.

Le , en réponse à l'évolution de la crise, le président en exercice de l'OSCE, Didier Burkhalter, a proposé la création d'un groupe de contact diplomatique et d'une mission d'observation internationale lors d'un discours devant le Conseil des droits de l'homme des Nations unies afin d'aider l'Ukraine à faciliter une solution diplomatique à la crise.

Mandat et structure
La mission a pour mandat de :

Recueillir des informations et rendre compte de la situation dans la zone d'opération ;
Établir et rapporter des faits en réponse à des incidents spécifiques et des rapports d'incidents, y compris ceux concernant des violations présumées des principes et engagements fondamentaux de l'OSCE ;
Surveiller et soutenir le respect des droits de l'homme et des libertés fondamentales, y compris les droits des personnes appartenant à des minorités nationales ;
Établir des contacts avec les autorités locales, régionales et nationales, les groupes ethniques et religieux, et les représentants de la population locale ;
Faciliter le dialogue sur le terrain afin de réduire les tensions et de promouvoir la normalisation de la situation ;
Rendre compte des restrictions à la liberté de mouvement de la mission ou d'autres entraves à l'accomplissement de son mandat ;
Coordonner et soutenir le travail des autres organes de l'OSCE, notamment le Haut-Commissaire pour les minorités nationales, le Bureau des institutions démocratiques et des droits de l'homme de l'OSCE et le Représentant de l'OSCE pour la liberté des médias, et coopérer avec les Nations Unies, le Conseil de l'Europe et d'autres organismes internationaux.

Le mandat de la mission couvre le territoire de l'Ukraine à l'intérieur de ses frontières internationalement reconnues. À la date du , la MSO se composait d'environ 700 observateurs de 53 États membres de l'OSCE et de personnel local et international supplémentaire. Le siège est situé à Kiev et la mission est dirigée par le diplomate turc Yaşar Halit Çevik qui a succédé à Ertuğrul Apakan à ce poste. Le MSO utilise des équipements modernes pour surveiller le respect du cessez-le-feu par les parties, notamment des drones et des caméras fixes.

La mission partage ses observations publiquement sous différents formats. Il s'agit de rapports quotidiens, de rapports ponctuels sur des incidents spécifiques et de rapports thématiques sur les tendances générales dans leur zone d'opération, par exemple sur l'effet du conflit sur l'accès à l'éducation. La mission dispose également de sa propre chaîne YouTube où elle partage des vidéos de ses observations. La plus populaire de ces vidéos, qui montre un convoi russe entrant clandestinement en Ukraine, a été visionnée des centaines de milliers de fois.

Chronologie
La crise s'est encore détériorée avec l'intervention de la fédération de Russie et son annexion de la Crimée en . La crise dans la région industrielle et russophone de Donbass, dans l'est de l'Ukraine, dégénérèrent en guerre entre les forces armées de l'Ukraine et les forces séparatistes pro-russes, y compris des troupes régulières des  forces armées de la fédération de Russie.

Pour tenter de calmer la situation, l'OSCE a décidé d'envoyer les cent premiers observateurs de la mission spéciale de surveillance le . Le conflit s'est malgré tout intensifié jusqu'au , date à laquelle le premier protocole de Minsk a été signé entre les parties au conflit, notamment l'Ukraine et la fédération de Russie. Ce protocole établissait un cessez-le-feu et prévoyait que la Mission spéciale de surveillance surveillerait le cessez-le-feu.

Ce cessez-le-feu n'a jamais été pleinement mis en œuvre, les séparatistes de l'est de l'Ukraine refusant par exemple de céder le contrôle de la frontière à la Russie. En conséquence, le cessez-le-feu n'a tenu que pendant une période limitée et, début 2015, la guerre a connu une nouvelle escalade jusqu'à ce que le paquet de mesures pour la mise en œuvre du protocole de Minsk soit signé le  par le format Normandie et a réaffirmé le rôle de surveillance de la MSO, à la suite de quoi l'effectif maximal mandaté de la mission a été étendu à  le .

En 2017, un observateur a été tué et deux autres blessés lorsque leur véhicule a heurté une mine terrestre. Par la suite, les patrouilles de la MSO se sont limitées aux routes asphaltées et bétonnées. L'efficacité de la surveillance de la MSO souffre de la présence de mines, d'engins non explosés et de la faible vitesse à laquelle ils sont nettoyés, ainsi que des tirs d'artillerie et du comportement menaçant du personnel armé. Cette situation entrave la capacité de la MSO à surveiller efficacement la mise en œuvre du Protocole de Minsk car elle limite son accès aux zones et présente de grands risques pour la sécurité des observateurs civils de la MSO.

En raison de la présence importante de forces armées russes aux frontières de l'Ukraine en ce début 2022, la présence de la MSO fluctue.

Limites
La surveillance de l'OSCE se heurte fréquemment à des restrictions d'accès et au brouillage des signaux des drones de surveillance. En 2021, l'OSCE a signalé que 62,5 % des vols de drones à longue portée ont été confrontés à des interférences du signal GPS, le brouillage étant si fort qu'il a parfois empêché le drone de décoller. L'OSCE a signalé à de nombreuses reprises la présence d'équipements de guerre électronique russes dans les zones contrôlées par les séparatistes, y compris des systèmes Repellent-1 spécifiquement anti-drones. Le , l'OSCE a également signalé que deux membres de formations armées s'étaient approchés de l'équipe de surveillance alors qu'elle s'apprêtait à lancer un drone et avaient menacé de l'abattre s'il était lancé.

Références

Liens externes

Guerre russo-ukrainienne
Guerre du Donbass
Ukraine au XXIe siècle
Organisation pour la sécurité et la coopération en Europe

Mission spéciale d'observation de l'OSCE en Ukraine


Jerks steht für:

 Tim Jerks, australischer Fußballtrainer
 jerks., deutsche Fernsehserie von Christian Ulmen

Siehe auch:
 Jerk

Jerks


DakhaBrakha est un groupe musical ukrainien, créé en 2004 au sein du Centre d'art contemporain de Kiev. Sa formation en quatuor (trois femmes et un homme) transforme en musiques actuelles un répertoire folklorique combinant différents styles musicaux de plusieurs groupes ethniques.

Historique
Le groupe s'est créé en 2004, à l'initiative d'un homme de théâtre ukrainien d'origine russe, Vladislav Troïtsky. Le groupe est un des projets du Centre d'art contemporain de Dakh, fondé par Vlad Troïtskyi. Les membres de DakhaBrakha participent aux autres projets du centre, notamment au projet de cabaret entièrement féminin Dakh Daughters, ainsi qu'au festival annuel Gogolfest.

Trois des membres du groupe, enfants, pratiquaient le chant folklorique dans un groupe, et ont entendu les personnes âgées de leur famille chanter des airs anciens. Ils disent être ethnographes et folkloristes amateurs depuis leur enfance, puis professionnels après leurs études universitaires ; et en complément de leurs activités d'enseignants ou d'artistes, ils pratiquent depuis 30 ans une activité de collecte, plus intensive depuis une décennie, dans les villages d'Ukraine, afin d'en recueillir le patrimoine musical.

Nina Garenetska explique qu'avant la guerre, le groupe a enregistré de nombreux chants traditionnels préservés par des personnes âgées rencontrées alors que les membres ont pour cela parcouru toute l'Ukraine durant leurs vacances, parfois en canoé ou en vélo.

Ils composent aussi à partir des chants traditionnels d'autres pays ou continents, associant au folklore ukrainien des éléments orientaux, des Indes, africains, moyen-orientaux, russes ou balkaniques, etc.. Ils témoignent dans leurs interviews à la fois de leur attachement à la culture ukrainienne et à l'Europe et de leur lutte contre le retour à l'Ère soviétique.

À partir des années 2010, le groupe a effectué plusieurs concerts à l'international. En France, il est notamment remarqué en 2013 aux Transmusicales de Rennes, et s'est aussi produit aux Eurockéennes de Belfort, aux Escales de Saint-Nazaire, aux Suds à Arles, au Théâtre du Châtelet à Paris, etc..

En 2022, le groupe poursuit son engagement contre la guerre menée par la Russie et pour la liberté de l'Ukraine. Il était encore en concert en Ukraine, quelques jours avant le déclenchement de l'invasion de l'Ukraine par la Russie, le , à Zaporijjia. Après dix jours de tournée en France, Marko Halanevych, interrogé par France-Culture explique : "On a décidé de partir d'Ukraine, parce qu'on a compris qu'en tant que musiciens, on serait beaucoup plus efficace à l'étranger pour témoigner, pour nous adresser à différents publics, et porter la parole de la culture ukrainienne (...)  Nous ne chantons pas pour nous opposer, nous chantons pour retrouver notre propre identité car les Ukrainiens ne sont pas des Russes. Notre force réside dans le fait que nous faisons quelque chose d'authentique, et nous ne pouvons rien faire de mieux. C'est pour cela que nous partons en tournée en France et dans le monde : pour chanter ce que nous ressentons dans le cœur".

Étymologie du nom
Le nom du groupe est composé de deux verbes ukrainiens :  et , signifiant respectivement "donner" et "prendre". Il fait également référence au nom du centre d'art dont il est issu : "Dakh" (littéralement "toit" en français).

Membres
 Marko Halanevych – chant, tambour à gobelet, tabla, didgeridoo, harmonica, accordéon, cajón, guimbarde
 Olena Tsybulska – chant, percussions
 Iryna Kovalenko – chant, djembé, flûte, buhay, piano, ukulélé, zgaleyka, accordéon
 Nina Garenetska – chant, violoncelle

À l'exception de Marko Halanevych, toutes les membres sont diplômées de l'Université nationale de la culture et des arts de Kiev. Nina Garenetska participe également au projet Dakh Daughters.

Vlad Troïtskyi continue d'être le producteur du groupe.

Distinctions
Le groupe a reçu le  en 2009 et Prix national Taras-Chevtchenko en 2020.

Ses enregistrements sont salués par la presse internationale.

Discographie
 На добраніч (2005)
 Ягудки (2007)
 На межі (2009)
 Lumière (2010)
 Projet Хмелева (2012)
 Шлях / La route (2016)
 Alambari (2020)

Bandes sonores
 2018 : Bande-annonce de House 99, la marque de toilettage de David Beckham (Royaume-Uni)
 2017 : Holodomor, la grande famine ukrainienne (Canada)
 2017 : Mavka. La chanson de la forêt (Ukraine)
 2017 : Fargo (États-Unis)

Festivals
 2013 : Les transmusicales, Rennes, France.
 juin 2014 : Bonnaroo Music and Arts Festival, Manchester, Tennessee. Le groupe a été qualifié par Rolling Stone comme "Best Breakout" du festival.
 juin 2016 : festival de Glastonbury sur les West Holts.
 Juillet 2017 et 2018 : Finger Lakes GrassRoots Festival of Music and Dance à Trumansburg, New York.
 2019 : Michael Schimmel Center for the Arts de Manhattan, New York, États-Unis.
 2021 : Festival Paris l'été, France.
 2023 : Festival d'été de Québec.
 2023 : Festival "Le grand soufflet" Rennes, France.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Musique ukrainienne.
 Musique folklorique.

Liens externes

Groupe musical ukrainien
Lauréat du prix national Taras-Chevtchenko

DakhaBrakha


La Copa Suat (por motivos de patrocinio), es un torneo de verano de fútbol de carácter amistoso que se disputó en el Estadio Luis Franzini en Montevideo, Uruguay en el 2012. En su segunda edición, se jugó en su totalidad en el Estadio Luis Franzini de Montevideo, Uruguay, en los días 20 y 22 de enero de 2012.

Participantes
En esta edición participaron los siguiente equipos:

Resultados

Semifinales

Tercer puesto

Final

Véase también
 Torneos de verano de fútbol en Uruguay

Referencias

Torneos amistosos de fútbol de Uruguay
Fútbol en Uruguay en 2012

Copa Suat 2012


Utnapiştim, Babil'deki Gılgamış Destanı'na göre Sümer şehir devleti Şuruppak'ın kralı. Efsaneye göre karısıyla birlikte, ki karısının ismi destanda yer almaz, tanrı Enlil tarafından gönderilen ve tüm canlıları yok etmeyi amaçlayan büyük Büyük Tufan'dan kurtulmuştur. Utnapiştim'in hikâyesinden Gılgamış Destanı'nın XI. tabletinde bahsedilir.

Utnapiştim ve karısı Tufan'dan sağ çıkıp dünyadaki hayvan ve bitki yaşamını da Utnapiştim'im yaptığı gemi ile kurtarmayı başarınca, tanrı Enlil tarafından kendilerine tanrılık bahşedilir. Gılgamış, Utnapiştim'den ölümsüzlüğün sırrını ister. Utnapiştim Gılgamış'ı bir bitkiyi bulmaya gönderir. Bu bitki ile gençleşmeyi ümit etmektedir. Gılgamış bitkiyi bulmasına rağmen bir yılan elinden alır ve sonuçta memleketine eli boş döner.

Utnapiştim, Ziusudra ve Nuh

Utnapiştim'in Sümerlerdeki karşılığı Ziusudra, İbrahimi dinlerdeki karşılığı Nuh'tur.

Mezopotamya efsaneleri ile Kitabı Mukaddes'te bahsedilen Tufan arasında büyük benzerlikler olmakla birlikte, Kitabı Mukaddes'teki hikâye İbrani bakış açısına göre yazılmıştır. Babil efsanesinde felaketin nedeni tanrılar arasındaki bir anlaşmazlıktır; Tevrat'ın Çıkış kitabında ise insanoğlunun ahlaki çöküşüdür. Mezopotamya'nın ilkel çok tanrılı dinlerinden esinlenen hikâye Tevrat'ta, her şeye gücü yeten, iyilik yanlısı bir tanrının varlığının kanıtına dönüşür. Kurtuluştan sonra Ziusudra, Utnapiştim ve karısına tanrılık verilirken, Nuh ve karısına insanlık tarihini yeniden yazma görevi verilir.

Kaynakça

Sümer mitolojisi
Sümerce edebiyat
Antik edebiyat

Utnapiştim


Kongens fødselsdag 1959 er en dansk dokumentarfilm fra 1959 med ukendt instruktør.

Handling
Farvefilmsreportage fra kong Frederik 9.'s 60 års fødselsdag i 1959: I kareter kører den kongelige familie fra Christianborg Slotsplads over Højbro Plads og Kongens Nytorv tilbage til Amalienborg. Fotografer springer hid og did for at få gode billeder. Livgarden i galla ses i Kristen Bernikowsgade på vej til Amalienborg. Parade på slotspladsen. Kongefamilien kommer på balkonen, og kongen udråber et leve for Danmark. Nærbilleder af folk på slotspladsen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1959

Reportagefilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark

Kongens fødselsdag 1959


O YouTube Theater é um espaço para shows e teatro com capacidade para seis mil pessoas em Inglewood, Califórnia, Estados Unidos. Fica localizado sob a mesma estrutura que abriga o SoFi Stadium, a casa dos times de futebol americano Los Angeles Rams e Los Angeles Chargers. Faz parte do complexo de entretenimento Hollywood Park e foi construído para celebrar artistas, criadores e a comunidade.

O YouTube adquiriu os direitos de nomeação do teatro por dez anos em junho de 2021, sendo o primeiro teatro a ter o nome da plataforma de compartilhamento de vídeos do Google. A inauguração do teatro ocorreu em 9 de agosto de 2021, com a realização de um evento solene de abertura. A primeira banda a se apresentar no teatro foi a mexicana Caifanes em 4 de setembro de 2021.

YouTube

YouTube Theater


Antichristian Phenomenon treći je EP poljskog ekstremnog metal sastava Behemoth. Objavljen je 2000. kao singl i 2001. kao EP.

O albumu

Prvih pet pjesama snimljeno je tijekom snimanja albuma Thelema.6 u studiju Hendrix u Lublinu. Pjesma "Day of Suffering" snimljena je u studenom 2000. u Hendrix Studiosu. Pjesma "Carnage" snimljena je u travnju 1999. u Starcraft Stimulation Studiosu.

Ograničeno izdanje za turneju, koje je bilo upakirano u crnu kutiju za dragulje, objavljeno je tijekom europske turneje "Act of Rebellion"; postoji 1000 primjeraka ovog izdanja. Izdan je i 7-inčni disk sa slikama, koje je bio ograničen na 500 primjeraka, sa samo tri pjesme.

Album također sadrži inačicu uživo pjesme "Christians to the Lions" snimljenu u klubu Proxima u Varšavi, Poljska, 15. lipnja 2001.

Popis pjesama

Osoblje

Behemoth
 Nergal – gitara, vokal, produkcija, inženjer zvuka (pjesmi 7.)
 Havoc – gitara (pjesme 1. – 6.)
 Inferno – bubnjevi
 L.Kaos – bas-gitara (na pjesmi "Carnage")
Ostalo osoblje
 Roman Przylipiak – produkcija (glazbenog spota)
 Arkadiusz Malczewski – inženjer zvuka (pjesme 1. – 6.)

Dodatni glazbenici
 Bony – gitara (na pjesmi "Day of Suffering")
 Maciej Niedzielski – klavijature (pjesmi 1. – 5.)
 Adam Sierżęga – bubnjevi (na pjesmi "Day of Suffering")
 Novy – bas-gitara (pjesme 1. – 6.)

Izvori

Albumi sastava Behemoth
Albumi iz 2000.
EP

Antichristian Phenomenon


El proyecto de los Dedos (en danés, Fingerplanen) es un plan urbanístico de 1947 que ofrece una estrategia para el desarrollo de la ciudad de Copenhague, Dinamarca.

Según el plan, Copenhague se desarrollará emulando los cinco dedos de la mano, centrada en las líneas de los trenes de cercanías (S-Bahn) que se extienden desde la "palma", que es el denso tejido urbano del centro de Copenhague.
Entre los dedos, las cuñas verdes se supone que deben proporcionar la tierra para la agricultura y con fines recreativos.

Antecedentes y principios

El plan de los dedos fue diseñado por Steen Eiler Rasmussen y un grupo de urbanistas de la ciudad de Copenhague en 1947 con el fin de crear un ordenamiento para el crecimiento de la ciudad hacia localidades existentes conectadas por los trenes de cercanías y liberando áreas naturales para su protección.

Este plan se convirtió en legislación en 1949.

El dedo meñique

Los suburbios del norte forman el dedo meñique del plan, y son tradicionalmente los más ricos de los suburbios.
En el lenguaje popular, la zona es conocida como "El Cinturón de Whiskey", aunque la zona es mixta entre mansiones, casas más grandes, las ciudades jardín y casas de tamaño medio. El área tiene una población de alrededor de 270.000 habitantes.

Esta área es conformada por los municipios de:

Gentofte: Klampenborg, Skovshoved, Charlottenlund, Hellerup, Gentofte, Ordrup, Jægersborg, Dyssegård, Vangede

Lyngby-Taarbæk: Kongens Lyngby, Ulrikkenborg, Brede, Virum, Sorgenfri, Lundtofte, Hjortekær

Rudersdal: Søllerød, Holte, Øverød, Gl. Holte, Trørød, Nærum, Vedbæk, Skodsborg, Birkerød, Kajerød, Bistrup

Hørsholm: Hørsholm, Usserød, Rungsted, Vallerød, Smidstrup

Allerød: Allerød, Lillerød, Blovstrød

Fredensborg: Fredensborg, Asminderød, Humlebæk, Kokkedal, Niverød, Nivå.

El dedo anular

La parte norte-noroeste de las afueras forman el dedo anular.
La zona es en gran medida independiente y formada por viviendas de clase media, con algunas excepciones de proyectos de vivienda o las zonas de clase alta. El área tiene una población de alrededor de 100.000 habitantes.

La conforman los municipios de:
Gladsaxe: Gladsaxe, Bagsværd, Buddinge, Høje-Gladsaxe (Gladsaxe Heights), Mørkhøj, Søborg

Furesø: Værløse, Farum, Hareskovby

El dedo medio

Los suburbios del noroeste forman el dedo medio. Se compone de una zona mixta de ambos separados de la clase media de las viviendas, las ciudades jardín amplio y grande, y algunos proyectos de vivienda pública. El área cuenta con una parte considerable de las zonas industriales del área metropolitana de Copenhague, sobre todo en los sectores tradicionales de fabricación. El área tiene una población de unos 110.000 habitantes.

Y es conformada por los municipios de:
Herlev: Herlev, Hjortespring
Ballerup: Skovlunde, Ballerup, Malov, Ågerup, Jonstrup, Egebjerg
Egedal: Smørumnedre, Stenlose, Ølstykke

El dedo índice

El dedo índice está formado por los suburbios del oeste, que son los barrios con menor renta per cápita y la tasa de criminalidad más alta. Los suburbios varían desde el área de la pequeña burguesía de Glostrup a los proyectos de viviendas y bajos de Albertslund y Taastrup. Del total de 145.000 habitantes, un 20% está compuesto por inmigrantes de primera o de segunda generación.

Esta área es conformada por los municipios de:

Rødovre: Rødovre, Islev

Glostrup: Glostrup, Hvissinge, Ejby

Brøndby: Brøndbyøster, Brøndbyvester, Brøndby Nord

Albertslund

Høje-Taastrup: Taastrup, Høje-Taastrup, Tåstrupgård, Hedehusene

El pulgar

Los suburbios del suroeste a lo largo de la costa forman el pulgar del plan. Mientras que la parte central de estos barrios está dominada por los proyectos de viviendas de gran altura y para los habitantes de bajos ingresos, la parte distal está dominada por casas de clase media. Estos suburbios tienen una población de unos 215.000 habitantes, con un número importante de inmigrantes.

Está conformada por los municipios de

Hvidovre: Avedore, Friheden, Hvidovre

Brøndby: Strand Brøndby

Vallensbæk
Ishøj

Greve: Hundige, Karlslunde, Greve

Solrød: Solrød, Jersie

Køge: Køge, Olby

Extensión del proyecto

Cuando se introdujo el plan de los dedos, no se incluyó la isla de Amager, ya que la infraestructura era inadecuada para la vida en los suburbios modernos.
Más tarde, se ha mejorado, y los suburbios en la isla tienen unos 53.000 habitantes. Amager es ahora uno de los barrios más modernos de Copenhague, y con aumento de la riqueza.
Con la apertura del puente a Suecia, este dedo se ha extendido hasta llegar a Malmö. En una visita oficial del rey de Suecia en el 2007 al Salón de la Ciudad de Copenhague, Ritt Bjerregaard, la alcaldesa de la ciudad, causó un incidente diplomático menor al referirse a Malmö como "København M" en alusión al sistema danés de códigos postales (por ejemplo, Nørrebro es København N, y Vesterbro es København V), con lo que daba a entender que Malmö se había convertido una parte más de Copenhague.

En el 2010 la compañía de arquitectura BIG mostró en la Bienal de Venecia un proyecto de extensión del plan de los dedos al área del Øresund, conformada por territorio de Suecia y de Dinamarca; en esta área, se planteaba la creación de una red de trenes, metro, sistemas eléctricos, sistemas de reciclaje y otros de distribución de agua en la región.

Referencias

Enlaces externos
 . Finger Plan según el Departamento de Relaciones Exteriores
  Proyecto BIG en la Bienal de Venecia

Urbanismo de Copenhague
Malmö
Urbanismo de Suecia

Proyecto de los Dedos


Marc Gabolde (Nantes, 30 de mayo de 1957 - ) es un egiptólogo francés, especialista en la XVIII Dinastía y el periodo amarniense.

Doctorado en la Université Lumière Lyon 2 en 1992, fue miembro del Instituto Francés de Arqueología Oriental de El Cairo  de 1993 a 1997. Desde 1999 es profesor titular en la Université Paul Valéry - Montpellier III.

Ha efectuado excavaciones en el Valle de las reinas, Karnak, Balat, Tebtunis y Amarna.

Publicaciones

 Akhenaton : Du mystère à la lumière, col. Découvertes Gallimard (n.º 478), París, Gallimard, 2005, 128 pp. ISBN 207030745X
 Junto con Jean-Luc Bovot, Jean-Luc Chappaz y Rolf Krauss, Akhénaton et l'époque amarnienne, París, Khéops, 2005, 318 pp. ISBN 2950436862
 D'Akhénaton à Toutânkhamon, París, Inst. Arch. Hist. Antiquité, 2000, 310 pp. ISBN 2911971027

Egiptólogos de Francia
Nacidos en Nantes
Orientalistas de Francia del siglo XXI

Marc Gabolde


HK Kometa Brno () er en professionel Tjekkisk ishockeyklub fra Brno, der spiller i Tjekkisk Extraliga. Klubben har tidligere vundet fire tjekkoslovakiske mesterskab. Klubben er indehaver af rekorderne for flest vundne tjekkoslovakiske/Tjekkiske mesterskaber (11 i alt, heraf 1 i træk) og flest vundne Europa Cup-titler (3). Holdet er

Historie
Klubben blev grundlagt i 1953 som en afdeling af Rudá hvězda Brno.

Titler og placeringer

Československá první liga

  Vinder (11): 1954-55, 1955-56, 1956-57, 1957-58, 1958-59, 1959-60 1960-61, 1961-62, 1962-63, 1963-64, 1964-65, 1965-66.
  Nr. 2 (4): 1953-54, 1967-68, 1968-69, 1970-71.
  Nr. 3 (3): 1946-47, 1962-63, 1963-64.

Extraliga

  Vinder (1): 2016-2017.
  Nr. 2 (2): 2011-2012, 2011-2012.

Europæiske resultater

Mesterholdenes Europa Cup i ishockey
 Finalist (3): Finalist 1970, 1977.

Spengler Cup
  Vinder (1): 1955

Trænere

 Vlastimil Bubník (1954)
 Vladimír Bouzek (1955–72)
 Libor Zábranský (2016-2017)

Noter

Brno
Ishockeyklubber i Tjekkiet
Etableret i 1953

HK Kometa Brno


Masacrul Pătrunjelului este numele sub care masacrul comandat de  președintele dominican Rafael Leónidas Trujillo asupra imigranților haitieni a intrat în istorie. În octombrie 1937, Trujillo a ordonat trupelor sale eliminarea fizică masivă a populației de origine haitiană care locuia pe teritoriul Republicii Dominicane, în special în fermele situate de-a lungul frontierei cu Haiti.

Nu există un consens cu privire la numărul victimelor, așa cum se va arăta în continuare. Declarațiile diplomaților și ale guvernul haitian, dau numere de la mai puțin de 600 la mai mult de douăsprezece mii. Faptul că, până în prezent, nu s-a găsit nicio groapă comună cu un număr mare de victime tinde să confirme poziția celor care au raportat un număr mai redus de victime.

În același timp, există relatări care susțin că printre victime au fost cetățeni dominicani, de origine haitiană. Cu toate acestea, este foarte dificilă determinarea locului de naștere al unei victime cu identitate necunoscută. Numele atribuit tragediei s-ar referi la faptul că, pentru a-i identifica pe civilii haitieni dintre dominicani, poliția lui Trujillo a cerut ca potențialele victime să rostească în limba spaniolă numele unei plante: pătrunjelul (el perejil [pere'hil]). În limba creolă, vorbită de haitieni, R este graseiat ( (în creola haitiană cuvântul pătrunjel este tradus ca "pési" din francezul "persil"); poliția Republicii Dominicane ar fi avut astfel o metodă aparent ușoară de discriminare și selectare a victimelor lor, în scopul de a-i asasina.

Originea
Dictatorul Trujillo a încurajat antihaitianismul în Republica Dominicană, considerând că un număr mare de muncitori agricoli haitieni înseamnă pierderea de locuri de muncă pentru țăranii dominicanii și, în consecință, lipsa de popularitate a guvernului.

Teama de invazii ale exilaților dominicani dinspre Haiti, de asemenea, l-a determinat pe Trujillo să-și dorească o frontieră internațională în condiții de siguranță și în mod clar definită. În plus, exista presupunerea că masele din Republica Dominicană ar aproba orice act al guvernului de la Santo Domingo în detrimentul imigranților haitieni.

Deficitul de terenuri fertile și disponibile în Haiti a cauzat faptul că, de la sfârșitul secolului al XIX-lea, un număr mare de peoni (țărani) haitieni și familiile lor au migrat spre Republica Dominicană, unde era căutată mâna lor de lucru, într-un regim aproape de sclavie, ceea ce făcea ca munca lor să fie mult mai ieftină decât cea a zilierilor dominicani. Stabilirea a numeroși haitieni în teritoriul dominican a început să provoace îngrijorare în elitele din Republica Dominicană, nu numai pentru că crea o ambiguă și prost definită zonă de frontieră, ci și de teama că noii imigranți vor ajunge să domine economic în aceste regiuni aflate departe de Santo Domingo. Rasismul brutal al elitelor, răspândit până și în mase, a făcut din haitieni (aproape toți de rasă neagră) niște imigranți disprețuiți de către autoritățile dominicane, fiind de două ori  "indezirabili": pentru sărăcia lor și pentru rasa lor.

Crimele împotriva haitienilor
Pe 2 octombrie 1937, Trujillo a mers la un bal în onoarea lui, în provincia Dajabón, și a emis aici câteva fraze puternic antihaitiene, acuzându-i pe imigranți de furt de vite și de recolte, pe lângă că le fura dominicanilor mijloacele de subzistență, anunțând totodată că "va rezolva problema".

Totuși, acțiunile letale împotriva haitienilor, întreprinse de trupele aflate sub conducerea lui Trujillo, au început înainte de acel discurs, pe 28 septembrie, și s-au încheiat pe 8 octombrie 1937.

După cum s-a menționat mai sus, estimările privind numărul victimelor variază foarte mult, de la sute la zeci de mii, după cum se poate observa în tabelul care apare mai jos.

Consecințele
Știrile despre masacru au fost ascunse dominicanilor de către Trujillo, deși a afirmat că "a rezolvat" așa-numita "problemă haitiană". Chiar și guvernul din Haiti s-a abținut de la protest, întrucât în ambele masacre a fost afectat un segment al migranților foarte sărac și fără putere politică, astfel încât elita politică haitiană nu și-a arătat indignarea în nici un fel pentru ceea ce s-a întâmplat.

Chiar și așa, președintele din Haiti, Sténio Vincent, a făcut o plângere către Republica Dominicană, cerând plata a 750.000 de dolari cu titlu de despăgubire. Această cerere a fost susținută de către Guvernul Statelor Unite condus de către Franklin D. Roosevelt, dornic să evite conflicte de frontieră între cele două țări din Marea Caraibelor. Dictatorul Trujillo a reușit să reducă compensația la 525.000 de dolari; însă o mare parte din această compensație nu a ajuns niciodată la supraviețuitorii care au reușit să se întoarcă în Haiti, deoarece a fost furată de propria birocrație din Haiti.

Rapoarte contradictorii privind numărul victimelor
Reputatul istoric dominican Bernardo Vega a pregătit un compendiu a mai multor rapoarte care se contrazic reciproc cu privire la numărul victimelor, variind de la 547 (cifra avansată de guvernul dictatorului Trujillo) la peste douăsprezece mii. Mai jos veți găsi aceste rapoarte într-o formă tabelară.

Referințe

 Masacrul Patrunjelului, de Peter McCormack
 Masacrul de la râu: Granițele reale și imaginare din Hispaniola, de Michele Wucker

1937
Masacre
Genocid
Istoria Americii Centrale
Politica Republicii Dominicane

Masacrul Pătrunjelului


A intoxicação por teobromina, também informalmente chamada de envenenamento por chocolate ou envenenamento por cacau, é uma reação de superdosagem ao alcaloide xantina teobromina, encontrado no chocolate, chá, bebidas à base de cola e alguns outros alimentos.

Fontes
O pó de cacau contém cerca de 2,1% de teobromina em peso, então quatorze gramas (meia onça) de cacau cru contém aproximadamente 0,3 gramas de teobromina.

O chocolate processado, em geral, tem quantidades menores. A quantidade encontrada em balas ou doces de chocolate altamente refinados (tipicamente  ou /oz) é muito menor do que a de chocolate amargo ou Baker's Chocolate sem açúcar ( or ).

Toxicologia

Intoxicação por teobromina