Rajkumar Santoshi is an Indian film director, producer and screenwriter of Hindi films. Having received several accolades including three National Film Awards and six Filmfare Awards, he made his directorial debut with the crime film  (1990), starring Sunny Deol, Meenakshi Sheshadri and Amrish Puri. Which was a huge critical and commercial success, it made Santoshi a household name in Hindi cinema. The film won him the National Film Award for Best Popular Film Providing Wholesome Entertainment as well as the Filmfare Award for Best Director.

He also directed the thriller Damini (1993) with Deol, Sheshadri and Puri. Besides being critically acclaimed, the film became commercial success. It garnered him a second Filmfare Best Director Award and Filmfare Best Screenplay Award. During this period, Santoshi also received praise for directing the comedy  (1994) starring Aamir Khan and Salman Khan together, which though a box office flop has attained cult status. His next action drama Ghatak: Lethal (1996) was also a huge commercial success and he earned a Filmfare Best Director Award nomination. The major success  (1995), that marked the film debut of Bobby Deol and Twinkle Khanna. In 2000, he wrote dialogues of the film  which earned him the Nargis Dutt Award for Best Feature Film on National Integration. He followed it by directing two moderate commercial successes—the biopic The Legend of Bhagat Singh (2002) and the action thriller Khakee (2004)—both of which earned him Best Director nominations at Filmfare. His highest-grossing film came in 2009 with over -earning romantic comedy  starring Ranbir Kapoor and Katrina Kaif.

Personal life
He is the son of producer-director P. L. Santoshi and his second wife. Rajkumar was born in Chennai (then Madras) and currently lives with his wife Manila and children; Ram and Tanisha.

Career
Santoshi started his career as an assistant director and worked with Govind Nihalani during the filming of  (1982)

Santoshi made his directorial debut in 1990, with the action flick , starring Sunny Deol and Meenakshi Sheshadri. The film tells the story of a person in search of his missing brother and the events that follow. It was critically and commercially very successful, and earned him the Filmfare Award for Best Director, Best film, and Best screenplay. Ghayal also won the National Film Award for Best Popular Film Providing Wholesome Entertainment. Santoshi's followup was the universally acclaimed film Damini (1993), which dealt with issues like the status of women in our society and the perspective of people towards women. He won his second Filmfare best director award for it.

After making two back-to-back serious films like Ghayal and Damini, Santoshi wanted to make a light film. He then wrote and directed the ensemble comedy  (1994). The film did not do too well commercially at the time of its release, but is now considered a cult classic. Santoshi received the Filmfare Award for Best Director nomination for it.

Santoshi then went on to make  (1995), a successful romantic action drama film, which marked the debut of actors Bobby Deol and Twinkle Khanna. The following year he made Ghatak: Lethal (1996), an action film, marking his third collaboration with Sunny Deol and Meenakshi Sheshadri. It also turned out to be a commercially successful and highly acclaimed film.

China Gate (1998), an action film inspired from Akira Kurosawa's Seven Samurai (1954), was his next release. It follows the story of a village that hire a group of veterans to combat bandits who terrorise them. In 2000, Santoshi wrote and directed  featuring music by A. R. Rahman. The film focused on the Indian Army and court martial. It won the Nargis Dutt Award for Best Feature Film on National Integration. It was followed by  (2001), a film about four Indian women belonging to different strata of society. The film dealt with issues like gender inequality and the status of women in our society. Lajja was a box office failure in India, but was an overseas success. The Legend of Bhagat Singh (2002), his next directorial venture, was a biopic on the freedom fighter Bhagat Singh. The film won a National Film Awards. It also marked Santoshi's second collaboration with composer A. R. Rahman. In 2004, Santoshi wrote and directed Khakee, a multi-starrer action thriller about a group of cops who get embroiled in a mystery surrounding a terrorist attack. The film was a commercial success and reiterated Santoshi as one of Bollywood's most sought-after directors. Derek Elley of Variety wrote: "Powerhouse casting, and equally powerhouse direction by Rajkumar Santoshi, makes this an above-average example of mainstream Bollywood thrillers."

Family (2006), an action crime flick, was his next release. Raja Sen called it "utter tripe". It bombed at the box office. Santoshi's next directorial venture was Halla Bol (2008), a social film starring Ajay Devgan, Vidya Balan and Pankaj Kapur. The film was based on the life of activist Safdar Hashmi, who was killed by political rivals while performing in a street play (by the name of Halla Bol) in 1989. It was shot in 75 days in over 65 locations. Halla Bol was panned by critics, with Khalid Mohamed calling it "downright awful" [..] "packed with mind-benders galore." During this period, his films were poorly received.

In 2009, he wrote and directed , which emerged as the fourth highest-grossing Bollywood film of 2009. The film starring Ranbir Kapoor and Katrina Kaif and was a romantic comedy. Nikhat Kazmi in her review wrote that the film "has just a few moments of tedium", but "[It] takes you on a roller-coaster ride as Raj Kumar Santoshi tries to retrack his way to his  days".
Santoshi came back after a three-year hiatus with the action comedy Phata Poster Nikla Hero, (2013) starring Shahid Kapoor and Ileana D'Cruz. The film was a critical and commercial failure.

Filmography

 is the working title of a currently shelved project, a historical war film about the Battle of Saragarhi.

Awards and nominations

References

External links

Living people
20th-century Indian film directors
Hindi-language film directors
Filmfare Awards winners
Indian male screenwriters
Film directors from Chennai
21st-century Indian film directors
Hindi-language screenwriters
Screenwriters from Chennai
Hindi film producers
Film producers from Chennai
20th-century Indian dramatists and playwrights
21st-century Indian dramatists and playwrights
20th-century Indian male writers
21st-century Indian male writers
Directors who won the Best Popular Film Providing Wholesome Entertainment National Film Award
Directors who won the Best Film on National Integration National Film Award
1956 births
|}

Rajkumar Santoshi


Petauke es una localidad, capital de su distrito, situada en la provincia Oriental, en Zambia. Está situada cerca de la frontera con Mozambique, a unos 400 km de Lusaka, la capital del país. Casi toda la población es de la etnia nsenga y habla la lengua homónima.

En 2010 tenía una población que rondaba los 21.000 habitantes.

Referencias

Localidades de Zambia
Distritos de Zambia

Petauke


Dušan Vemić (; * 17. Juni 1976 in Zadar, SR Kroatien, Jugoslawien) ist ein ehemaliger serbischer Tennisspieler.

Karriere
Vemić konnte als Doppelspezialist größere Erfolge erzielen, auch wenn ihm ein Titel auf der ATP World Tour verwehrt blieb. Insgesamt 15 Doppel-, aber auch einen Einzeltitel gewann er auf der zweitklassigen Challenger Tour, während er beide ATP-Tour-Finals, die er erreichen konnte, verlor. Bei Grand-Slam-Turniere erreichte er sowohl bei den French Open 2008 als auch bei den Australian Open 2010 das Halbfinale.
Vemić spielte von 1996 bis 2005 für die jugoslawische bzw. die serbische Davis-Cup-Mannschaft. Bei 18 Teilnahmen verbuchte er 20 Siege, davon 11 im Einzel und 9 im Doppel. Bei den Olympischen Spielen 2000 in Sydney trat er unter der Flagge der Bundesrepublik Jugoslawien im Herrendoppel an. Gemeinsam mit Nenad Zimonjić schied er bereits nach einer Niederlage gegen die Franzosen Arnaud Clément und Nicolas Escudé in der ersten Runde aus.

Erfolge

Einzel

Turniersiege

Doppel

Turniersiege

Finalteilnahmen

Weblinks

Davis-Cup-Spieler (Serbien)
Davis-Cup-Spieler (Serbien und Montenegro)
Davis-Cup-Spieler (Jugoslawien)
Olympiateilnehmer (Serbien und Montenegro)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Serbe
Jugoslawe
Geboren 1976
Mann

Dušan Vemić


Zvučni bilabijalni frikativ glas je koji postoji u nekim jezicima, a u međunarodnoj fonetskoj abecedi za nj se rabi simbol [β].

Glas ne postoji u standardnome hrvatskom jeziku, ali sličan je glasu [v] koji se pojavljuje u kajkavskom i kao alofon u drugim narječjima te glasu [ʋ] koji se pojavljuje u standardu i drugim narječjima.

Izgovara se poput glasa [v], ali gornji zubi ne diraju donju usnu, nego se glas izgovara samo usnama.

Pojavljuje se u njemačkom (alofon glasa [b] u kolokvijalnom govoru), turskom (alofon glasa [v]), jeziku berta i drugim.

Njegove značajke uključuju:

 Po načinu tvorbe jest frikativ
 Po mjestu tvorbe jest bilabijalni suglasnik
 Po zvučnosti jest bezvučan.

Izvori

Fonetika

Zvučni bilabijalni frikativ


Desiderius Erasmus (28 Ekim 1466, Rotterdam - 12 Temmuz 1536, Basel), Kuzey Avrupa Rönesansı'nın önemli Felemenk felsefeci ve klasik edebiyat araştırmacısı, hümanist bilgin ve ilahiyatçı.

Yaşamı
Günümüzde, Rönesans'la birlikte ortaya çıkan hümanizm akımının yaratıcılarından ve en büyük temsilcilerinden biri olarak bilinen Rotterdamlı Erasmus, 1465 yılında Hollanda'nın Rotterdam kentinde doğdu. Ayrıca bugünkü ortaöğrenimi karşılayan bir öğrenim döneminin ardından Augustin tarikatına girerek rahip oldu. Ancak hiçbir zaman geleneksel anlamda bir rahip olarak etkinlik gösteremedi; kendini daha çok bilime adamak istediği gerekçesiyle, dini makamlardan "cüppe giymeme" iznini aldı. Paris Üniversitesi'ne devam etti. 1499'da İngiltere'ye gittiğinde, John Colet, Thomas More (Morus) gibi aydınlarla tanıştı ve bu dostluklarla ufku daha da genişledi.

Papalığın düşünceler üzerinde kurduğu hegemonyaya karşı çıkarak, gerçek Hristiyanlık ruhunu antik çağın yalınlığında aradı. Güzel sanatların ve bilimlerin yayılmasını, Avrupa'nın ortak bir sanat ve bilim anlayışının çatısı altında birleşmesini, hümanizmin birinci koşulu saydı. Özgün yapıtlarıyla ve çevirileriyle antik çağ düşüncesinin Avrupa'da yayılmasına çok büyük katkılarda bulundu. Martin Luther'in reformları başladığında, kilisenin yenilenmesi görüşüne katılmakla birlikte, Hristiyan dünyasının kargaşaya, parçalanmaya sürüklenmesine şiddetle karşı çıktı.

1536'da Basel'de öldüğünde Avrupa'nın düşünce yaşamında papaların bile ziyaretine geldikleri bir kişi olacak kadar saygın bir yer edinmişti.

Bütün yaşamı boyunca Latince konuşup yazan Erasmus ölmeden önceki son sözlerini ana dilinde söylemişti: "lieve God" (Sevgili Tanrı)

Deliliğe Övgü (özgün adıyla: Morias enkomion seu laus stultitiae), Erasmus'un canlılığını, geçerliliğini ve çekiciliğini günümüze değin değişmeden koruyabilmiş tek yapıtıdır. Bu küçük kitabın taslağını 1509 yazında, İtalya'dan İngiltere'ye yaptığı yolculuk sırasında çıkaran Erasmus, yazma işini İngiltere'de, dostu Thomas More'nin evine vardıktan kısa süre sonra gerçekleştirdi; kitabı da Thomas More'a adadı. Yapıtını birkaç gün gibi kısacık bir sürede tamamlayan Erasmus, bu arada hiçbir kitaptan yararlanmadı.

Düşünce yapısı ve eserleri

Gülmece türündeki yapıta egemen olan iki temel görüş vardır. Bunlardan birine göre gerçek bilgelik, deliliktir. Öteki görüşe göre ise kendini bilge sanmak, gerçek deliliktir. İnsana yeryüzünde yaşama gücü kazandıran şey, gerçek bilge olma niteliğiyle doğrudan doğruya deliliğin kendisidir. Kitapta delilik (stultitia), kendi kendisine övgüler düzer; bu arada çocuklukta ve yaşlılıkta, aşkta, evlilikte ve dostlukta, politikada ve savaşta, yazında ve bilimde deliliğin nasıl her zaman egemen olduğu gösterilir.

Tüm uğraş alanları, bu arada özellikle din kurumu ve din adamları bu panorama çerçevesinde sergilenir. Deliliği konuşturma kisvesi altında Erasmus, çağının kilisesine ve o kilisenin mensuplarına en acımasız eleştirileri yöneltir. Bu niteliğiyle "Deliliğe Övgü" çağlar boyunca bağnazlığa karşı kaleme alınmış en yetkin düzeydeki başyapıtlardan biri olmuştur. Yapıtın yazılışını izleyen sonraki yüzyıllarda -haklı olarak- düşünce düzeyindeki bağnazlığın her türlüsüne yönelen bir eleştiri diye yorumlanması, belki de bugüne değin koruduğu kalıcılığın baş nedenidir.

Yazınsal açıdan Deliliğe Övgü, Latin ozanı Horatius'un "hakikati gülerek söylemek" ilkesinin belki de en yetkin örneğidir. Biçim açısından Erasmus, yapıtını kaleme alırken daha önce yapıtlarını çevirdiği Lukianos ve Libanios'tan da esinlenmiştir.

Ayrıca bakınız

 Stefan Zweig'in Erasmus Biyografisi
Erasmus Programı

Kaynakça

1466 doğumlular
1536 yılında ölenler
15. yüzyılda Hristiyan dinî liderler
16. yüzyılda Hristiyan dinî liderler
Hollandalı filozoflar
15. yüzyılda Hollandalılar
16. yüzyılda Hollandalılar
15. yüzyıl yazarları
16. yüzyıl yazarları
15. yüzyıl filozofları
16. yüzyıl filozofları
Din filozofları
Rönesans'ta kişiler
Hristiyan hümanistler
Dizanteriden ölenler
Hollandalı Roma Katolikleri
Hollandalı deneme yazarları
Roma Katolik filozoflar
Toplum eleştirmenleri
Paris Üniversitesinde öğrenim görenler
Torino Üniversitesinde öğrenim görenler
Hollandalı eğitimciler
Hollandalı hicivciler
Leuven Üniversitesi öğretim üyeleri
Roma Katolik Kilisesi tarihçileri

Desiderius Erasmus


Sokolivka (în , în ) este localitatea de reședință a comunei Sokolivka din raionul Pustomîtî, regiunea Liov, Ucraina. Satul a fost locuit de germanii galițieni.

Note

Sokolivka, Sokolivka, Pustomîtî, Liov
Sokolivka, Sokolivka, Pustomîtî, Liov
Sokolivka, Sokolivka, Pustomîtî, Liov

Sokolivka (Sokolivka), Pustomîtî


Bryllupsnatten er en kortfilm instrueret af Mads Tobias Olsen efter eget manuskript.

Handling
Længe har Irene og Verner været døde og begravede, men deres kærlighed lever med så stor en kraft at de én gang om året, på selve deres bryllupsnat, kan forlade graven og kaste sig i hinandens arme... hvis de ellers kan holde til det. En romantisk zombie-musical-komedie om arme stakler, og om Kærlighed der er stærkere end Døden.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1997
Kortfilm fra Danmark

Bryllupsnatten


Gregory Martin "Greg" Daniels (* 13. Juni 1963 in West Hollywood, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Drehbuchautor, Produzent und Regisseur von Fernsehserien. Bekannt ist er durch seine Mitarbeit an Saturday Night Live und Die Simpsons und als Produzent von King of the Hill, The Office und Parks and Recreation.

Leben
Greg Daniels ist verheiratet und hat zwei Kinder.

Seit Mitte der 1980er Jahre tritt er als Drehbuchautor in Erscheinung. Zu den von ihm mitentwickelten Serien gehören King of the Hill, The Office, Parks and Recreation und Space Force (2020).

Auszeichnungen
Daniels wurde mit fünf Emmys ausgezeichnet und elfmal nominiert. 1989 wurde er für Saturday Night Live ausgezeichnet. Die von Greg Daniels verfasste Die Simpsons-Folge Lisas Hochzeit wurde 1995 mit einem Emmy ausgezeichnet, 1999 die King of the Hill-Folge "And They Call It Bobby Love". Zweimal wurden seine Drehbücher für The Office mit einem Emmy ausgezeichnet, bei der Primetime-Emmy-Verleihung 2007, zusammen mit Michael Schur, für die Folge Gay Witch Hunt und bei der Primetime-Emmy-Verleihung 2011 für Goodbye, Michael.

Weblinks

Einzelnachweise

Showrunner
Drehbuchautor
Fernsehproduzent
Fernsehregisseur
US-Amerikaner
Geboren 1963
Mann

Greg Daniels


Cale liberă este un film românesc din 1987 regizat de Nicu Stan. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Emil Hossu, Enikő Szilágyi și Mircea Albulescu.

Rezumat

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Emil Hossu — ing. Alexandru Truică, șeful șantierului de la Metroul din București
 Enikő Szilágyi — ing. Laura Vasiliu, proiectantul șef al lucrărilor de construcții (menționată Enikö Silagy-Dumitrescu)
 Mircea Albulescu — Petre Constantin, directorul Întreprinderii Metroul București
 Iurie Darie — Șerban, directorul general al trustului de construcții
 Ion Haiduc — Grigore, șofer, membru al echipei ing. Truică
 Ruxandra Bucescu — Florina, macaragiță, membră a echipei ing. Truică
 Florin Zamfirescu — Simion, excavatorist, membru al echipei ing. Truică
 Dumitru Palade — Dragomir, membru al echipei ing. Truică
 Dorel Vișan — colonelul genist
 Cornel Revent — Andronic, directorul adjunct al Întreprinderii Metroul București
 Ion Cojar — profesorul arheolog
 Mircea Rusu — Vasile, membru al echipei ing. Truică, îndrăgostit de Florina
 Alexandru Lungu — maistrul Barbu, membru al echipei ing. Truică
 Sandu Mihai Gruia — Tudor, fratele lui Grigore, membru al echipei ing. Truică
 Mircea Anca — militarul genist care ține legătura prin stație cu colonelul
 Cristian Șofron — Datcu, șef de schimb, membru al echipei ing. Truică
 Liviu Manolache — ing. Grigorescu, șeful șantierului 2 de la Metroul din București
 Mugur Arvunescu
 Maria Junghietu
 Luminița Bota — iubita lui Tudor
 Cosmin Șofron — băiatul care-i aduce Laurei cadoul ing. Truică (nemenționat)

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.222.572 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1987 în film

Filme din 1987
Filme regizate de Nicu Stan
Filme românești
Filme în limba română
Filme cu acțiunea pe șantier
Metroul din București

Cale liberă


جاستون كاميل شارل ماسبيرو  هو عالم فرنسي من أشهر علماء المصريات.

حياته

ولد جاستون ماسبيرو في عام 23 يونيو عام 1846م في باريس لأبويين إيطاليين هاجرا إلي فرنسا، وقد أظهر ماسبيرو اهتماما خاصا بالتاريخ عندما كان في المدرسة، وفي سن الرابعة عشر من عمره كان مهتما باللغة الهيروغليفية.

فاز ماسبيرو في المسابقة العامة للأدب وهو في الثالثة عشر من عمره، وألتحق بمدرسة الأساتذة العليا (école normale supérieure) والتي قابل بها عالم الآثار أوجوست مارييت الذي أعطاه نصين هيروغليفيين اكتشفا حديثا بواسطة مارييت وكانا النصين صعب دراستهما فهمهما ولكن ماسبيرو أستطاع ترجمته في ثمانية أيام فقط مما أثار أعجاب مارييت به، وقد قام ماسبيرو بدراسة المصريات وحده بإطلاعه على الآثار المصرية المحفوظة في متحف اللوفر ونقوش المسلة المصرية بميدان الكونكورد، وبدأ اسمه يعرف في الأوساط العلمية بعد ترجمته لنصوص مارييت.

إعجب به علماء الكوليج دى فرانس وفكروا في شغله لكرسى علم المصريات بها، ولكن لصغر سنه آنذاك قرروا منحه لقب أستاذ مساعد لمدة يومين شغل بعدها الكرسى وكان ذلك في عام 1874م

مجيئه إلى مصر

كان ماسبيرو يجيد اللغة العربية ولم يكن بعد قد زار مصر حتى جاءته الفرصة عندما مرض مارييت مدير مصلحة الآثار المصرية التي قام بتأسيسها

جاء ماسبيرو إلى مصر في 5 يناير من عام 1881م وكان ذلك قبل وفاة مارييت بثلاثة عشر يوما، وتولى منصب مدير مصلحة الآثار المصرية وأمين المتحف المصري للآثار ببولاق وكان عمره حينها الرابعة والثلاثين.

أكمل ماسبيرو الحفريات التي كان يقوم بها مارييت في سقارة ووسع من نطاق البحث، وكان مهتما بشكل خاص بالمقابر التي تحتوى على نصوص فرعونية مهمة تثرى اللغة الهيروغليفية وقد عثر على 4000 شطر قام بتصويرها وطباعتها.

قام ماسبيرو بإنشاء المعهد الفرنسي للآثار في القاهرة وكان أول مدير لهذا المعهد الذي لم يقتصر على الآثار الفرعونية بل أمتد لدراسة جميع الآثار المصرية سواء الإسلامية أو القبطية.

واصل ماسبيرو حفائر مارييت في معبدى إدفو وأبيدوس، كما أستكمال أعمال مارييت في أزالة الرمال عن أبو الهول بالجيزة حيث أزال عنه أكثر من 20 مترا من الرمال محاولا إيجاد مقابر تحتها ولكن لم يجد ولكن حديثا عثر على عدد من المقابر في أماكن الحفر التي كان ينقب فيها ماسبيرو، وقام بإعادة ترتيب المتحف المصري ببولاق ونقل محتوياته إلى متحف القاهرة الحالى، كما اكتشفت في عهده خبيئة بالكرنك تحتوى على مئات التماثيل المنتمية لعصور مختلفة ونشر دراسات أثرية عديدة

مواجهته لسرقة الآثار

قام ماسبيرو بنشاط كبير لمواجهة السرقات التي كانت تحدث للآثار المصرية القديمة، وقام بمساعدة العالم المصري أحمد كمال بك بنقل المئات من الموميات والآثار المنهوبة إلى المتحف المصري بالقاهرة، وأستطاع أن يسن قانون جديدا صدر عام 1912م ينص على أن لا يسمح للأشخاص بالتنقيب ويقتصر التنقيب فقط على البعثات العلمية بعد الموافقة على مشروعها، ولم يصبح من حق الحفارين الحصول على نصف ما يعثرون عليه لكنهم يحصلون فقط على القطع التي لها مثيل مكرر بمتحف القاهرة، ولا يمنح القائم على الحفائر تأشيرة خروج من مصر إلا في حالة تركه الموقع الأثرى في صورة مُرضية، مما أثار عليه غيظ وحقد المهربون الأجانب وتجار الآثار، كما فرض مقابل لمشاهدة المناطق الآثرية لمواجهة النفقات التي يحتاجها للتنقيب وأعمال الصيانة.

في العام 1881م قبض ماسبيرو على عائلة عبد الرسول وهم من أشهر تجار الآثار وأستطاع أجبارهم بعد التعذيب على الأعتراف بالسرقات وحصل منهم على معلومات عن أحد أهم أكتشافات ماسبيرو وهي خبيئة في الدير البحري عثر فيها على مومياوات الملوك سقنن رع وأحمس الأول وتحتمس الثالث وسيتي الأول ورمسيس الثاني وغيرهم.

كانت هناك أحتكاكات ومنافسات بين الانجليز الذين كانوا يحتلون مصر وبين الفرنسيين الذين كانوا يهيمنوا على إدارة الآثار المصرية فكانت نتيجة هذه الأحتكاكات الأنجليزية أن قدم ماسبيرو أستقالته عام 1892م ولكن ممثل فرنسا في مصر طالب بعودته وعاد فعلا إلى مصر في عام 1899م، وفي نفس عام عودته قام ماسبيرو بتعيين هوارد كارتر كبير مفتشي الآثار في مصر العليا، وكان هو أيضا الذي عرفه إلى اللورد كارنارفون عام 1905م

عاد ماسبيرو إلى باريس عام 1914م وعين في منصب المستشار الدائم لأكاديمية الفنون والآداب

وفاته

توفى جاستون ماسبيرو في 30 يونيو عام 1916 ودفن في فرنسا، وقد أطلق اسم ماسبيرو في مصر على مبنى الأذاعة والتلفزيون بالقاهرة تكريما لأعماله الجليلة ومساهماته في البحث والمحافظة على الآثار المصرية القديمة.
وسجل وجوده في السينما المصرية في الفيلم الروائى الطويل الرائع المومياء للمخرج العبقرى شادي عبد السلام.

انظر أيضا
 مبنى الإذاعة والتلفزيون المصري
 جورج ماسبيرو
 جان ماسبيرو
 هنري ماسبيرو.

روابط خارجية

المراجع

  مسْبيرو - موسوعة الأعلام، خير الدين الزركلي، 1980

أشخاص دفنوا في مقبرة مونبارناس
أشخاص من باريس
أعضاء الجمعية الآسيوية الفرنسية
أعضاء أكاديمية النقوش والرسائل الجميلة
حائزون على وسام القديس مايكل والقديس جورج من رتبة قائد فرسان
خريجو المدرسة العليا للأساتذة
علماء آثار فرنسيون في القرن 19
علماء آثار فرنسيون في القرن 20
علماء آثار في القرن 19
علماء آثار في القرن 20
علماء آثار من باريس
علماء مصريات فرنسيون
كتاب فرنسيون
كتاب في القرن 19
كتاب وكاتبات فرنسيون في القرن 19
كتاب وكاتبات فرنسيون في القرن 20
مواليد 1262 هـ
مواليد 1846
مواليد في باريس
وفيات 1334 هـ
وفيات 1336 هـ
وفيات 1916
وفيات في باريس
يهود فرنسيون

جاستون ماسبيرو


Louis François Cabanes, né le  à Toulouse et mort le  à Paris, est un peintre français.

Biographie
Louis François Cabannes est le fils de Jean Cabannes, horloger, et de Marie Vidal, couturière

Lauréat des écoles de Beaux Arts de Toulouse et de Paris, il devient membre des Artistes Français.

Il obtient une médaille de 3 classe en 1902, puis de 2 classe en 1904 (hors concours).

Il épouse en 1906 Joséphine Émilie Pidancier, Henry Lapauze est le témoin majeur du mariage.

Inspecteur de l'Enseignement du dessin à la ville de Paris, il est Président de la Société Ingres. Il participe à la décoration du pavillon de l'Afrique Occidentale à l'Exposition coloniale de Marseille (Grand Prix).

Il meurt le  à son domicile du Boulevard Pasteur à l'âge de 80 ans. Il est inhumé au cimetière de Montauban.

Distinctions
 Chevalier de la Légion d'honneur en 1911.
 Officier de la Légion d'honneur en 1926

Notes et références

Liens externes

Peintre français du XXe siècle
Naissance en mai 1867
Naissance à Toulouse
Décès en juillet 1947
Décès dans le 15e arrondissement de Paris
Décès à 80 ans
Officier de la Légion d'honneur promu en 1926
Chevalier de la Légion d'honneur

Louis François Cabanes


Proba de schi acrobatic, schi slopestyle masculin de la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud a avut loc pe 18 februarie 2018 la Pheonix Snow Park.

Program
Orele sunt orele Coreei de Sud (ora României + 7 ore).

Calificări
 C — Calificat în finală
Proba va avea loc pe 18 februarie și a început la ora 10:00.

Finala
Proba a avut loc pe 18 februarie și a început la ora 14:11.

Referințe

Schi acrobatic la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Schi acrobatic la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 - schi slopestyle (masculin)


زيغراييفو  هي مدينة في جمهورية بورياتيا في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 5389   نسمة.

مراجع

مدن بورياتيا

زيغراييفو (بورياتيا)


An Culcasia caudata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Culcasia caudata in nahilalakip ha genus nga Culcasia, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Zaire. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Culcasia

Culcasia caudata


Die Oberliga Südwest 1978/79 war die erste Spielzeit der drittklassigen Oberliga.

Die neue Liga setzte sich zusammen aus den jeweils fünf besten Mannschaften der zuvor drittklassigen Amateurligen Südwest und Rheinland, den sechs besten Mannschaften der Amateurliga Saarland, sowie dem Zweitliga-Absteiger FK Pirmasens und einem Qualifikanten aus dem Rheinland.

Meister wurde SV Röchling Völklingen, das damit in die 2. Bundesliga aufstieg. Zugleich qualifizierte sich Völklingen damit auch für die deutsche Amateurmeisterschafts-Endrunde, in der die Mannschaft in der 1. Runde gegen den OSV Hannover verlor.

In die ebenfalls 1978 gegründeten  untergeordneten Verbandsligen stiegen der SV Auersmacher, der FSV Saarwellingen und der SV Speicher ab. Im Gegenzug stiegen zur Folgesaison 1979/80 der FC Ensdorf (Saar), der SV Viktoria Herxheim (Südwest)  und der SV Leiwen (Rheinland), als jeweiliger Staffelmeister auf, während aus der 2. Bundesliga Süd Borussia Neunkirchen in die Oberliga Südwest abstieg.

Abschlusstabelle

|}

Kreuztabelle
Die Kreuztabelle stellt die Ergebnisse aller Spiele dieser Saison dar. Die Heimmannschaft ist in der linken Spalte aufgelistet und die Gastmannschaft in der obersten Reihe.

Südwestmeister

Literatur

Weblinks
 Die Oberliga Südwest 1978/79 bei f-archiv.de

1978
Fußballsaison 1978/79

Fußball-Oberliga Südwest 1978/79


Elizabeth George Speare (November 21, 1908 – November 15, 1994) was an American writer of children's books, best known for historical novels including two Newbery Medal winners. She has been called one of America's 100 most popular writers for children and some of her work has become mandatory reading in many schools throughout the nation. Since her books have sold so well she is cited as one of the Educational Paperback Association's top 100 authors.

Speare is one of six writers with two Newbery Medals recognizing the year's "most distinguished contribution to American literature for children".
In 1989 she received the Laura Ingalls Wilder Medal for her contributions to American children's literature.

Life

Speare was born in Melrose, Massachusetts to Harry Allan and Demetria (Simmons) George. Her childhood, as she later recalled, was "exceptionally happy" and Melrose was "an ideal place in which to have grown up, close to fields and woods where we hiked and picnicked, and near to Boston where we frequently had family treats of theaters and concerts."

She had an extended family with one brother and many aunts, uncles, and cousins, and most importantly, very loving and supportive parents. Speare lived much of her life in New England, the setting for many of her books.

Speare discovered her gift for writing at the age of eight and began composing stories while still in high school. After completing her Bachelor of Arts degree at Smith College in 1930, she earned her Master's degree in English from Boston University and taught English at several private Massachusetts high schools from 1932 to 1936.

In 1936, she met her future husband, Alden Speare, and together the two moved to Connecticut where they married and raised two children; Alden, Jr., who was born in 1939, and Mary in 1942. Although Speare always intended to write, the challenges and responsibilities of being a mother and wife drained her of any free time. Speare began to focus seriously on literature when her children were in junior high school.

Literary career

Speare's first published work was a magazine article about skiing with her children. She also wrote many other magazine articles based on her experiences as a mother, and even experimented with one-act plays. Eventually her work saw circulation in Better Homes and Gardens, Woman's Day, Parents, and American Heritage.

Speare's first book, Calico Captive, was published by Houghton Mifflin in 1957. It features a colonial New Hampshire family kidnapped by Native Americans in 1754. The next year she completed her second historical novel, The Witch of Blackbird Pond, which won numerous awards including the Newbery Medal. Ideas and inspiration for both books came to Speare while she was researching the history of New England and Connecticut, respectively. She earned her second Newbery Medal for her third book, The Bronze Bow, published in 1961. The Sign of the Beaver (1984) was a Newbery Honor winner, and won the Scott O'Dell Award for Historical Fiction and the Christopher Award.

Biographer Marilyn Fain Apseloff wrote, "…she is not merely a writer of escapist literature, bringing only the past to her readers; in exploring universal problems and offering timeless values, she offers them hope for the present and the future as well."

In 1989, the professional children's librarians awarded Speare the Wilder Medal, which recognizes a living author or illustrator whose books, published in the United States, have made "a substantial and lasting contribution to literature for children". At the time it was awarded every three years.

Death
Speare died of an aortic aneurysm on November 15, 1994, aged 85, in Northwest General Hospital, in Tucson, Arizona.

Works
Calico Captive (1957)
The Witch of Blackbird Pond (1958) — Newbery Medal
The Bronze Bow (1961) — Newbery Medal
Life in Colonial America (1963)
The Prospering (1966)
The Sign of the Beaver (1983) - Newbery Honor

See also

Notes

References

External links
Internet resources for The Sign of the Beaver
Fact or Fiction: An Analysis of Historical Fiction Literature by Elizabeth George Speare
Elizabeth George Speare at Fantastic Fiction

1908 births
1994 deaths
American children's writers
American historical novelists
Laura Ingalls Wilder Medal winners
Newbery Medal winners
Newbery Honor winners
Deaths from aortic aneurysm
20th-century American novelists
American women novelists
Women historical novelists

Elizabeth George Speare


WD 0821-669 (SCR J0821-6703) es una enana blanca de magnitud aparente +15,34.
Está encuadrada en la constelación de Volans, el pez volador, y se localiza 1º al sur de β Volantis.
Se encuentra a 34,8 años luz de distancia del sistema solar.

WD 0821-669 tiene tipo espectral DA9.8, siendo el hidrógeno predominante en su atmósfera.
Las enanas blancas no generan energía por fusión nuclear, sino que radian al exterior el exceso de calor a un ritmo constante, por lo que con el paso del tiempo su temperatura superficial va descendiendo.
WD 0821-669 tiene una temperatura efectiva relativamente baja de 5150 ± 100 K, consecuencia de su largo tiempo de enfriamiento, 6220 ± 160 millones de años.
Dicha cifra es superior a la edad del Sol (4600 millones de años) y es que WD 0821-669 es una de las enanas blancas más antiguas de nuestro entorno.

La luminosidad de WD 0821-669 es baja incluso para una enana blanca y equivale al 0,009% de la luminosidad solar.
Su luminosidad es 1/300 inferior a la de Sirio B —la compañera estelar de Sirio (α Canis Majoris)—, y la mitad de la estrella de Van Maanen, la enana blanca solitaria más próxima al Sol.
WD 0821-669 posee una masa de 0,65 ± 0,01 masas solares —comparable a la de Gliese 293 y GJ 3483, dos enanas blancas también en la constelación de Volans—, siendo éste un valor habitual para este tipo de objetos.

Referencias

Enanas blancas
Constelación de Volans

WD 0821-669


Agamura persica es una especie de geco de la familia Gekkonidae. Es el único miembro del género Agamura. Se distribuye por Medio Oriente (Irán, Pakistán y Afganistán) entre los 30 y los 1900 m de altitud. Viven en ambientes áridos y desérticos. Tiene piernas largas y delgadas, son terrestres y nocturnos. Es usada como mascota.

Referencias

Enlaces externos

Gekkonidae
Géneros monotípicos de reptiles

Agamura persica


دانييلي جاستالديلو  (مواليد 25 يونيو 1983 في كامبوسامبييرو - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى سامبدوريا الإيطالي منذ 2007 في مركز قلب الدفاع .

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من فينيتو
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو بريشيا
لاعبو بولونيا
لاعبو سامبدوريا
لاعبو سيينا
لاعبو كروتوني
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من فينيتو
لاعبو كييفو فيرونا
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي بادوفا
لاعبو يوفنتوس
مواليد 1983

دانييلي جاستالديلو


Ecaterina Nazare (n. 27 martie 1953, Valea Ursului, județul Neamț) este actriță română de film, radio, teatru, televiziune și voce.

Biografie
În 1980 a absolvit Institutul de Artă Teatrală și Cinematografică "Ion Luca Caragiale" din București la clasa profesorilor Ion Caramitru, Beate Fredanov și Sanda Manu. Actriță la Teatrul Național Craiova (1980-1981), Teatrul "Toma Caragiu" Ploiești (1981-1990), Teatrul Național "I.L. Caragiale" București (1990-prezent).

Filmografie
 Lișca (1984) - Lișca
 Pas în doi (1985)
 Punct... și de la capăt (1987)
 Umbrele soarelui (1988)
 Timpul liber (1993)

 Umilință (2011) - Mama Marcela
 Weekend cu mama (2009) - Elena
 Bomboane de ciocolată (2007)
Cu un pas înainte (2007) - Mirela Crăciun
 Happy End (2006)
 Binecuvântată fii, închisoare (2002) - Deținut
 Corul Pompierilor (2000) - mama
 Mariana (1998)
 Sanda (1990)
 Cântec în zori (1987) - Mama
 Bătălia din umbră (1986)
 Clipa de răgaz (1986)
 Cineverite (1980)

Teatru

Teatrul Național București (TNB)
 personajul Mihaela - Încă-i bine de Rodica Popescu Bitănescu, regia Rodica Popescu Bitănescu, 2008
 personajul Beatrice - Vedere de pe pod de Arthur Miller, regia Vladimir Ilnițchi, 2004
 personajele Sofia Moroz, Zoia Bruk - Povestiri din zona interzisă, regia Tudor Țepeneag, 2004
 Bacantele de Euripide, regia Mihai Măniuțiu, 1997
 Parcul de Botto Straus, regia Tudor Țepeneag, 1995
 Casa Bernardei Alba de Federico Garcia Lorca, regia Felix Alexa, 1994
 Shakespeare - sonete, regia Mihai Manolescu
 Orfeu în infern de Tennessee Williams, regia Mihai Manolescu
 personajul Orseta - Gâlcevile din Chioggia de Carlo Goldoni, regia Dana Dima
 Scrisoarea I de Mihai Eminescu, regia Mihai Manolescu
 personajul Varvara - Morișca de Ion Luca, regia George Motoi, 1991
 Audiția după Michael Bennett]], regia Andrei Șerban, 1990
 Andromaca - Troienele - O tragedie greacă după Euripide și Seneca, regia Andrei Șerban, 1990
 personajul Liz Morden - Cine are nevoie de teatru? de Timberlake Wertenbaker, regia Andrei Șerban, 1990
 personajul Mița Baston - D'ale carnavalului de I.L. Caragiale, regia Sanda Manu, 1984

Teatrul "Toma Caragiu", Ploiești (1981 - 1990)
 Don Juan, regia Dragoș Galgoțiu
 D'ale carnavalului, regia Dragoș Galgoțiu
 Acești îngeri triști de D.R. Popescu, regia Dragoș Galgoțiu
 Pensiunea doamnei Olimpia de Ion Dumitru Șerban, regia Victor Ioan Frunză
 Woyzeck de Georg Büchner, regia Aurel Manea

Teatrul Național Craiova (1980 - 1981)

Turnee
 Trilogia antică - Paris, Milano, Sao Paolo, Edinburg, Atena, Torun
 Casa Bernardei Alba - Salonic, Grecia
 Bacantele - Trabzon (Turcia), Paphos (Cipru)

Referințe și note

Legături externe
 CineMagia.ro
 AARC.ro
 IMDB

Nașteri în 1953
Nașteri pe 27 martie
Actrițe române din secolul al XX-lea
Actrițe române din secolul al XXI-lea
Actrițe de film române
Actrițe de radio române
Actrițe de teatru române
Actrițe de televiziune române
Actrițe de voce române
Oameni din județul Neamț
Absolvenți ai Universității Naționale de Artă Teatrală și Cinematografică "Ion Luca Caragiale" din București
Actori români în viață

Ecaterina Nazare


At the Gates of Utopia drugi je studijski album talijanskog simfonijskog black metal-sastava Stormlord. Album je 23. studenog 2001. godine objavila diskografska kuća Scarlet Records.

Za pjesmu "I Am Legend" bio je objavljen glazbeni spot.

Popis pjesama

Zasluge
Stormlord
Cristiano Borchi – vokali
Pierangelo Giglioni – gitara
Francesco Bucci – bas-gitara
Simone Scazzocchio – klavijature
David Folchitto – bubnjevi
Dodatni glazbenici
Volgar dei Xacrestani – vokali (na pjesmama 1, 3 i 6), fotografija
Emiliano Gabriele – vokali (na pjesmi 8)
Giuseppe Orlando – vokali (na pjesmi 4), izvršna produkcija, inženjer zvuka, miksanje
Ostalo osoblje
Joe Petagno – naslovnica
Filippo Bersani – izvršna produkcija
Massimiliano Pagliuso – pomoćni inženjer zvuka, miksanje
Ricky Andreoni – ilustracije

Izvori

Albumi iz 2001.
Stormlordovi albumi

At the Gates of Utopia


Polasna () ist eine Siedlung städtischen Typs in der Region Perm (Russland) mit  Einwohnern (Stand ).

Geographie

Die Siedlung liegt im Uralvorland gut 30 km nördlich des Regionsverwaltungszentrums Perm, am linken Ufer der dort zum Kamastausee aufgestauten Kama, bei der Einmündung des gleichnamigen Flüsschens Polasna.

Polasna gehört zum Rajon Dobrjanka und befindet sich etwa 20 km südlich von dessen Verwaltungszentrum Dobrjanka. Die Siedlung ist Verwaltungssitz einer gleichnamigen Stadtgemeinde (gorodskoje posselenije), zu der weiterhin die zwölf im Umkreis von gut 10 km liegenden Dörfer Bessowo, Demidkowo, Iwanowka, Gory, Kljutschi, Konstantinowka, Luneschki, Mochowo, Nischneje Sadolgoje, Penki, Saborje und Sujata gehören.

Geschichte
Der Ort wurde erstmals in einer statistischen Aufstellung über "das Land Groß-Perm" von 1624 als Siedlung mit vier Höfen an der Mündung der Polasna erwähnt. 1797 entstand dort eines der vielen Eisenwerke der Region, und eine Fabriksiedlung wurde errichtet.

Das Werk wurde 1927 endgültig geschlossen und 1954 mit einem Teil des Ortes vom Kamastausee überflutet. 1949 hatte in der Umgebung die Erdölförderung begonnen, was der Entwicklung des Ortes einen neuen Impuls verlieh. 1958 erhielt Polasna den Status einer Siedlung städtischen Typs.

Bevölkerungsentwicklung

Anmerkung: ab 1926 Volkszählungsdaten

Sehenswürdigkeiten
In Polasna ist die Dreifaltigkeitskirche (, zerkow Troizy Schiwonatschalnoi) von 1837 bis 1842 erhalten, die nach ihrer Schließung 1936 seit 1989 wieder in Betrieb ist.

Wirtschaft und Infrastruktur
Wichtigster Wirtschaftsfaktor ist die Erdölförderung, betrieben durch LUKoil-Perm und Kama-Neft. Neben der eigentlichen Ölförderung sind auch verschiedene Unternehmen des Dienstleistungsbereiches dieser Branche ansässig, wie Bohr- und Transport- und Baubetriebe.

Polasna wird östlich von der Regionalstraße umgangen, die das Regionszentrum Perm auf kürzestem Weg mit den kamaaufwärts gelegenen Städten Dobrjanka, Beresniki und Solikamsk verbindet. Die Straße wurde im Zusammenhang mit dem Bau einer 1,5 km langen Straßenbrücke über die aufgestaute Tschussowaja unmittelbar nördlich von Perm im Jahr 1996 ausgebaut, womit auch eine direkte Straßenverbindung zwischen Polasna und Perm entstand. Die nächstgelegene Bahnstation befindet sich gut 10 km östlich von Polasna in Diwja an der Strecke Perm – Kisel.

Einzelnachweise

Weblinks
 Website der Stadtgemeindeverwaltung (russisch)

Ort in der Region Perm
Ort an der Kama

Polasna


Un jeune homme nu entouré de deux autres figures est un dessin (plume et encre brune) de  de Michel-Ange d'après Masaccio. Datant des années de jeunesse de l'artiste, il est considéré comme son premier nu connu.

Longtemps conservé dans des collections privées puis classé « trésor national » en France, il est proposé à la vente aux enchères par la maison Christie's à Paris le . Son estimation est de .

Liens externes

 « Mise aux enchères record », Connaissance des arts

Œuvre de Michel-Ange
Dessin de la Renaissance
Nu masculin
Trésor national en France


Bilaj, gradsko naselje Gospića
 Bilaj (tvrđava u Gospiću), tvrđava u Bilaju kod Gospića
 Bilaj (tvrđava u Bihaću)
 Bilaj (Drač, Albanija)
 Bjelajsko polje
 Bilaj (toponim)
 Vera Bilaj, ukrajinska mikologinja

Povezani članci
 Bjelaj

Bilaj (razdvojba)


Adolphe Boucard  (Eysines, 20 de março de 1839 – Londres, 15 de março de 1905) foi um zoólogo, mais notavelmente ornitólogo, entomólogo, pesquisador e negociante de história natural francês conhecido por contribuições sobre as descrições de troquilídeos, principalmente melisugíneos e lampornitíneos. Nascido no Segundo Império Francês, recebeu os cuidados de sua mãe até adquirir sua independência e, em seus últimos dias, viveu no distrito residencial de Hampstead, na residência de seu filho. Passou maior parte de sua vida dedicando-se à caça silvestre de beija-flores, tanto para fins científicos como comerciais.

Primeiros anos, ascendência e origem

1832–1839: Antecedentes, nascimento e progenitores
Adolphe Boucard nasceu em 20 de março de 1839, na cidade de Eysines, no departamento de Gironda, região administrativa de Nova Aquitânia, ao extremo-oeste da França. Desde o nascimento, ou, mesmo antes disso, sua vida foi caracterizada por controvérsias sobre sua origem familiar. De acordo com dois registros existentes desta época, não há nenhum registro de seu pai em sua certidão de nascimento. A partir dos mesmos registros, sabe-se que sua mãe biológica era Heloïse Josephine Boucard, que foi, durante muitos anos, concubina do ornitólogo e pintor Adolphe Delattre. Este mesmo, entretanto, possuía uma esposa, Jeanne Françoise Postel, tornando Adolphe Boucard seu filho bastardo. Delattre deixaria um testamento para Heloïse e, consequentemente, seu filho, este que foi contestado por Postel.

Viagens marítimas na América, ornitologia e entomologia

Primeiras expedições na América do Norte e Central

Primeira viagem marítima: São Francisco e os beija-flores
Em 19 de janeiro de 1851, na época com 12 anos de idade, dentro de um navio denominando Union, ele viajaria de Le Havre, uma cidade no departamento de Seine-Maritime, no Canal da Mancha, com destino à cidade de São Francisco, ao litoral da Califórnia e ao Cabo Horn. Primeiramente, eles desembarcaram em Weymouth, onde Adolphe Boucard entraria em contato com solo inglês pela primeira vez na vida. Em 24 de janeiro, cinco dias depois, a expedição seguiria em 1º de fevereiro de 1851, passando pelos arquipélagos português de Madeira e espanhol das Ilhas Canárias. Finalmente, em 15 de março daquele mesmo ano, o navio atravessaria a linha do Equador. Em 26 de março, visitaram o arquipélago brasileiro de Trindade e Martim Vaz, no estado do Espírito Santo. Em 1º de abril, estes atingiram o estado do Rio de Janeiro. Então, a viagem seguiria à Patagônia, Cabo Blanco e Ilha dos Pinguins em 22 de abril de 1851, passando posteriormente ao Golfo de São Jorge, no período noturno. Alguns dias depois, em 26 de abril, avistariam a Terra do Fogo e a Baía de São Sebastião. A partir de então, a expedição continuaria ao Estreito de Le Maire, subsequentemente atingindo o Cabo Horn em 4 de maio daquele mesmo ano. Através dos arquipélagos de Diego Ramírez, Hermit e Ildefonso, estes alcançaram a região de Valparaíso, em 1º de junho de 1851, e respectivamente, nas Ilhas Juan Fernández.

Às quatro horas da manhã do dia 8 de junho, após 142 dias de navegação, os passageiros avistaram um farol, próximo ao Valparaíso. Embora inicialmente a viagem continuasse tranquilamente, pouco tempo depois, uma forte ventania impediria que o navio seguisse, com os botes, então, seguindo ao solo. Ao chegarem, iniciou-se uma inspeção da vigilância sanitária e, após serem aprovados, seguiram em terra. Então, o jovem e sua mãe visitaram os subúrbios e a cidade e, ao voltarem, o mesmo veria um garoto com dois beija-flores vivos. Posteriormente, ainda em Valparaíso, ao visitar os Jardins de Tivoli, no vilarejo de Polanco, Adolphe Boucard observaria beija-flores (Sephanoides sephaniodes) pela primeira vez:

No dia 15 de junho, eles partiriam de Valparaíso, avistando os arquipélagos vulcânicos de San Félix e San Ambrosio no dia 22 do mesmo mês. Então, em 11 de julho do mesmo ano, seguiram ao hemisfério norte, cruzando o Equador, dessa vez no sentido contrário. Ultimamente, em 15 de agosto, os tripulantes ancoraram em Yerba Buena, sendo transportados no outro dia para São Francisco, dessa vez em pequenos barcos. Nessa época, a cidade se encontrava no auge da corrida do ouro na Califórnia.

Época na Califórnia e colecionismo de aves
Durante sua época no estado da Califórnia, que havia sido recém-incorporada aos Estados Unidos, no auge da corrida do garimpo de ouro, Adolphe Boucard conheceria muitos entomólogos e outras personalidades francesas, dentre os quais se incluem os aventureiros Gastón Raoul de Raousset-Boulbon e Charles de Pindray, este último falecido no ano seguinte. Um tempo mais tarde, conheceria Étienne Derbec, um jornalista que se tornaria um grande amigo de Boucard — anos antes, o mesmo colaboraria com Adolphe Delattre, em um retrato de Derbec. Nesse período, colecionou muitos itens de história natural entre os meses de março e agosto. Depois, durante uma das expedições, conheceria Pierre Joseph Michel Lorquin e, encontraria, além de insetos e artrópodes, alguns beija-flores, particularmente beija-flores-de-cabeça-magenta e beija-flores-ruivos, que o mesmo percebeu como sendo comuns na região. Com isso, este ornitólogo amador faria algo contra indicado, onde retiraria os filhotes de beija-flor de seus ninhos e criaria-os em seu quarto até que a estadia estadunidense se encerrasse. Esse plano se mostrou um fracasso, posteriormente, onde, em uma tentativa de levá-los para a Europa, os espécimes acabaram no oceano.

Durante sua volta para o continente europeu, se tornaria um amigo próximo de Léon Laglaize, neto de Pierre Lorquin, que o ensinaria sobre os hábitos migratórios dos beija-flores-ruivos californianos em direção ao México. Além de espécimes de beija-flores, Boucard colecionaria peles de anseriformes, como patos e gansos, pássaros canoros e aves de rapina. Essas viagens realizadas pelo ornitólogo tinham como principal intuito a coleta e a pesquisa de espécimes de muitos animais, não somente aves — área na qual Boucard se especializou.

Saída da Califórnia e expedições à América Central
Em 18 de agosto de 1852, Boucard embarcaria no navio Heva, e desembarcando dois meses depois, em 10 de outubro do mesmo ano, na baía de Acapulco. Oito dias depois, em 18 de outubro, Boucard embarcaria no navio novamente, chegando a San Juan del Sur, desembarcado no município nicaraguense em 9 de novembro. Durante a estação das chuvas em San Juan del Sur, colecionou diversos espécimes de borboletas, além de outros insetos. Depois, em 15 de novembro, junto de um grupo de navegantes, levaria uma rota perigosa a La Virgen, no Lago Nicarágua. Dentro de uma escuna, após quase 14 horas, chegando a Granada, em 16 de dezembro. Em Granada foi hóspede do cônsul francês Pierre Rouhaud e sua esposa, este último que ajudou-lhe a conseguir uma residência no país, onde viveu até maio de 1853. Nessa viagem, coletou vários espécimes, inclusive de mamíferos, dentre os quais estão, os macacos-uivadores, os momotos-de-sobrancelha-azul, um tangará-rabilongo, um beija-flor-de-cauda-azul, um beija-flor-de-peito-verde, um beija-flor-metálico e a safira-de-garganta-azul. Em 18 de maio de 1853, embarcaria novamente, dessa vez em um pequeno barco, em direção à duas ilhas próximas à Granada, primeiramente a San Carlos e, depois, a San Juan del Norte pelo Río San Juan. Doze dias depois, saiu do barco a vapor, que já havia partido em direção à Nova Iorque, obrigando-o a se estabelecer, por mais 12 dias, em San Juan del Norte, onde realizou algumas excursões e transportes, obtendo um sucesso moderado. Boucard desejava um espécime de pipira-de-dorso-vermelho. Então, em 3 de junho de 1853, ele embarcou no navio à vapor Prometheus, saindo da cidade de Havana à Nova Iorque, chegando ao destino em 15 de junho em uma viagem pacífica. Lá, Boucard ficaria por mais dois anos, até 12 de julho de 1854.

Em Granada, este jovem ornitólogo foi exposto à realidades que o mesmo nunca imaginaria na França ou qualquer outro lugar da Europa. A população, que era majoritariamente mestiça, devido à miscigenação entre negros, europeus e nativos — em um processo similar ao observado no Brasil — era de maioria católica, religião que foi imposta aos indígenas dentro do processo de colonização e civilizatório (este que seguia os padrões ocidentais da época). Dentro de uma igreja, veria uma imagem de Jesus Cristo representado como um negro — que o mesmo justificou como uma forma de sensibilizá-los em relação à doutrina cristã de modo que se identificassem, reafirmando uma suposta "branquitude" do personagem. Em outro momento, enquanto embarcava em um barco para seguir sua viagem na América Central, viu, pela primeira vez, um grupo de mulheres fumando cigarros — o que era relativamente incomum para a época, considerando que a popularização do tabagismo entre o público feminino se deu durante o auge da Segunda Guerra Mundial.

América do Norte: Nova Iorque e México

1852–1854: Nova Iorque e Independência dos Estados Unidos
Desde sua chegada à metrópole de Nova Iorque, que naquela época observava um grande desenvolvimento econômico e humano, adicionado de um fluxo migratório extraordinário para a cidade, Adolphe Boucard se mostrou entusiasmado com a cultura norte-americana, bem como as tradições no dia da Independência dos Estados Unidos e o processo eleitoral dos estadunidenses. Em sua autobiografia, que aborda suas viagens desde seu nascimento, destacou a relação da população e do presidente com as eleições, encorajando a difusão da prática no ocidente e no "resto do mundo". Dentro do mesmo contexto, também afirma o surgimento de uma nova "raça" — nesse caso, dentro da percepção da supremacia branca, do racismo científico e do darwinismo social —, denominada de "norte-americana", que se tratava da fusão de raças europeias como os ingleses, principalmente os irlandeses, alemães, italianos, espanhóis e franceses. Nas próximas páginas, ele faz uma descrição dos povoados e vilarejos de maioria europeia:

Durante a mesma viagem, também visitou muitos ornitólogos europeus que também estavam na cidade trabalhando nas descrições de aves, bem como entomólogos e negociantes de história natural. Em um momento de sua estadia em Nova Iorque, visitou o notável naturalista britânico George Newbold Lawrence, o ictiólogo estadunidense Spencer Fullerton Baird e o ativista dos direitos dos indígenas e médico estadunidense Thomas Bland. Boucard também visitaria pontos famosos da cidade, mencionando o teatro da Broadway, diversos museus de história natural, presenciando também uma expedição em 1854, onde atualmente se encontra o Central Park, em Manhattan. Nessa mesma exposição, o ornitólogo conheceria a aclamada soprano Adelina Patti, nessa época com apenas 12 anos. Entre os outros locais visitados por Adolphe Boucard, inclui-se Brooklyn, Hoboken, Union Square e muitas palestras científicas na região.

Expedição ao sul do México e trabalhos ornitológicos
Entre a década de 1850 e de 1860, ele realizaria diversas viagens em direção ao sul do México, especializando-se em seu trabalho ornitológico. Durante os primeiros anos da expedição, entre 1854 e 1856, Boucard seria acompanhado por outro pesquisador francês, Auguste Sallé, onde partiram ao município de San Andrés Tuxtla, estado de Veracruz, descrevendo diversas espécies de aves da fauna mexicana. No ano seguinte, em junho de 1865, os resultados seriam publicados no periódico científico Proceedings da Sociedade Zoológica de Londres, por Philip Lutley Sclater, em seu artigo On a collection of birds received by M. Sallé from Southern Mexico, exibindo cerca de 80 espécies anteriormente descritas, além de aves novas. Esta expedição rendeu outros dois artigos científicos na mesma publicação, sendo a primeira de Oaxaca: List of birds collected by M.A. Boucard in the state of Oaxaca in south-western Mexico, with descriptions of new species (1859); e a segunda de Orizaba: Notes on a collection of birds from the vicinity of Orizaba and Neighbouring Parts of Southern Mexico (1860) de Sclater, Osbert Salvin e George French Angas. Como parte da segunda intervenção francesa no México, por Napoleão III, entre 1861 e 1867. Em 1864, uma comissão científica chefiada por Marie Firmin Bocourt publicaria trabalhos como Mission scientifique au Mexique et dans l'Amérique Centrale. Boucard contribuiu para o sucesso da empresa como membro correspondente. Em 1865, Boucard se tornaria membro correspondente estrangeiro da Sociedade Zoológica de Londres.

Retorno à América Central e Califórnia: Canal do Panamá e Nicarágua
Alguns anos depois, em 1876, seguiria em uma viagem ao sul da América Central, visitando países como Panamá, Costa Rica e a Guatemala. Em 29 de dezembro daquele ano, seu navio desembarcou na cidade portuária de Puntarenas. Então, assim permaneceria até 30 de maio do ano seguinte, posteriormente se estabelecendo na capital do país, San José. Em sua estadia na cidade, Boucard teria uma tentativa fracassada de coleção de espécimes — deixando-lhe frustrado e, ainda, decepcionado. Meses antes, em janeiro de 1877, ele visitaria a região do Vale de San Carlos, na Nicarágua, acompanhado de Theodor Franz Koschny, de Opole e um nicaraguense — conhecido durante a viagem — Meil de Fontenayto. Seguiram ao vilarejo de Zarcero e Laguna, localizados próximos ao estratovulcão de Poás. Outras expedições se direcionaram à regiões de Cartago, Aguas Calientes, Navarro, complexo vulcânico de Orosí, o vulcão Irazú, Candelaria e Naranjo de Alajuela.

Canais do Panamá e da Nicarágua
Em sua viagem, Adolphe Boucard que além da ornitologia mostrava interesse por assuntos políticos — o que não era muito incomum entre as classes científicas da França, com Bourcier, Mulsant e Delattre estando envolvidos na política —, seria mostrado das propostas de construção dos Canal do Panamá e do Canal da Nicarágua, duas pautas recorrentes dentro da segunda metade do período oitocentista no ocidente, principalmente entre as classes mais altas. Em muitos momentos, o ornitólogo se viu indeciso sobre a construção, ora defendendo o Canal da Nicarágua, que recebia o apoio do governo dos Estados Unidos — este que seria cessado no início do século 20 — ora direcionando seu apoio ao equivalente panamenho. Essa disputa se encerraria pouco após a morte de Boucard, em agosto de 1914, com a construção do Canal do Panamá; e, ainda, o governo nicaraguense propõe a construção de seu canal como uma alternativa à este último.

França, Reino Unido e publicações posteriores

Na década de 1880, Adolphe Boucard — após passar um grande tempo viajando nas Américas, retornaria à Europa, após ter adquirido a coleção do pesquisador compatriota Pantaléon Costa de Beauregard, que ele considerava uma das melhores que já havia visto. Na mesma época, Boucard representou a Guatemala na Exposição Universal de 1878 e, posteriormente, nade 1889, onde expôs sua coleção de aves, moluscos e coleópteros. Em 1886, um tempo após publicar seu catálogo Liste des coléoptères en vente chez Boucard, ele já havia retornado à França, se estabelecendo em um bairro residencial parisiense. Depois de um certo tempo, em 1889, ele adquiria mais uma coleção, que pertencia ao conde de Riocour, que vendeu depois ao Museu Britânico, pouco após Boucard se mudar para Londres. Em razão de seu trabalho comercial, o mesmo também era um opositor da tarifa de William McKinley, que considerava alternativas para proteger a economia do país contra os estrangeiros.

Depois de estabelecido no distrito de Hampstead, ele publicou um primeiro volume do periódico publicado mensalmente — depois, trimestralmente, nos últimos volumes publicados — e entitulado The Hummingbird.  Embora não tenha conseguido grande popularidade o periódico incluía descrições originais, estudos sobre a taxonomia — dentro dos parâmetros tecnológicos à época — e catálogos de beija-flores. Posteriormente, o próprio sugeriu a introdução de uma nova ordem de aves, denominada por ele como Trochiliformes, para classificá-los. The Humming-Bird seria abandonado para a publicação do Genera of Humming Birds: Being Also a Complete Monograph of These Birds, exibindo e descrevendo monografias de beija-flores, publicando-a entre 1894 e 1895. Sobre a descrição exagerada de Boucard, Ernst Hartert, em seu artigo Allgemeines und Specielles über Kolibris discute sobre os erros do mesmo na linguagem de seu trabalho:

Durante todo o século 19 ao início do século 20, onde Adolphe Boucard viveu, as descrições de espécies de animais precisavam que o zoólogo responsável pela nomeação de certo espécime pudesse caracterizá-lo dentro de uma ordem, família e gênero. Entretanto, a tecnologia desta época — com câmeras instantâneas sendo inventadas apenas em 1948 — não permitia a realização desse trabalho sem que este animal fosse morto. Nisso, a proibição da caça de alguns animais em períodos de reprodução foram pautadas diversas vezes, dentro e fora do âmbito científico, na Europa e na América do Norte. Além disso, entre as classes da Europa, particularmente a mais endinheirada, a moda se baseava no uso de peles de canídeos e felídeos e penas de aves como o pavão-azul e os beija-flores.

Dentro desse contexto, Adolphe Boucard se mostrou muitas vezes contrário ao uso destas peles dentro da moda, mas ainda, defendendo que algumas espécies nunca seriam extintas mesmo com a caça predatória de seus representantes — pensamento que dá base à extinção em massa do Holoceno, extinguindo o dodô e outros antes abundantes nas Maurícia e Reunião. E ainda que defendesse sua existência e legalidade, ele argumentou uma proibição da caça em certos meses em prol da continuidade das espécies existentes. Tal interesse se deu no momento em que o mesmo, que circulava pelas ruas londrinas, foi exposto à móbiles com penas de diferentes espécies de aves que iriam ser usadas na confecção de chapéus e mais artigos de moda: essa "re-adaptação" da natureza, vista pelo ornitólogo como uma aberração e desfiguração das aves. Isso seria a principal causa para a defesa deste mesmo em relação à proibição no uso de pelagens e plumagens de animais na moda. Ao se reunir com os apoiadores desta medida, aprenderia sobre diálogos passados sobre a circulação de beija-flores vivos ao Velho Mundo — isso que levaria à uma instabilidade no ecossistema europeu, no caso de adaptabilidade destes; ou na diminuição significativa de populações americanas. Suas opiniões sobre a pauta da exportação da avifauna silvestre latino-americana para a Europa foram publicadas na primeira edição do The Humming-Bird em 1891. Em um parágrafo, defende que embora mais de duas milhões de aves sejam importadas vindas de Trinidad, Colômbia, América do Sul e Índia para o continente europeu, esta não é comparável à quantidade existente na natureza, e algumas espécies não seriam extintas devido à sua ampla distribuição geográfica, propondo aos governos a proteção das algumas aves insetívoras, consideradas essenciais para agricultura.

Últimos anos e morte
Em 1894, pouco após a publicação do seu trabalho biográfico, Boucard, agora com 55 anos de idade, se aposentaria dos trabalhos ornitológicos e entomológicos e de sua carreira científica, que completaria cerca de 42 anos de duração, então indo para a Ilha de Wight, na costa sul da Inglaterra. No ano seguinte, porém, publicaria um último volume do periódico, o qual ele editava, entitulado The Humming-Bird: A Quarterly Scientific, Artistic and Industrial Review.

Adolphe Boucard passaria seu últimos anos vivendo no distrito residencial de Hampstead, hoje conhecido pela quantidade de residentes envolvidos com a ciência e com as artes, na residência de seu filho. No dia 15 de março de 1905, alguns dias antes de seu aniversário, Boucard morreria em Hampstead. Pouco antes de sua morte, Adolphe Boucard doaria espécimes oriundos da extraordinária coleção — que incluía mais de 25 mil peles de aves e outros animais — até o Museu Nacional de História Natural da França, enquanto as duplicatas foram enviadas ao Museu Nacional dos Estados Unidos, Real Museo de Ciencias Naturales de Madrid e Real Museu de História Natural de Lisboa.

Durante sua vida, Boucard fez parte de associações e sociedades científicas. Em 1865, tornou-se membro da Sociedade Zoológica de Londres. Depois, essa decisão foi seguida pela Academia Francesa no ano de 1878. Em 1881, tornou-se um correspondente do Real Museo de Ciencias Naturales de Madrid, após a Sociedade Zoológica da França incluí-lo dentre seus membros. Então, torna-se membro da Sociedade Geográfica de Lisboa, em 1894; e representante dos interesses da Sociedade Econômica da Guatemala. Também foi condecorado com ordens militares do alto escalão, como a Ordem de Nossa Senhora de Vila Viçosa, a Ordem Real do Camboja e a Ordem de Isabel la Católica.

Dedicatórias

Insetos
Em 1859, o entomólogo francês Louis Alexandre Auguste Chevrolat descreveria a espécie de escarabídeo Chrysina adolphi. Posteriormente, as espécies de gorgulho Cleonidius boucardi e de carabídeo Oxygonia boucardi, seriam descritas por Chevrolat em 1873. No mesmo ano, Auguste Sallé, amigo de longa data de Boucard, dedicaria ao ornitólogo uma espécie de elaterídeo: Platycrepidius boucardi. Depois, seu ex-aprendiz e aluno, William Frederick Henry Rosenberg homenageou seu mentor através da descrição da espécie dos crisomelídeos Alurnus boucardi, em 1898. Esta última descrição, mais recente, ocorreu em 1923, pelo francês Maurice Pic, que descreveria mais outro besouro limniquídeo, Byrrhinus boucardi; caracterizando uma homenagem póstuma.

Peixes e moluscos
Homenagens ao pesquisador também se marcaram presentes na pesquisa sobre a fauna marinha, com o malacólogo Félix Pierre Jousseaume dedicando-lhe a espécie Arca boucardi — um molusco distribuído pelo território japonês — em 1894, e pertencente à ordem Arcidae. As descrições de peixes em homenagem ao indivíduo ou seu trabalho foram até relativamente frequentes: em 1868, Albert Günther dedicou a carpa Hybopsis boucardi ao mesmo. Isso se daria pois seu holótipo era oriundo da coleção de Boucard. Anos depois, em 1885, os conquiliologistas franceses Paul Henri Fischer e Joseph Charles Hippolyte Crosse, lhe homenagearam com o descritor específico de uma espécie de caramujo Physella boucardi.

Répteis
Depois da Missão Científica ao México e até América Central, os herpetólogos compatriotas Marie Firmin Bocourt e Auguste Duméril descreveria a espécie de lagarto-de-chifres Tapaya boucardii, que atualmente é considerada a subespeciação de uma outra espécie, Phrynosoma orbiculare boucardii, que é conhecida em países de língua inglesa por Boucard's Horned Lizard como nome comum.

Aves
Pela sua longa contribuição sobre o estudo das aves, muitas dedicatórias ao ornitólogo foram realizadas à sua carreira. Em 1887, Martial Étienne Mulsant, longo colaborador da ciência francesa, descreveria o beija-flor-dos-mangues, conhecido pelo nome binomial de Amazilia boucardi, também lhe oferecendo seu nome comum de Le Thumatias de Boucard. Esse é outro exemplo de espécie descrita através das coleções do mesmo, em Puntarenas no ano de 1877. Philip Lutley Sclater, em 1859, descreveria uma espécie de tinamu chamada por inhambu-de-peito-azulado (Crypturellus boucardi); e a espécie de pardal hoje conhecida como subespécie de Aimophila ruficeps boucardi. Depois, o ornitólogo norte-americano Robert Ridgway nomeia a subespécie Granatellus sallaei boucardi.

Nomes comuns que referenciam esse naturalista são  frequentemente encontrados, em relação aos nomes científicos. Boucard's Hermit, um nome vernáculo do beija-flor Phaethornis adolphi hoje uma sinonímia de Phaethornis striigularis saturatus. Posteriormente, em 1950, John Todd Zimmer reconheceu a dedicatória a Boucard em Trochilus Adolphei, que fora descrito por René Primevère Lesson em 1843. Sua conclusão decidiu que apesar de ortografia diferente, o art. 35 de Regras Internacionais de Nomenclatura Zoológica reconhece a prioridade da nomenclatura de Lesson sobre a de Gould. Portanto, ele sugeriu o novo nome Phaethornis longuemareus cordobae. Depois, esta subespécie acabou por ser sinónimo de Phaethornis striigularis saturatus. Trochilus Adolphei, que aliás foi nomeado em homenagem ao irmão Pierre Adolphe Lesson, agora é considerado um nomen dubium, já que a localidade-tipo Acapulco, não coincide com a descrição. Apenas Eugène Simon e Zimmer possuem indicações de que isso se trata de uma descrição de Phaethornis ruber nigricinctus.

Publicações

Referências bibliográficas

Franceses
Franceses do século XIX
Franceses do século XX
Zoólogos da França
Ornitólogos da França
Membros da Sociedade Zoológica de Londres
Homens do século XIX

Adolphe Boucard


An Sauroglossum aurantiacum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Schweinfurth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Sauroglossum aurantiacum in nahilalakip ha genus nga Sauroglossum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sauroglossum

Sauroglossum aurantiacum


معركة مانيلا هي معركة وقعت بين اليابان والولايات المتحدة بتحالف مع الفلبين في مانيلا عاصمة الفلبين ما بين من 3 فبراير/شباط إلى 3 مارس/اذار 1945.

لقد سببت أعمال القتال خلال شهر واحد من المعركة؛ الدمار الشامل للمدينة وكان هذا الشهر عبارة عن حمام دماء والمكان مسرح لاسوأ قتال في تاريخ حضارة المحيط الهادئ، ولكن بانتهاء ثلاث أعوام من الاحتلال الياباني للفلبين (1942-1945) استولى الجنرال دوغلاس ماك آرثر على المدينة فكان ذلك انتصار حملة الاسترداد.

 وتقول الجزيرة الوثائقية:
"كانت مانيلا لؤلؤة الشرق حيث الحياة المتنوعة قبل أن تتحول إلى مسرح حرب في الأربعينات.
في بداية الأربعينيات سقطت مانيلا في يد الجيش الياباني، حيث يروى شهود عيان في هذا الشريط ما تعرض له السكان أثناء ذلك.
لكن في أواخر 1944 بدا الجيش الأميركي في تحقيق انتصارات واضحة على اليابانيين، ومع هذا استمرت معركة مانيلا على أشدها بين الطرفين، بينما كان سكان مانيلا الضحايا الأشد تضررا".

تفاصيل المعركة

تحرير سانتو توماس (Santo Tomas)

في الثالث من شهر شباط توغلت القوات الأمريكية (فرقة الفرسان الأولى) بقيادة اللواء فيران (Verne D. Mudge) الضواحي الشمالية لمدينة مانيلا، واستولت الفرقة على الجسر الحيوي عن طريق نهر تولهن.وكان أسطول الجنرال ويليام تشيس (William C. Chase's من فرقة الفرسان الثامنة) أول وحدة تصل المدينة، حيث بدأ بعدها عبور المنطقة الخضراء عن طريق مدخل جامعة سانتو توماس (University of Santo Tomas) الذي كان قد تحول إلى معسكر اعتقال للمدنيين والجيش والبحرية الأمريكيين والممرضات وتعرف أحيانا باسم «الملائكة باتان».

منذ 4 يناير 1942، والمبنى الرئيسي للجامعة وكان يستخدم لاحتجاز مدنيين. من أصل 4255 سجين، 466 وتوفي في الأسر، وثلاثة قتلوا بينما كانوا يحاولون الفرار في 15 شباط 1942، ولكنه في محاولة ناجحة سجلت محاولة هرب واحدة تقريبا في كانون الثاني 1945.

و في نفس اليوم (3 شباط) قام اليابانيون بقيادة اللفتنانت كولونيل توشيو هاياشي بالدخول إلى مبنى تعليمي ومعهم رهائن، وكان يرجون من هذه الخطوة ان تكون وعاء لتبادل إطلاق النار مع الأمريكيين والفلبينيين.و في اليوم التالي وافق كل من الأمريكيين والفلبينيين عن طريق التفاوض برجوع القوات اليابانية إلى جنوب المدينة؛ وقد سمح لهم بحمل البنادق والمسدسات والسيوف فقط.
وفي اليوم نفسه، قامت دورية من فرقة المشاة السابعة والثلاثين وفرقة المشاة الحادية والثلاثين بتحرير أكثر من 1000 من أسرى الحرب، ومعظمهم من المدافعين السابقيين من سجن بيليبيد التي كانت قد تخلت عنه اليابانية.

في صباح يوم 5 شباط، سبعة وأربعون من اليابانيين خروجوا من الجامعة ليتم ترحيلهم أحياء.لكن اليابانييون لم يلتزموا بخط رجوعهم وخرجوا من التغطية الأمريكية بالقرب من قصر مالاكانانغ عندها لقي بعض الهاربين مصرعهم والبعض الآخر تم ارجاعه إلى سانتو توماس ليتم سجنهم.

 وفي النهاية، تم الإفراج عن 5785 سجينا وهم:3000 فلبينيا، و 2870 أمريكيا، و 745 بريطاني، و 100 من الأستراليين، و 61 كنديا و 50 هولندي، و 25 بولنديا، 7 فرنسيين، ومصريين، وأسبانيان، وسويسري، وألماني وسلوفاكي.

المجازر

في وقت مبكر من يوم 4 فبراير، أعلن الجنرال ماك آرثر عن الاستيلاء الوشيك على العاصمة وبذلك كان يخطط لرفع معنويات الجند ليقودهم للنصر. لكن المعركة الحقيقية بدأت. وقد افادت فرقة الفرسان الأولى في الشمال والفرقة الحادية عشر في الجنوب ان المقاومة اليابانية احرزت مزيد من التقدم للدخول إلى المدينة.
بعدها بدأت الانطلاقة الأولية للأمريكيين واستمر القتال لشهر تقريبا.في الرابع من شباط قد احتدم القتال بين القوات المتصارعة على الجسر القريب من الجامعة لتقوم الرشاشات اليابانية الثقيلة حيث بدؤوا بأطلاق النار على الحواجز التي اقامتها القوات الأمريكية عبر شارع كويزون مما اضطرها للتراجع ومعها القوات الفلبينية وخلال الانسحاب فجر اليابانيون الجسر.

في 5 فبراير بدأت فرقة المشاة السابعة والثلاثين بالتقدم إلى مانيلا وبالتحديد النصف الغربي من المدينة، ليتم في ظهر اليوم الثامن من نفس الشهر بتطهير المنطقة من الوجود الياباني ليمروا على آثار الدمار والهدم التي خلفتها القوات اليابانية خلفها.
أشد قتال وقع حسب فرقة المشاة (الفرقة 37) في منطقة صغيرة معزولة وسط منطقة صناعية تطل على نهر باسيج.الحامية اليابانية (ربما اصغر كتيبة) تمكنت من صد الهجوم حتى 11 شباط ليدوم الاقتتال لمدة 6 أيام متواصلة معها.

كان اليوم العاشر من شباط بداية لفرض سيطرة القوات الأمريكية على شرق المدينة دون أعتراض، إلا أن الفرق السابعة والثامنة من فرق الفرسان لقيت بعض المقاومة قبل دخولها.و قد احكمت القوات سيطرتها على حنوب النهر، وفي تلك اليلة استطاع الفيلق الرابع عشر لأول مرة الوصول إلى ضفتي النهر والسيطرة على الوضع.

و كان آخر هجوم للبحرية اليابانية برشاشاتها الثقيلة على المدينة في 4 شباط، وفي 10 شباط قامت القوات الجوية الأمريكية (الفيلق الثامن) مع مساعدة المشاة (الفرقة الحادية عشر) حتى تراجعت قوات البحرية إلى المطار.و بعدها قرر اللواء سوينغ تقسم القوات الأمريكية لتطويق المدينة في 12 من شباط.

 لحماية المدينة والمدنين فرضت قيود صارمة على القوات الأمريكية والمدفعية والدعم الجوي من قبل ماك آرثر.و لكن الدمار كان لا بد منه لان فرق المشاة اليانانية كانت تهاجم المبنى تلو المبنى، والبحيرية اليابانية بقيادة البحار ايوابوشي قامت بالهجوم عبر قاذفات اللهب والقنابل اليدوية والبازوكا، عندما بدأت المجزرة فتعرضت المدينة للقصف المتواصل وقام اليابانيون بارتكاب العديد من أعمال وحشية قاسية (العنف والتشويه والاغتصاب والمجازر على السكان) رافقت المعركة من أجل السيطرة على المدينة، التي تحولت إلى انقاض فيما بعد.

الايام الاخيرة من المعركة

استمر القتال من 23-28 شباط بدحر للقوات اليابانية المقاومة واسترداد بعض القرى المحيطة بمانيلا، وكانت المفاجئة من قبل القوات اليابانية هي تضحية الجنود بأرواحهم عن طريق تفجير انفسهم بالقوات الأمريكية والفلبينية.
و لكن مع كل هذا استطاعت القوات المشتركة ان تعيد المدينة وقراها بعد انتهاء امر الاحتلال الياباني.

 قبل أنتهاء القتال، استدعى ماك آرثر تجمع مؤقت للفلبينيين في قصر مالاكانانغ، وأعلن الكومنولث للفلبين بصورة دائمة ان من واجب قواتهم اعادت المدينة بالكامل.و قال:«بلدي تحفظت على القتال، وعاصمتكم وان كانت تعاني من قسوة الزمان، لكنها استعادت مكانها الصيحيح وهي الآن قلعة الديموقراطية في الشرق».

انظر أيضًا
 اتفاقية مانيلا (1946)

مصادر ومراجع
 ويكبيديا الإنجليزية
 الجزيرة الوثائقية

الفلبين في 1945
الحرب العالمية الثانية
العلاقات الأمريكية الفلبينية العسكرية
العلاقات الأمريكية اليابانية العسكرية
العلاقات الفلبينية اليابانية العسكرية
مانيلا في القرن 20
تاريخ الفلبين
حرب المدن
معارك الولايات المتحدة في الحرب العالمية الثانية
معارك اليابان في الحرب العالمية الثانية
معارك وعمليات الحرب العالمية الثانية تشمل الفلبين
نزاعات في 1945

معركة مانيلا (1945)


Brigitte Marie-Claude Macron ( născută Trogneux, anterior Auzière, ; ) este o profesoară de liceu și soția lui Emmanuel Macron, președintele Republicii Franceze. Începând cu anul 2015, Brigitte Macron predă literatura la Liceul Saint-Louis de Gonzague din Paris.

Viața timpurie și educație
Brigitte Macron s-a născut sub numele de Brigitte Marie-Claude Trogneux la Amiens, Franța. Părinții ei erau Simone (născută Pujol; 1910-1998) și Jean Trogneux (1909-1994), proprietarii de cinci generații a Chocolaterie Trogneux, fondată în 1872 la Amiens. Compania, cunoscută acum sub numele de Jean Trogneux, este condusă acum de nepotul ei, Jean-Alexandre Trogneux.

Cariera
Brigitte Auzière a predat literatura la Colegiul Lucie-Berger din Strasbourg în anii 1980. Prin anii 1990 ea a predat limbile franceză și latină la Liceul la Providence din Amiens. În vremea când preda la acest liceu ea l-a cunoscut pe Emmanuel Macron. El a participat la o cursurile ei de literatură și ea a fost responsabilă de cursurile de teatru la care a participat și el. La acea vreme, Brigitte Auzière era căsătorită și mamă a trei copii.

Povestea lor de dragoste nu a fost tipică, ea fiind mai mare cu 24 de ani și 8 luni decât el, și Macron a descris-o ca "o iubire adesea clandestină, adesea ascunsă, neînțeleasă de mulți înainte să se impună".

Politica
Brigitte Auzière a candidat în 1989 pentru consiliul local al localității Truchtersheim, dar a pierdut. A fost singura dată când a candidat pentru o poziție politică.

Brigitte Macron a jucat un rol important în campania soțului ei; un consilier important a menționat că "prezența ei este esențială pentru el". Macron a declarat că, după câștigarea președinției franceze, soția lui va avea "rolul pe care l-a avut mereu pentru mine, ea nu va fi ascunsă".

Viața personală
La 22 iunie 1974 s-a căsătorit cu bancherul André-Louis Auzière, cu care are trei copii: Sébastien Auzière (născut în 1975), cardiologul Laurence Auzière-Jourdan (născut în 1977) și Typhaine Auzière (născută în 1984). Au locuit în Truchtersheim până în 1991, când s-au mutat la Amiens. Ea a divorțat de Auzière în 2006 și s-a căsătorit cu Macron în 2007.

Referințe

Nașteri în 1953
Francezi în viață
Soții de politicieni

Brigitte Macron


Mourão  belediyesi, Portekiz'in Alentejo bölgesine bağlı Alentejo Central altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 3 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Granja
 Luz
 Mourão

Alentejo Central'in belediyeleri

Mourão


Jezero Gaschet () ili brana Gaschet () je umjetna akumulacija koja tvori najveće slatkovodno jezero u Guadeloupeu.

Smješteno unutar općine Port-Louis, na sjevernoj strani otoka Grande-Terre, i uz općinu Petit-Canal, jezero je poznato po svojoj bogatoj raznolikosti ptičjeg svijeta.

Povijest
Jezero je izgrađeno početkom 1990-ih kao dio projekta navodnjavanja za podršku lokalnoj poljoprivredi.

Geografija
Jezero se nalazi oko 4 km od obale. Ima nekoliko 'odvojaka' od kojih preko jednog prolazi lokalna cesta D128. Na najdužoj točki je dugo  oko 4 km, a površina mu je oko 100 Ha. Brana koja zadržava vodu, smještena na jugozapadnom kraju jezera, duga je oko 100 m.

Ptice

Jezero je dom mnogim vodenim pticama.

Osobito su brojne maskirne patke, šarenokljuni gnjurci i močvarice. Godine 2000. mjesto je službeno priznato kao prirodna zona od ekološkog interesa, faune i flore i zaštićeno je ogradama, iako se u nekim slučajevima događa ilegalni odstrel. Područje od 290 ha,  koje obuhvaća jezero i njegovu neposrednu okolicu, BirdLife International je prepoznalo kao važno područje za ptice (IBA).

Izvori

Jezera u Sjevernoj Americi
Vodene mase u Gvadalupi
Jezera u britanskim prekomorskim područjima

Gaschet


Aram Melikian, más conocido como Aram Tîgran (Qamishli, Siria, 5 de enero de 1934-Atenas, Grecia, 8 de agosto de 2009) fue un cantante sirio de cultura armenia y kurda. Es uno de los mayores representantes contemporáneos de la música en lengua kurda, que fue la que utilizó preferentemente en sus canciones.

Aram Tîgran nació en Qamishli, localidad del Kurdistán sirio, en el seno de una familia superviviente del genocidio armenio procedente de Diyarbakir (Turquía). De pequeño se inició en el mundo de la música y aprendió a tocar el laúd, y a la edad de 20 años ya cantaba en tres lenguas: árabe, kurdo y armenio, entre otras. A lo largo de su vida grabó 230 canciones en kurdo kurmanci, 150 en árabe, 10 en siríaco, 8 en griego y 7 en zazaki.

Tîgran murió en Atenas en agosto de 2009. Quiso ser enterrado en Diyarbakir, pero las autoridades turcas lo impidieron debido a la cercanía política del cantante con los postulados del ilegal Partido de los Trabajadores de Kurdistán.

Discografía
Álbumes
 Çîyayê Gebarê, Aydın Müzik, 2004.
 Zîlan, Aydın Müzik, 2004.
 Serxwebûn Xweş E, Aydın Müzik, 2004.
 Kurdistan, Aydın Müzik, 2004
 Xazî Dîsa Zarbûma
 Rabin
 Evîna Feqiyê Teyran
 Keçê Dinê
 Ey Welato Em Heliyan
 Ay dilberê
 Daye min berde
 Diyarbekira serin
 Aydil
 Em hatin
 Heval Ferat

Referencias

Armenios de Siria
Cantantes masculinos de Siria
Cantantes de Armenia
Intérpretes de oud

Aram Tîgran


12115 Robertgrimm este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12115 Robertgrimm este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în cadrul proiectului CSS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,23 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 17,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

12115 Robertgrimm


المعهد العالي لتاريخ الحركة الوطنية هو مؤسسة بحثية تابعة لجامعة منوبة وتهتم بالتاريخ المعاصر للبلاد التونسية. يوجد مقر المعهد في المركب الجامعي بمنوبة.

لمحة
يعتبر هذا المعهد امتدادا للبرنامج القومي للبحث الذي انطلق عام 1979، ثم بعث بمقتضى القانون المؤرخ في 16 نوفمبر 1989.

يحفظ المعهد نواة من المصادر الأولية تتمثل في أرشيف مصور عن الأرشيفات الفرنسية الخاصة بتاريخ تونس المعاصر وكذا مئات الشهادات المسموعة والمرئية والصور بالإضافة إلى مكتبة متخصصة.

الباحثون
يتكون سلك الباحثين للمعهد من 15 باحثا جامعيّا يتوزعون إلى أربع وحدات دراسية مكرسة هي التالية:
 وحدة الدراسات والبحوث الأرشيفية، ويشرف عليها الحبيب بالعيد، ومن أعضائها الباحثة قمر بن دانة كشير
 وحدة المتاحف ومواقع الذاكرة، ويشرف عليها حفيظ الطبابي
 وحدة الدراسات والبحث في التاريخ الشفوي، ويشرف عليها البشير اليزيدي، ومن أعضائها الباحث مروان العجيلي
 وحدة الدراسات والبحوث التاريخية، ويشرف عليها عميرة علية الصغير، ومن أعضائها عبد الحميد الهلالي

أنشطة
ينظم المعهد عدة أنشطة من أهمها ملتقى دولي ينتظم كل سنتين بحضور باحثين في التاريخ المعاصر من تونس والمغرب العربي ومن البلدان الأوربية. كما ينظم محاضرات شهرية ومعارض.

منشورات
يصدر المعهد مجلة سنوية عنوانها روافد يترأس تحريرها الباحث عبد الحميد الهلالي، كما ينشر المعهد عدة سلاسل تاريخية، من بينها أعمال الملتقيات التي ينظمها كل سنتين.

وصلة خارجية
موقع المعهد العالي لتاريخ الحركة الوطنية بتونس.

مراجع

تأسيسات سنة 1989 في تونس
تعليم عال
جامعة منوبة
معاهد علمية
منظمات بحثية
منظمات أسست في 1989

المعهد العالي لتاريخ الحركة الوطنية


China Open 2019 var en tennisturnering, der blev spillet udendørs på hardcourt-baner i Beijing Olympic Park i Beijing, Folkerepublikken Kina i perioden 28. september - 6. oktober 2019. Det var den 16. udgave af China Open, og det var sæsonens fjerde og sidste turnering på WTA Tour i kategorien WTA Premier Mandatory, mens det var sæsonens 10. turnering i kategorien ATP Tour 500 på ATP Tour.

Damesingletitlen blev vundet af Naomi Osaka, som i finalen besejrede Ashleigh Barty med 3-6, 6-3, 6-2, og som dermed vandt sin anden Premier Mandatory-titel og femte WTA-titel i alt i karrieren. Den forsvarende mester, Caroline Wozniacki, tabte i semifinalen til Naomi Osaka.

I herresingleturneringen sejrede Dominic Thiem, som vandt 3-6, 6-4, 6-1 over Stefanos Tsitsipas i finalen. Thiem vandt dermed sin 15. titel på ATP Tour, heraf den femte titel på ATP Tour 500-niveau. Den forsvarende mester, Nikoloz Basilashvili, tabte i anden runde til Stefanos Tsitsipas.

Damedoublefinalen var et opgør mellem to useedede par, og sejren gik til wildcard-parret Sofia Kenin og Bethanie Mattek-Sands, der slog Jeļena Ostapenko og Dajana Jastremska med 6-3, 7-6(5), [10-7]. Mattek-Sands vandt China Open-titlen for anden gang, idet hun i 2016 havde vundet turneringen for første gang med Lucie Šafářová som makker. Kenin vandt sin anden doubletitel på WTA Tour, eftersom hun tidligere på året sammen med Eugenie Bouchard havde vundet sin førte titel i Auckland, mens Bethanie Mattek-Sands vandt sin 27. og (pr. 2022) sidste WTA-titel i double. Turneringens resultater medførte, at Kristina Mladenovic, der tabte i tredje runde med Tímea Babos som makker, efter turneringen overtog førstepladsen på WTA's verdensrangliste i damedouble fra Barbora Strýcová, som sammen med Hsieh Su-Wei var topseedet i turneringen men tabte i anden runde.

Endelig blev herredoublerækken vundet af Ivan Dodig og Filip Polášek, som i finalen besejrede Łukasz Kubot og Marcelo Melo med 6-3, 7-6(4). Det var 15. gang, at Dodig vandt en doubletitel på ATP Tour, mens Polášek nåede op på 14 ATP-triumfer i double.

Præmier

Den samlede præmiesum for turneringen androg $ 11.951.549 og fordelte sig som følger.

Kvinder

Mænd

Damesingle

Hovedturnering

Hovedturneringen havde deltagelse af 60 spillere, der fordelte sig på:
 47 direkte kvalificerede spillere i form af deres placering på WTA's verdensrangliste pr. 20. august 2019 (seks uger før turneringens start).
 5 spillere, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).
 8 spillere fra kvalifikationsturneringen (markeret med Q).

De fire semifinalister i den foregående uges Premier 5-turnering, Wuhan Open 2019, modtog byes i første runde.

Kvalifikation

Kvalifikationen havde deltagelse af 32 spillere, der spillede om de sidste otte ledige pladser i hovedturneringen.

Følgende spillere kvalificerede sig til hovedturneringen:

Ingen spillere gik videre til hovedturneringen som lucky loser.

Damedouble

Damedoublerækken havde deltagelse af 28 par, der fordelte sig på:
 25 direkte kvalificerede par i form af deres placering på WTA's verdensrangliste.
 3 par, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).

Herresingle

Hovedturnering

Hovedturneringen havde deltagelse af 32 spillere, der fordelte sig på:
 25 direkte kvalificerede spillere i form af deres placering på ATP's verdensrangliste pr. 20. august 2019 (seks uger før turneringens start).
 3 spillere, der havde modtaget et wildcard.
 4 spillere fra kvalifikationsturneringen (markeret med Q).

Kvalifikation

Kvalifikationen havde deltagelse af 16 spillere, der spillede om de sidste fire ledige pladser i hovedturneringen.

Følgende spillere kvalificerede sig til hovedturneringen:

Herredouble

Hovedturnering

Hovedturneringen i herredouble havde deltagelse af 16 par, der fordelte sig på:
 13 direkte kvalificerede par i form af deres placering på ATP's verdensrangliste.
 2 par, der havde modtaget et wildcard (markeret med WC).
 1 par fra kvalifikationen (markeret med Q).

Kvalifikation

Fire par spillede i kvalifikationen om den sidste ledige plads i hovedturneringen.

Eksterne henvisninger
 China Open
 WTA - Results - Beijing 2022
 ATP Tour - Results - Bejing 2022

Noter

2019
WTA Tour 2019
ATP Tour 2019

China Open 2019


Stratejik Savunma Girişimi, bilinen adıyla Yıldız Savaşları, 1980'li yıllarda, Amerika Birleşik Devletleri'nde o zamanki başkan Ronald Reagan tarafından tasarlanan bir askeri tasarıdır.
Bu proje, Amerika Birleşik Devletleri'nin Soğuk Savaş dönemindeki rakibi SSCB'nin kıtalar arası balistik füzelerini uzaydan kontrol edilen lazer ışınları ile henüz Amerikan topraklarına ulaşmadan yok etmesi üzerine kurulu bir bilimkurgu ürünü, gerçekdışı projedir.

Tasarıya, uzayda belirli koordinatlarda konuşlandırılmış Amerikan uyduları, merkezden veya kendilerinin tespit ettiği kıtalar arası balistik füzelerin, güçlendirilmiş lazer ışınlarının üzerlerine odaklanıp havada yakılmaları, böylece bir tehdit oluşturmadan imha edilmelerini sağlamaya yöneliktir.

Yıldız Savaşları tasarısı, 1980'lerde ekonomisi çökmeye başlayan SSCB'nin kaldıramayacağı kadar büyük bir yük getirdiğinden SSCB bu tasarıya eş değer veya daha üstün değerde bir karşılık verememişti.

Tasarı
1980'li yıllarda SSCB'ye karşı sürdürülen ideolojik ve teknolojik mücadelede daha atak bir politikanın öncülüğünü yapan ABD Başkanı Ronald Reagan 1982 yılının Temmuz ayında "Ulusal Uzay Programı"nı Mart 1983'te ise kamuoyunda "Yıldız Savaşları" olarak bilinen "Stratejik Savunma Girişimi"ni (Strategic Defense Initiative) başlattı.

Aslında uzayın askerî amaçlarla kullanılması daha önce başlamış, hem ABD hem de SSCB tarafından bu amaçla uzaya çok sayıda uydu gönderilmişti. Ancak, Stratejik Savunma Girişimi ile silahlanma yarışının uzaya taşınması büyük hız kazanacaktı. ABD uzayda kuracağı sistemle Sovyet balistik füzelerini havada etkisiz hale getirmeyi amaçlıyor ve böylelikle caydırıcılığın artacağını ileri sürüyordu. Ama bu durumda iki süper gücün birbirini yok etme yeteneğine dayanan "dehşet dengesi" bozulacağı için buna karşı çıkılıyordu. Ayrıca, bu girişimin 1972 yılında imzalanan Anti-Balistik Füzeler (ABM) anlaşmasına da aykırı olduğu ileri sürülüyordu.

Her ne kadar silahlanma yarışının bir aşaması olarak görülse de, Stratejik Savunma Girişimi 1980'lerde ekonomik zorlukları yoğun biçimde hissetmeye başlayan SSCB'yi benzeri bir girişime zorlayarak SSCB'nin dağılmasını hızlandırmak amacını da taşıyordu.

Çok kapsamlı bir proje olan Stratejik Savunma Girişimi, gerek askeri gerekse sivil alanda teknolojik gelişmeye yapacağı katkılar açısından da önem taşıyordu. Bu yüzden, (80'lerin sonu 90'ların başında Soğuk Savaş'ın sona ermesiyle gündemden düşen Stratejik Savunma Girişimi, 2000'li yıllarda ABD Başkanı George W. Bush tarafından Ulusal Füze Savunma Sistemi (Füze Kalkanı Projesi) adıyla yeniden gündeme getirildi. Ama aslında hiçbir bilimsel gerçekliği olmayan tamamen hayal ve bilimkurgu ürünü olan bir proje olarak tarihte yerini aldı.

Dış politika
Amerika Birleşik Devletleri tarihi
Askerî-endüstriyel kompleks

Stratejik Savunma Girişimi


Petur Reinert (* 28. Februar 1978) ist ein färöischer Fußballspieler und -schiedsrichter. Von 2007 bis 2017 war er neben Alex Troleis als FIFA-Schiedsrichter im Einsatz.

Karriere

Als Spieler
Reinert war ab 1996 für LÍF Leirvík aktiv, kam für die erste Mannschaft jedoch nur selten zum Einsatz. 1998 debütierte er im Erstrundenspiel des Pokals gegen Royn Hvalba, als er in der 74. Minute für Kristian í Vági eingewechselt wurde. Das Spiel ging auswärts mit 1:2 verloren. 1999 brachte er es auf fünf Pokaleinsätze, zudem wurde er nach dem 2:1-Hinspielerfolg in der Relegation um den Aufstieg in die erste Liga gegen SÍ Sumba im Rückspiel in der 83. Minute beim Endstand von 0:5 für Kristian á Reynatrøð eingewechselt. Danach stand er noch einmal 2000 und 2005 im Aufgebot, zu weiteren Einsätzen kam es jedoch nicht.

Als Schiedsrichter
Reinert wurde 1996 zunächst jeweils zwei Mal im färöischen Pokal der Frauen sowie deren ersten Liga eingesetzt, ebenso viele Partien leitete er in der dritten Liga der Männer. In der nächsten Saison kam er hauptsächlich in der zweiten und dritten Liga der Männer zum Einsatz, in der Summe waren es bei Männern und Frauen 20 Spiele. Zu seiner ersten Partie in der ersten Liga der Männer kam es erst 1999 am 15. Spieltag zwischen B68 Toftir und VB Vágur. 2000 folgte mit der Partie zwischen TB Tvøroyri und GÍ Gøta das erste Pokalspiel der Männer, weitere fünf Pokalspiele kamen in diesem Jahr noch hinzu. Dies war zugleich das erste Jahr, in welchem Reinert ausschließlich bei den Männern eingesetzt wurde. In den nächsten beiden Jahren leitete er nur zwei beziehungsweise ein Spiel, 2003 setzte Reinert ganz aus. Zur zweiten Saisonhälfte 2004 kehrte er wieder auf den Fußballplatz zurück, das Jahr darauf leitete er bereits 30 Partien. 2006 kam er in 26 Spielen der ersten Liga der Männer zum Einsatz, was bis heute den Rekord darstellt. Hierbei leitete Reinert aufgrund von Spielverlegungen an mehreren Spieltagen zwei Begegnungen. 2007, 2008 und 2011 kam Reinert als Schiedsrichter ebenfalls am häufigsten in der ersten Liga zum Einsatz.

Ebenfalls 2006 leitete Reinert im Rahmen der Nordischen Meisterschaft zwei Spiele, die Begegnung zwischen England und Schweden war sein erster Einsatz auf internationaler Ebene. Somit wurde er dort Nachfolger von Lassin Isaksen, der Ende 2006 seine Karriere beendete. Im Klubfußball kam Reinert zudem im UEFA Intertoto Cup bei der Begegnung zwischen Vėtra Vilnius und AFC Llanelli zum Einsatz. Auf Länderspielebene ging es mit dem Spiel in der Qualifikation zur U-21-EM zwischen Lettland und San Marino weiter. Im selben Jahr leitete Reinert in der 1. deild karla, der zweithöchsten isländischen Spielklasse der Männer, mit der Partie zwischen Fjölnir Reykjavík und UMF Stjarnan auch zum ersten Mal ein Spiel einer ausländischen Liga. Zudem wurde er für den färöischen Supercup zwischen B36 Tórshavn und HB Tórshavn berücksichtigt, 2008 kam er zum ersten Mal im Pokalfinale zwischen EB/Streymur und B36 Tórshavn zum Einsatz.

Die erste Begegnung zweier A-Nationalmannschaften folgte 2009 im Freundschaftsspiel zwischen Island und Liechtenstein. Zudem wurde er in der UEFA Europa League für das Spiel zwischen FC Lahti und KS Dinamo Tirana berücksichtigt. Der La Manga Cup war 2010 ein weiteres Turnier im Klubfußball mit der Beteiligung Reinerts, in welchem er bei vier Partien zum Einsatz kam. Am gleichen Ort leitete er währenddessen auch sein erstes internationales Spiel der Frauen zwischen der U-23 von Norwegen und den USA beim Vier-Nationen-Turnier. Im isländischen Ligapokalwettbewerb Deildabikar führte Reinert 2011 durch die Partie zwischen Valur Reykjavík und HK Kópavogur. Mit der Begegnung zwischen Moldawien und San Marino in der Qualifikation zur Fußball-Europameisterschaft 2012 folgte sein erster Pflichtspieleinsatz von A-Nationalmannschaften. 2012 wurde Reinert im Copa del Sol zwischen FC Kopenhagen und Schachtar Donezk eingesetzt. Ein Jahr später leitete er in der UEFA Youth League das Spiel zwischen Manchester City und Viktoria Pilsen. 2014 kam Reinert zudem zu jeweils zwei Einsätzen beim UEFA Regions' Cup und zur Qualifikation zur U-19-EM der Männer. 2017 folgte sein zweiter Einsatz im färöischen Pokalfinale, er leitete die Partie zwischen B36 Tórshavn und NSÍ Runavík.

Insgesamt leitete Reinert bis Ende 2019 320 Erstligaspiele (299 bei den Männern (damit die zweitmeisten hinter Eiler Rasmussen), 21 bei den Frauen), 119 Zweitligapartien, fünf Relegationsspiele, 52 Spiele im färöischen Pokal (45 bei den Männern, sieben bei den Frauen), elf Europapokalspiele, fünf A-, ein U-23-, elf U-21-, zwei U-19- sowie 21 U-17-Länderspiele. Sein Heimatverein als Schiedsrichter war zu Beginn wie auch schon als Spieler LÍF Leirvík. Aufgrund einer Fusion mit GÍ Gøta tritt er seit 2008 für Víkingur Gøta an.

Im November 2017 trat Kári á Høvdanum seine Nachfolge als FIFA-Schiedsrichter an.

Persönliches
Reinert ist hauptberuflich als Lehrer in Tórshavn tätig.

Weblinks
 Schiedsrichterprofil auf FaroeSoccer.com (färöisch)
 Spielerprofil auf FaroeSoccer.com (färöisch)

Einzelnachweise

FIFA-Schiedsrichter (Färöer)
Fußballspieler (Färöer)
Färinger
Geboren 1978
Mann

Petur Reinert


An Rangaeris trilobata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Victor Samuel Summerhayes. An Rangaeris trilobata in nahilalakip ha genus nga Rangaeris, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Rangaeris

Rangaeris trilobata


Zonska nogometna liga Rijeka, također i pod nazivima Riječka zonska nogometna liga, Zonsko nogometno prvenstvo Rijeke, Riječka zona, Kotarska nogometna liga Rijeka, Kotarsko nogometno prvenstvo Rijeka, Riječka liga je bila liga petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1953./54.
Sudjelovalo je 13 klubova, a prvak je bila "Nafta" iz Rijeke.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Podsavezna liga Rijeka 1953./54.

Vanjske poveznice

Izvori

 Niko Cvjetković: "SD "Borac" Bakar : 1920-1990.", Bakar, 1990., UDK:796(497.13 Bakar)"1920/1990", str. 143
 Oskar Valenčić, Slavko Gržinić: Zlatni pir Nogometnog kluba "Klana" : [1931-1981], Rijeka, 1981., UDK: 796.332::061.2(497.13 Klana)"1931/1981", str. 57-61

1953-54 Rijeka
Rijeka
1953-54 Rijeka

Zonska nogometna liga Rijeka 1953./54.


Bace (Arapça: ولاية باجة), Tunus'un kuzeyinde yer alan bir il.

3.558 km² yüzölçümündeki il nüfusu 303.800 kişidir. İl merkezi Bace şehridir.

Bace (il)


Biserica de lemn din fostul sat Sârbești, comuna Mușetești, județul Gorj, are hramul "Sfântul Ierarh Nicolae". Anul edificării lăcașului de cult este 1760. Biserica se află pe lista monumentelor istorice sub codul LMI: . Pe lista oficială biserica este trecută eronat ca aparținând din punct de vedere administrativ de orașul Bumbești-Jiu.

Istoric și trăsături
Biserica de lemn cu hramul "Sfântul Ierarh Nicolae" străjuiește cimitirul vechi al fostului sat Sârbești. Există foarte puține referințe bibliografice despre trecutul acestei biserici. Singura biserică pomenită de catagrafiile secolului al XIX-lea (1840, 1845) este cea cu hramul "Sfinții Îngeri" construită la 1750 de vistierul Dinu Bălteanu.

Biserica nu mai slujește cultului și are ca principale trăsături nava dreptunghiulară, fără clopotniță peste acoperișul de tablă (o altă  dovadă în favoarea datării bisericii în secolul XVIII). Exteriorul este tencuit, inclusiv consolele. Pe latura vestică este adosat un pridvor deschis, susținut de stâlpi. În cimitir se remarcă prezența câtorva cruci vechi de piatră.

Bibliografie
Studii regionale

Note

Vezi și
 Mușetești, Gorj

Legături externe
 Fișă de monument

Galerie de imagini

Mușetești-Sârbești
Monumente istorice din județul Gorj
Biserici din secolul al XVIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae

Biserica de lemn din Mușetești-Sârbești


Bonne af Bourbon, grevinde af Savoyen (født 1341, død 19. januar 1402 i Mâcon, dengang ved grænsen til Savoyen, nu i Frankrig) var et medlem af den udvidede franske kongeslægt.

I kraft af sit ægteskab blev hun grevinde af Savoyen, og hun blev flere gange regent af Savoyen .

Forældre
Bonne af Bourbon var datter af Peter 1., hertug af Bourbon og Isabelle af Valois, hertuginde af Bourbon.

Forfædre
Gennem sin far var Bonne sønnedatter af Ludvig 1., hertug af Bourbon. Hun var oldedatter af Robert, greve af Clermont samt tipoldedatter af kong Ludvig den 9. af Frankrig og Henrik 5., greve af Luxembourg.

Gennem sin mor var Bonne datterdatter af Karl af Valois og Mahaut af Châtillon. Hun var oldedatter af kong Filip 3. af Frankrig samt tipoldedatter af kong Ludvig den 9. af Frankrig og kong Jakob 1. af Aragonien.

Søskende
Bonne var søster til hertug Louis 2. af Bourbon og til dronning Joanna af Bourbon (gift med kong Karl den Vise af Frankrig).

Efterkommere
Bonne af Bourbon blev farmor til greve (senere hertug) Amadeus 8. af Savoyen, der blev modpave under navnet Felix 5..

Referencer

Noter

Kilder

Huset Savoyen

Bonne af Bourbon, grevinde af Savoyen


تعداد الولايات المتحدة 1900 كان التعداد الثاني عشر للسكان يجرى في الولايات المتحدة. تم إجراء التعداد في 1 يونيو 1900. تم تقدير العدد الكلي للسكان بحوالي 76,212,168 بزيادة 21.0% عن التعداد السابق في 1890.

مراجع

وصلات خارجية
 بيانات تاريخية لتعداد سكان الولايات المتحدة

الولايات المتحدة في 1900
تعداد سكان الولايات المتحدة
تعداد السكان في 1900

تعداد الولايات المتحدة 1900


Le processus sphénoïdal de l'os palatin est une plaque osseuse mince situé à l'arrière du bord supérieur de la lame verticale du palatin. Il est dirigé vers le haut et vers l'intérieur.

Il est séparé du processus orbitaire de l'os palatin par l'échancrure sphénopalatine. Parfois les deux processus sont unis au dessus de l'échancrure formant ainsi un foramen ou plusieurs foramens.

Il présente trois faces et deux bordures :

 La face supérieure s'articule avec la racine du processus ptérygoïde et la face inférieure de la conque sphénoïdale, son bord médial atteignant l'aile du vomer. Il présente une rainure qui contribue à la formation du canal pharyngien.
 La face médiale est concave et fait partie de la paroi latérale de la cavité nasale.
 La face latérale est divisée en une partie articulaire et une partie non articulaire : la partie articulaire est rugueuse et s'articule avec la lame médiale du processus ptérygoïde, la partie non articulaire est lisse et fait partie de la fosse ptérygopalatine.
 Le bord antérieur forme la limite postérieure du foramen sphénopalatin.
 Le bord postérieur s'articule avec la lame médiale du processus ptérygoïde.

Galerie

Notes et références

Crâne

Processus sphénoïdal de l'os palatin


Abuta, biljni rod iz porodice Menispermaceae kojemu pripada oko 30 vrsta u tropskoj Srednjoj i Južnoj Americi. Najčešće su puzavice, a rjeđe uspravni grmovi ili stabla. Kod indijanskih plemena kišnih šuma Južne Amerike izrađivao se otrov za strelice,kurare, iz vrste Abuta imene koja raste u Kolumbiji. Neke su vrste ljekovite, tako se korijen biljke Abuta rufescens korist kao lijek za bolesti urogenitalnog trakta.

Vrste

 Abuta acutifolia Miers
 Abuta antioquiana Krukoff & Barneby
 Abuta aristeguietae Kurkoff & Barneby
 Abuta barbata Miers
 Abuta brevifolia Krukoff & Moldenke
 Abuta bullata Moldenke
 Abuta candollei Triana & Planch.
 Abuta chiapasensis Krukoff & Barneby
 Abuta chocoensis Krukoff & Barneby
 Abuta colombiana Moldenke
 Abuta dwyeriana Krukoff & Barneby
 Abuta fluminum Krukoff & Barneby
 Abuta grandifolia (Mart.) Sandwith
 Abuta grisebachii Triana & Planch.
 Abuta imene (Mart.) Eichler
 Abuta longa Krukoff & Barneby
 Abuta mycetandra Krukoff & Barneby
 Abuta obovata Diels
 Abuta pahni (Mart.) Krukoff & Barneby
 Abuta panamensis (Standl.) Krukoff & Barneby
 Abuta panurensis Eichler
 Abuta platyphylla Mart. ex Eichler
 Abuta racemosa Triana & Planch.
 Abuta rufescens Aubl.
 Abuta sandwithiana Krukoff & Barneby
 Abuta seemannii Triana & Planch.
 Abuta selloana Eichler
 Abuta solimoesensis Krukoff & Barneby
 Abuta soukupii Moldenke
 Abuta spicata (Thunb.) Triana & Planch.
 Abuta steyermarkii (Standl.) Standl.
 Abuta vaupesensis Krukoff & Barneby
 Abuta velutina Gleason

Izvori

Menispermaceae

Abuta


Basananthe kisimbae je biljka iz porodice Passifloraceae, roda Basananthe. Nema sinonima za ovu biljku. Raste u zapadnjoj središnjoj tropskoj Africi, u Zairu, u Katangi.

Izvori

Vanjske poveznice
Basananthe na Germplasm Resources Information Network (GRIN) , SAD-ov odjel za poljodjelstvo, služba za poljodjelska istraživanja.

Basananthe

Basananthe kisimbae


දිසානායක මුදියන්සේලාගේ ටිකිරි බණ්ඩා කෙහෙල්ගමුව (උපත 10 දෙසැම්බර් 1942, ගම්පොල) යනු,  හිටපු ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙක් වන අතර, 1995 වසරෙහිදී ඔහු යටතේදී පළමු විදේශ ටෙස්ට් ජයග්‍රහණය හිමි කර ගැනුමට ශ්‍රී ලංකා ටෙස්ට් කණ්ඩායමට අවකාශ සැලසූ, ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමෙහි කළමනාකරු විය. 1967 සිට 1974 දක්වා ඔහු ක්‍රීඩකයෙක් වූ අතර, ශ්‍රී ලංකාව සතුවූ හොඳම වේග පන්දු යවන්නන් අතරින් එක් අයෙකු බවට සැලකෙයි.

ආශ්‍රිත

1942 උපත්

ටී. බී. කෙහෙල්ගමුව