Capitol Heights es una estación subterránea en la línea Azul del Metro de Washington, administrada por la Autoridad de Tránsito del Área Metropolitana de Washington. La estación se encuentra localizada en 133 Central Avenue en Capitol Heights, Maryland. La estación Capitol Heights fue inaugurada el 22 de noviembre de 1980.

Descripción
La estación Capitol Heights cuenta con 1 plataforma central. La estación también cuenta con 372 de espacios de aparcamiento y 5 espacios para bicicletas con 0 casilleros.

Conexiones
La estación cuenta con las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del MetroBus

Referencias

Enlaces externos

 WMATA: Estación Capitol Heights
 Línea Azul del Metro de Washington

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1980
Estaciones de la línea Azul (Metro de Washington)
Condado de Prince George (Maryland)

Capitol Heights (Metro de Washington)


Muhabbet kuşu (Melopsittacus undulatus), papağan türleri içerisinde yer alan, evcil bir kuş türü.

Avustralya kıtasına özgü Melopsittacus cinsinin içinde yer alan tek türdür. Küçük, uzun kuyruklu bu kuşlar yabani ortamda genel olarak yeşil veya sarı tüy rengine ve kanatlarında siyah taralı çizgilere sahiptir. Bu alımlı dış görünüşlerinden ötürü, muhabbet kuşları, dünya genelinde yoğun olarak evcil olarak beslenmektedir. Evlerde beslenen muhabbet kuşları mavi, beyaz, tamamen sarı veya tamamen beyaz renge sahip olabildikleri gibi, çok farklı kombinasyonlarda olabilirler. Öyle ki bazı muhabbet kuşlarının ibikleri bile bulunabilmektedir. Doğal ortamlarında ağırlıklı olarak tohumla beslenen bu tür, Avustralya'nın kurak bölgelerindeki zorlu koşullarda beş milyon yıldan beri varlıklarını sürdürmektedir. Ömürleri 15 yıl kadardır.

Dünyanın en yaşlı muhabbet kuşu İngiltere'de yaşamış ve 29 yaşında vefat etmiş erkek muhabbet kuşu Charlie'dir.

Muhabbet kuşları, kırmızı papağanlar ve incir papağanlarıyla yakın akrabadırlar.

Klasik muhabbet kuşlarından, cüsse olarak daha büyük olan türe ise jumbo muhabbet kuşu adı veriliyor.

Evrim

Geleneksel olarak çizgili tüyleri nedeniyle muhabbet kuşunun Neophema ve Pezoporus arasındaki geçiş türü olduğu düşünülmekteydi. Ancak DNA dizileri esas alınarak yapılan son filogenetik çalışmalar, bu kuşların kırmızı papağan (alt familya: Loriinae) ve incir papağanı (oymak: Cyclopsittacini) ile yakın akraba olduğunu ortaya çıkardılar.

Anatomi ve fizyoloji

Doğal ortamlarında muhabbet kuşları, 18 cm uzunluğunda, 30-40 gram ağırlığındadır. Karın ve but bölgeleri açık yeşilken, arka ve kanat yüzeyleri siyah-sarı çizgi ve desenlerle örülüdür. Alın ve surat bölgesi yetişkinlerde sarıdır. Ancak genç bireyler, 3-4 aylıkken yetişkin tüylerine ulaşmaya başlamalarına değin, gagalarının üstündeki zara kadar uzanan siyah çizgiler barındırır. Gırtlaklarının iki yakasında mor bir bölge ve siyah benekler bulunduran bu kuşlar, koyu mavi kuyruğa ve kuyruk tüylerinin dışında açık sarı bölgelere sahiptir. Kanatlarında yeşilli-siyahlı uçuş tüyü barındırırlar. Gagaları zeytin yeşili ve iki parmaklı bacakları mavimsi gri renge sahiptir.

Avustralya'da doğal ortamlarında yaşayan muhabbet kuşları, evcil olanlarına göre daha küçüktür. Bunun yanında evcilleşmiş olan kuşlarda mavi, gri, alaca, menekşe gibi renkler hakim olabilir. Ancak evcil hayvan dükkânlarında en çok mavi, yeşil, sarı ve beyaz olanlarına rastlanır. Birçok diğer papağanda olduğu gibi, bu kuş türünün de kanatları morötesi ışık altında floresan özellik gösterir. Bu durumun cinsel seçilim ve kur yapma ile bağlantılı olduğu düşünülmektedir.

Burun bölgesinin rengi, cinsiyetler arasında farklılıklar gösterir. Erkek bireylerin burunları mor ve koyu pembeyken, dişilerin burunları beyaza yakın renklere sahiptir. Bazı dişilerin burunları yavrulama dönemlerinde kahverengiye döner. Ancak albinoluk veya bazı diğer genetik bozuklukluğa sahip olan erkeklerin burunları daima açık pembe kalır.

Altı aylıktan daha büyük muhabbet kuşlarının cinsiyetleri, gerek burun renkleri, gerek davranışları, gerekse kafatası şekilleri nedeniyle rahatça anlaşılabilir.

Erkekler genelde mutlu, dışa dönük, kura yatkın, barışçıl ve ötücüdürler. Ele ve omuza gelmeyi severler. Cinsel organları bulunmaz. Dişiler genelde baskın ve sosyal açıdan hoşgörüsüzdür.

Görüş
Birçok kuş gibi, muhabbet kuşlarının da tetrakromatik renk görüşleri bulunur. Buna ek olarak bu kuşlar, morötesi spektrumunda ışıkları da algılayabilmekte ve böylece morötesi ışıkla parlayan tüyleri sayesinde kur yapmaktadır. Gırtlak noktaları morötesi ışıkları yansıtabildiği gibi, bir kuşu diğerinden ayırmada kullanılmaktadır.

Ekoloji
Muhabbet kuşları göçmen kuşlar olup, genel olarak Avustralya'daki çalılık, çimenlik ve açık ormanlık alanlarda bulunurlar. Genel olarak küçük sürüler halinde gezinen bu kuşlar, bazı durumlarda büyük sürüler de oluşturabilirler. Sürekli yer değiştirme eğiliminde olan muhabbet kuşları, besin ve suyun durumuna göre sürekli göç ederler. Kuraklık sonucunda toplu halde ormanlık veya kıyısal alanlara giderler. Besinlerini genel olarak tohumlar, spinifeksler, çimenler, otlar ve bazen de olgunlaşmış buğdaylar oluşturur.

St. Petersburg, Florida, ABD'de doğaya bırakılmış yabani muhabbet kuşu sürüleri 1940'lardan beri gözlenmektedir. Ancak günümüzde 1980'lerin başında oldukları kadar bol değildirler. Bunun nedeni olarak bu kuşların bayağı sığırcık ve serçelerle rekabete girerek bu rekabette yenik düşmesi gösterilmektedir.

Evcilleştirme

Muhabbet kuşu, cennet papağanı (Agapornis roseicollis) ile beraber dünya çapında yoğun olarak evcilleştirilen iki papağan türünden biridir. Geniş kitlelerce bu kuş türü en bilindik evcil papağan ve kafes kuşu olarak bilinmektedir. Bilinen ilk muhabbet kuşu evcilleştirme girişimleri 1850'lere kadar uzanmaktadır. Yetiştiriciler uzun yıllar boyunca bu kuş türünün farklı renk, şekil ve tüy mutasyonlarına sahip bireylerini elde etmek için uğraştı. Elde edilen yeni bireyler arasında albino, mavi renkli, tarçın renkli, düz kanatlı, ibikli, siyah, gri kanatlı, opal, alaca, pullu ve mor renkli bireyler bulunmaktadır.

Standart-tip (ya da İngiliz) muhabbet kuşlarının boyutları, yabani bireylerin yaklaşık iki katı kadardır. Şişkin tüyleri nedeniyle gaga ve gözleri neredeyse görünmez olabilir. Bu İngiliz muhabbet kuşlarının fiyatları daha pahalı; ancak 7–9 yıllık olan ortalama yaşam süreleri diğer türlere göre daha kısadır. Birçok İngiliz muhabbet kuşu sahibi, kuşlarını gösterilerde görücüye çıkartır ve federasyon koşullarına uygun kuşlar derecelendirilir.

Muhabbet kuşları zeki ve sosyal hayvanlar olup, oyuncaklara, insanlara ve diğer kuşlara ilgi ve yakınlık duyabilirler. İlgi isteyen hayvanlardır, ilgi görmeyince bunalıma girebilirler. Kendini yolmak, sürekli uyuklamak gibi belirtiler gösterebilirler. Eğer ilgi eksikliği mevcut ise mutlaka yanına kendi türünden bir ya da birden çok kuş alınmalıdır. Sürü kuşları yalnız yaşamaktan hoşlanmamaktadır. Bunun yanında özellikle dişi bireyler odun gibi materyalleri çiğneme eğilimi gösterir. Korktukları zaman kendilerini yerden olabildiğince yükseğe çıkarıp tüylerini derilerine yapıştırarak vücutlarını ince gösterirler. Son derece korkak ve hassas hayvanlardır. Korkudan öldükleri gözlemlenmiştir. Bunun dışında sıcak çöllere adapte oldukları için soğuk havada yaşayamazlar. Temas ettiklerinde ishal başlar ve çok soğuk hava gördüklerinde ya da ceyeran gibi uzun süre soğuk havaya maruz kaldıklarında ölürler.

Evcil muhabbet kuşları konuşmayı öğrenebilir, yeni tür ıslıklar çalabilir ve insanlarla oyun oynayabilir. Dişi ve erkek bireyler mimik sesler öğrenme ve bunları taklit etme eğilimi içindedir. Ancak bu yetenek erkek bireylerde daha gelişmiş durumdadır. Dişi bireyler genelde konuşmayı öğrendiklerinde bir düzineden daha fazla kelime öğrenemez. Erkeklerin öğrendiği kelime sayısı ise yüzlere ulaşabilir.

Evcil muhabbet kuşlarının yaşam süreleri beş ile sekiz yıl arasında değişir. Ancak 15-20 yıla ulaşan kuşlar bilinmektedir. Yaşam süreleri, egzersiz, beslenme ve yaşam koşullarının iyiliğiyle paralellik gösterir. İngiliz muhabbet kuşlarının ortalama ömrü, klasik muhabbet kuşlarından daha kısadır.

Özellikle dişilerin içgüdüsel olarak sahip olduğu çiğneme isteği, çeşitli yardımcı aletlerle beraber doyrulmalıdır. Bu sayede kuşların gagalarının törpülenme gereksinimi de sağlanmış olur.

Bunun yanında her bir muhabbet kuşunun ayrı bir kişiliği olduğu bilinmektedir. Bu nedenle elde tutulma isteği ve beğendiği oyuncaklar gibi tercihleri, bireyden bireye değişmektedir. Bazı muhabbet kuşları ilk günden sahibine alışırken, bazıları 1 sene süre zarfında alışamazlar. Kimi hassas insanlarda, muhabbet kuşlarının bir çeşit hipersensitivite pnömonisi olan "kuş besleyicisi hastalığı"na yol açtığı bilinmektedir. Bu durum genelde bir odada birden fazla muhabbet kuşu besleyen insanlarda görülmektedir.

Kafes gereksinimleri

Muhabbet kuşları küçük, fakat aktif, enerjik ve canlı kuşlardır. Bir ya da iki muhabbet kuşu için en küçük kafesin en ve boyu 46 cm kadar olmalıdır. Ancak daha büyük kafesler bu küçük evcil kuşlar için daha da avantajlıdır. Bunun yanında kafes seçiminde boy değil, ene bakılarak karar verilmelidir. Muhabbet kuşları helikopterden ziyade uçaklar gibi yatay olarak uçtuklarından dolayı, yatay olarak geniş kafesler her zaman tercih edilmelidir. Ayrıca kafes telleri arası boşluk 1,25 cm değerinin üzerine çıkmamalıdır. Bunun yanında birden fazla dişiyi aynı kafese koyarken önlem alınması gerekir. Çünkü anlaşamayan dişi kuşlar birbirlerine önemli zararlar verebilirler.

Beslenme

Avustralya'daki doğal ortamlarında ot tohumlarıyla beslenen muhabbet kuşları, kuru, filizlenmiş veya ıslak tohumlarla beslenebilirler. Bu kuşlar için kuru tohum ağırlıklı beslenmek sağlıklı değildir. Veterinerler, doğal ortamlarında yaşayan kuşlar için şu yiyecekleri önermektedir:

 Tam tahıllar ve küçük parçalı besinler: Horozibriği çiçeği, arpa, kuskus, keten, küçük makarnalar, yulaf, kinoa, buğday, yabanî ve normal pirinç ve ekmek.
 Yenilebilir çiçekler: Karanfil, papatya, frenksoğanı, kara hindiba, gün zambağı, okaliptüs, meyveli ağaç çiçekleri, hatmi, hanımeli, camgüzeli, leylak, güngüzeli, hercai menekşe, çarkıfelek, gül, ay çiçeği, lale, menekşe. Bu çiçeklerle kuş beslenirken dikkatli olunmalıdır. Bu çiçeklerin bulunduğu bitkilerin yaprakları muhabbet kuşları için zehir etkisi yaratabilir.
 Yeşillik ve otlar:
 Ana besin olarak; Çin lahanası yaprağı, brokoli, karnabahar yaprağı, lahana, kara lahana, kara hindiba yaprakları, yosun, hardal yaprağı, su yosunu, tere.
 Yan besin olarak; Horozibriği yaprağı, pancar yaprağı, karambola, pazı, maydanoz, ıspanak, şalgam yaprağı. Tüm bu besinler yüksek oksalik asit içerdiğinden aşırı tüketim sonrasında kuşlarda kemik gelişiminde olumsuzluklar doğurabilmektedir. Kimi nadir vakalarda iç organ hasarları gözlemlenmiştir.
 Meyveler (toksik etki yapan avokado hariç): elma, muz, taneli meyveler, Turunçgiller, üzüm, kivi, mango, kavun, Nektar, papaya, şeftali, armut, erik. Tek çekirdekli meyvelerin ve turunçgillerin çekirdekleri, kuşlara verilmeden önce çıkarılmalıdır.
 Baklagiller: Badem, bakla, mercimek, bezelye, fındık ve tofu.
 Hububat ve bakla tohumları: Adzuki taneleri, yonca taneleri, karabuğday, mercimek, Mung fasulyesi, barbunya, susam tohumları, ay çekirdeği. Normal fasulye ve Lima fasulyesi toksik olduğundan kuşlara verilmemelidir.
 Sebzeler (pişmemiş patates, pişmemiş soğan ve her türlü Mantarlar hariç): Pancar, brokoli, karnabahar, havuç, hıyar, her türlü lahana, marul, taze bezelye, yabanî havuç, tüm biber türleri, balkabağı, tatlı patates, domates, şalgam, kabak.
 Özel karışımlar
 Diğer yağsız, sağlıklı ve besleyici insan yemekleri.

Bu besinleri sağlamak, kuşların obezite ve lipomadan korunmasına yardımcı olur. Yetişkin muhabbet kuşları, çoğu zamanlarda yeni diyetsel eklentilere hızla uyum sağlayamazlar. Bu nedenle sağlıklı besin verilmesine genç kuşlardan başlanmalıdır. Papağanlar ve muhabbet kuşları taklit yoluyla öğrenirler. Bu nedenle yeni yiyecekleri deneyen bir başka kuş gören diğer kuşlar, bu yeni yiyecekleri denerler. Bu yol dışında, oyuncak aynanın önüne yeni besin konularak alışma sağlanabilir.

Muhabbet kuşları da dahil, Nestor notabilis hariç olmak üzere tüm papağanlar otçuldur. Ancak tam haşlanmış yumurta gibi hayvansal bazı besinler de, ara sıra kullanılmak koşuluyla ve kuşların hızlı büyümesi, üremesi, hızlı tüy dökmesi veya iyileşmesi için gereken Protein'İ sağlamak amacıyla kullanılabilir. Ancak gereğinden fazla hayvansal proteinle beslenmek, muhabbet kuşlarının sağlığını olumsuz etkileyebilir.

Alkol, avokado, çikolata, kafein, laktoz içerikli besinler, sarımsak ve soğan, muhabbet kuşları için oldukça toksik olup, kesinlikle bu kuşlara verilmemelidir.

Yumurtlama

Doğal ortamlarında, muhabbet kuşlarının Kuzey Avustralya'daki üreme mevsimleri Haziran ile Eylül arası, Güney Avustralya'daki üreme mevsimleri Ağustos ile Ocak arasıdır. Yine de bu kuşlar bol besin bulunduğu sürece, her zaman çiftleşebilirler. Eşlerinin tüylerini gagalarıyla düzelten ve onları bizzat besleyen muhabbet kuşları, genelde kendi yedikleri tohumları eşlerinin ağzına kusarlar. Avustralya çapında bazı bölgelerde tarım suyuna erişebilirliğin artmasıyla beraber bu kuşların nüfusu hızlı bir artış göstermiştir. Yuvalarını ağaç kovuklarına, çitlere, yerdeki kütüklere yapan muhabbet kuşları, 18 ile 21 gün süren kuluçka sürelerinin sonunda 4-6 yavru dünyaya getirir. Yumurtadan çıktıktan 30 gün sonra bu yavrular yuvayı terk etmeye başlar.

Doğal ortamda, tüm papağan türlerinin delikli ağaç veya kütüklere gereksinimleri vardır. Bu özellik dolayısıyla, yapay ortamda üretilen yuvalar sayesinde bu kuşların barınma ihtiyacı rahatlıkla sağlanabilir. Yumurtalar 1 ilâ 2 cm uzunluğunda düz beyaz renge sahiptir. Dişiler erkek olmaksızın yumurtlayabilir; ancak bu yumurtalar döllenmediğinden dolayı çatlamazlar. Dişi muhabbet kuşlarının burun renkleri yumurtlama dönemlerinde kahverengiye yaklaşır. İlk yumurtlamanın ardından, bir sonraki yumurtlamaya kadar iki gün geçmesi gerekir. Dişiler kuluçka dönemlerinde sadece çok kısa sürelere mahsus yuvalarını terk ederler. Bu süreçte genellikle eşleri olan erkek kuşlar tarafından yuva ağzında beslenirler. Yumurtadan çıkan ilk ve son yavru arasındaki yumurtadan çıkma süresi 9 ilâ 16 günü bulabilir. Emniyetsizlik durumunda dişiler nadiren yumurtalarını yiyebilir.

Yavrulama sorunları

Bazı durumlarda yavrulama sürecinde pürüzler belirebilir. Bunun temel nedenleri arasında hastalıklar ve yetişkinlerin yavrulara saldırması gibi durumlar yer almaktadır. Çoğunlukla dişiler olmak üzere diğer kuşlar yuvaların içinde birbirleriyle veya yavrularla kavga edebilir. Bazı durumlarda çoğunlukla erkekler olmak üzere bazı bireyler karşı cinse ilgi duymayabilir ve üreme gerçekleşmeyebilir. Bunun yanında bazı bireylerin gagalarının üst üste binmesi sonucunda üreme gerçekleşmeyebilir.

Muhabbet kuşlarında gözlemlenen birçok sağlık sorunu ve fiziksel anormallikler genetiktir. Yavrulama yaptırılacak kuşların aktif ve sağlıklı oldukları belirlenmelidir. Parazitler ve patojenlere karşı kafes ve yuvalar sıklıkla temizlenmelidir. Aksi takdirde bulaşıcı hastalıklar baş gösterebilir.

Yavru kuşlarda görülen ters, çarpık ayak sorunları yüzünden bazı kuşlar düzgün duramaz ve tedavi edilmediğinde hayatı boyunca sakat yaşarlar. Bu duruma yuva zemininin düz oluşu, deneyimsiz dişi kuşların yavruların üzerine aşırı yüklenmesi sebep olabilmektedir. Folluklu yuvalıklar kullanmak, yastık görevi görecek yapay yumurta koymak ve yuva içerisine çam talaşı veya kuş kumu ekleyerek bu sorunlar azaltılabilir.

Gelişim

Yumurtalar çatlayana kadar 18–20 günlük bir süre geçer. Doğan yavrular kör, çıplak ve tamamen yardıma muhtaçtır. Yavrular anne tarafından sıcak tutulup beslenir. Yaklaşık 7 günlük yavruların gözleri açılmaya başlar. Bu süreci tüy çıkışı izler.

Muhabbet kuşu yavruları 2. haftalarında tüy çıkarmaya başlar. Bu süreçte baba kuşlar yuvaya sıkça uğrayarak dişi ile yavrulara korunma ve beslenme konusunda yardımcı olur. Ancak yine de bazı dişiler, erkeğin yuvaya girmesini önleyerek tüm sorumluluğu kendileri üstlenirler.

Ayak büyüklüğüne bağlı olarak, genelde yalnız kalmış anneler, yavrularını veya yumurtalarını başka bir çifte verebilirler. Bu evlatlık verilen çiftin de üreme dönemi içinde olması gerekir. Evlatlık verilen yavruların bakımı bu yeni aile tarafından üstlenilir.

Yavrular büyümeye devam ettikçe, daha uzun süre yalnız kalabilir hale gelmeye başlar. Dördüncü haftadan sonra ebeveyn kuşlar rahatlıkla uzun süreli olarak yuvayı terk edebilirler. Bu süreç içerisinde yavru kuş, sürekli olarak kanatlarını gererek ilk uçuşuna hazırlanır. Bunun yanında gürültü yaparak düşmanları yuvadan uzak tutar. Yavrular dördüncü haftadan sonra yuvayı terk etmeye başlarlar. İlk terk edişi izleyen bir hafta içinde de tamamen yuvayı terk ederler. Ancak her zaman aynı süreç söz konusu olmayabilir. Genel olarak en yaşlı olan yavru ilk olarak yuvayı terk eder. Ancak bazı durumlarda en küçük yavru, daha erken haftalarda diğer kardeşlerinden önce yuvadan ayrılabilir. Bu durum küçük yavruların, büyük kardeşlerini taklit etmesi sonucu gerçekleşir.

Renk mutasyonları
Tüm evcil muhabbet kuşları iki farklı taban rengine sahiptir. Bunlardan ilki beyaz-bazlı renkler (mavi, leylak, mor, gri, gri & beyaz), ikincisi ise sarı-bazlı (yeşil, zeytin yeşili, gri yeşil, sarı) renklerden oluşur. Günümüzde bilinen otuz iki farklı muhabbet kuşu renk mutasyonu mevcuttur. Bu sayede yüzlerce farklı kombinasyonda ve renkte yeni muhabbet kuşu üretimi yapılabilmektedir.

Konuşma özelliği
Erkek muhabbet kuşları, konuşma özellikleriyle en bilindik papağan türlerinden biridir. Dişi muhabbet kuşları da konuşma yetisine sahiptirler fakat erkek kuşlar biraz daha yatkındır. Amerikalı Camille Jordan'ın sahibi olduğu, 1994 yılında ölen Puck adlı bir muhabbet kuşu, ezberlediği 1.728 kelime ile herhangi bir diğer kuştan daha çok kelime bilgisine sahipti. Puck'ın bu başarısı, onu 1995 Guinness Rekorlar Kitabı'na geçirdi.

2001 yılında yine Victor adında bir muhabbet kuşunun bazı kayda değer başarıları ilgi uyandırdı. Victor'un sahibi olan Kanadalı Ryan B. Reynolds, kuşunun karşılıklı diyalog içine girebildiğini ve ileri görüşlülük özelliğine sahip olduğunu belirtti. Kuşun kendi ölüm zamanını tahmin ettiğine inanan kesime karşılık, araştırmacılar bu iddianın kuşun kendisi olmaksızın sınanamayacağını belirtti.

Galeri

Ayrıca bakınız
 Papağan
 Dodo
 Kuş

Dış bağlantılar

 A True Ambassador: the Budgerigar Referenced article on budgerigars
 List of Plants & Branches Hazardous to Birds Referenced list oriented toward pet birds
 Common Budgie Mutations Illustrated list of common budgerigar mutations
 Budgie colors and mutations Budgerigar mutations with illustrations
 wild Budgerigar videos on the Internet Bird Collection
 A Journey Into the Mind of a Context Speaking Parrot
 World Parrot Trust Parrot Encyclopedia — Species Profiles
https://iyikus.com Türkiye kuş forumu

Kaynakça

Özel

Genel
 Pranty, B. 2001. The Budgerigar in Florida: Rise and fall of an exotic psittacid. North American Birds 55: 389-397.
 Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. (1978): Parrots of the World (2nd ed). Landsdowne Editions, Melbourne Australia ISBN 0-7018-0690-7
 Collar, N. J. (1997). Budgerigar (Melopsittacus undulatus). Pg. 384 in: del Hoyo, J., Elliott, A. & Sargatal, J. eds. (1997). Handbook of the Birds of the World. Vol. 4. Sandgrouse to Cuckoos. Lynx Edicions, Barcelona. ISBN 84-87334-22-9

Melopsittacus
Evcil kuşlar
1805'te tanımlanan türler

Muhabbet kuşu


Eğimölçer, klinometre veya meyilölçer, dikey duran, bölümlenmiş bir daireden ve yatay bir eksene serbestçe asılmış manyetik bir ibreden oluşan mekanik aygıttır.

Eğimölçerle dünyanın manyetik alanının yerel ufka göre derinliği ya da eğimi ölçülür. Ayrıca, bir uçağın ufka göre durumu da belirlenebilir. Özellikle ormancılık'ta eğim ve dikey açıları ölçmek amacıyla kullanılır.

Ölçü aletleri
Ormancılık aletleri

Eğimölçer


Toyota Kata er en ledelse bog af Mike Rother. Bogen forklarer Forbedrings Kata og Coaching Kata, som er et middel til at lave løbende forbedringer som de er observeret hos Toyota Production System trænbar.

Overblik
Toyota Kata definerer ledelse som, "den systematiske opnåelse af ønskede betingelser ved at udnytte menneskelige evner på en koordineret måde." Rother foreslår, at det ikke er løsningerne selv, der giver vedvarende konkurrencefordel og langsigtet overlevelse, men i hvilken grad en organisation har mestret en effektiv rutine til at udvikle passende løsninger igen og igen langs uforudsigelige veje. Dette kræver træning i færdighederne bag løsningen, det at kunne genskabe den gode læreringsproces.

I denne ledelsesstrategi er det primære job af ledere at udvikle mennesker, således at de ønskede resultater kan opnås. De gør dette ved at have organisationens medarbejder (inklusiv ledere og leders leder) med bevidsthed øver denne rutine/kata, der udvikler og kanaliserer deres kreative evner. Kata er mønstre, der praktiseres, så de bliver naturlige at udføre, og var oprindeligt bevægelsessekvenser i kampsport.

Forbedrings Kata
Forbedrings kata er en rutine for at flytte fra den aktuelle situation til en ny situation på en kreativ og meningsfuld måde. Det er baseret på en firetrins model:
 I forhold til en vision eller retning...
 Tag fat i den nuværende situation.
 Definer den næste målbeskrivelse/delmål.
 Flyt i retning af denne målbeskrivelse/delmål, som afdækker forhindringer der skal arbejdes på.

I modsætning til andre fremgangsmåder, der forsøger at forudsige vejen til målet og fokusere på implementering, bygger Forbedrings Kata på opdagelsen, der finder sted undervejs.

Toyota Kata mener, at forbedrings-kata-mønsteret for tænkning og adfærd er universelt; Anvendes ikke kun i erhvervslivet, men i uddannelse, politik, dagligliv mv. Bogens underliggende budskab er, at når folk praktiserer og lærer en kata for at fortsætte gennem uklart territorium, behøver de ikke at frygte forhindringer, forandringer og det ukendte de støder på. I stedet for at forsøge at holde fast i en sikkerhedssikkerhed baseret på et perspektiv, kan folk udvikle selvtillid fra en kata - ved at arbejde gennem usikkerhed.

Coaching Kata
Coaching kata er en rutine, der bruges til at undervise i forbedringen kata og kræver forudgående erfaring med at øve forbedringen kata.

Referencer

Externe links
 Dave Moran, Book review , Software Results, 23 September 2011
 Dirk Dusharme, A Kata for Developing Solutions – interview with Mike Rother, QualityDigest.com, 10 June 2010
 Toyota Kata konference i Danmark Deltag på den danske TWI og Toyota Kata Konference
 Hvad er Toyota Kata og linket til TWI (Training Within Industry) artikel om KATA, LEAN og TWI af Lars Jensen 2017

Business books
Faglitterære bøger
Litteratur i 2009

Toyota Kata


Krasni  es un jútor del raión de Krymsk del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en las vertientes septentrionales del extremo de poniente del Cáucaso Occidental, a orillas del río Kudako, afluente del Adagum, de la cuenca del Kubán, 14 km al noroeste de Krymsk y 94 km al oeste de Krasnodar. Tenía 123 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Moldavanskoye.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde  este enlace.
Este artículo es una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Красный (Молдаванское сельское поселение).
Sitio web del municipio
Mapa topográfico en maps.vlasenko.net.

Localidades del raión de Krymsk del krai de Krasnodar

Krasni (Moldavanskoye, Krymsk, Krasnodar)


Frederick Duncan Michael Haldane () este un fizician britanic, profesor la Universitatea Princeton din SUA. Este laureat al premiului Nobel pentru Fizică 2016, împreună cu David J. Thouless și John M. Kosterlitz.

Referințe

Nașteri în 1951
Englezi în viață
Laureați ai Premiului Nobel pentru Fizică
Fizicieni englezi
2016 în știință

Duncan Haldane


Tomar do Geru es un municipio brasileño del estado de Sergipe. Se localiza a una latitud 11º22'24" sur y a una longitud 37º50'26" oeste, estando a una altitud de 170 metros. Su población estimada en 2004 era de 13.641 habitantes.

Economía
Actividades económicas - Agricultura (naranja) y piedra.

Cultura

La ciudad de Tomar do Geru cuenta con una fuente rica culturalmente en el folklore como con los bailes de San Gonzalo. Gerson Tomaz, un poeta de esta población, escribió un libro recordando su tierra "Mi tierra, mi vida".

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Sergipe

Tomar del Geru


Trouxemil Portekiz'de Coimbra belediyesine bağlı olan, 7,81 km2 yüzölçümüne sahip, 2.999 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Coimbra'nın bucakları

Trouxemil


Marina Janell Søndergaard (født 13. maj 1993) er uddannet bachelor og studerende på kandidatuddannelsen i Statskundskab fra Københavns Universitet. Hun er student fra Frederiksberg Gymnasium. Hun blev i 2017 valgt som landsforkvinde for Dansk Flygtningehjælps Ungdom og er observatør i Dansk Flygtningehjælps Forretningsudvalg. Hun er desuden medlem af Tipsudvalget i Dansk Ungdoms Fællesråd. Marina Janell Søndergaard har endvidere frivilligerfaring fra Indvandrer Kvindecentret og fra Habibi - Syrisk Street Food under DFUNK.

Referencer

Foreningsformænd fra Danmark

Marina Janell Søndergaard


Svinø er en landsby beliggende i syd for Dybsø Fjord i Køng Sogn (Vordingborg Kommune) på det sydøstlige Sjælland, sammen med sommerhusområdet Svinø Strand.

Byer i Vordingborg Kommune

Svinø (Køng Sogn)


3 Commando Brigade (3 Cdo Bde), previously called the 3rd Special Service Brigade, is a commando formation of the British Armed Forces. It is composed of Royal Marine Commandos and commando qualified personnel from the Royal Navy, British Army and Royal Air Force.

The brigade was formed  1 September 1943 at Dorchester with personnel from 102 RM Brigade, during the Second World War, with a mixture of Army Commando and Royal Marine Commando units, and was deployed to the South-East Asian Theatre of World War II to conduct operations against the invading forces of Imperial Japan, such as the Burma Campaign. After the Second World War, the Army Commandos were disbanded and the brigade became a Royal Marine formation. Recently, 3 Commando Brigade has again become a mixed formation with the addition of commando qualified soldiers from the Royal Artillery and Royal Engineers to provide support for the Royal Marine Commandos. Since the end of the Second World War, it has been involved in a number of engagements such as the Suez Crisis, Falklands War, Gulf War and the War in Afghanistan.

History

Second World War
Between September and November 1943, in Scotland, 102nd Brigade, Royal Marines Division, was detached from the division, to form the independent 3rd Special Service Brigade – a joint British Army-Royal Marines formation. The founding commander was Brigadier Wilfrid Nonweiler and it was composed of the following units:
 No. 1 Commando (Army);
 No. 5 Commando (Army);
 No. 42 Commando (Royal Marines), and;
 No. 44 Commando (Royal Marines).
Nos. 1 and 5 Commandos had already earned battle honours as units in, respectively, the North African and Madagascar campaigns. Because "Commando", at the time, implied a company/battalion-sized unit, the name "Special Service" was instead used for British commando brigades. (However, the term "Commando Brigade" was often used informally, because "Special Service" was unpopular and had a superficial similarity to the name of the notorious German Schutzstaffel (SS). The brigade was later officially renamed 3rd Commando Brigade.

On 10 November 1943, elements of the brigade embarked at Gourock, bound for India. It was intended that the brigade would be used in operations against Japanese forces in the South-East Asia theatre, such as the Burma campaign. However, the limited shipping capacity available at the time meant that the relocation was prolonged and the components of the brigade were not reunited until late 1944. Lt Col. Peter Young was transferred from the Normandy campaign to become 2IC of 3rd Commando Brigade. Young succeeded Nonweiler as commander of the brigade.

During January 1945, the brigade was involved in the campaign to recapture Arakan, including the battles of Myebon peninsula and Kangaw. The brigade was then withdrawn to India to prepare for Operation Zipper, a proposed amphibious operation to recapture the Malayan peninsula. The atomic bombs against Japan precipitated an earlier surrender of Japan than expected. The 3rd Commando Brigade moved to secure Hong Kong – a British crown colony that was under Japanese occupation in 1941–45. During 1946, British Army personnel and units within the 3rd Commando Brigade were demobilised or transferred elsewhere and it became a Royal Marine formation.

Post Second World War
3 Commando Brigade's most high-profile operation after the war was the Suez Crisis, when it took part in the amphibious assault against Egyptian targets. During Operation Musketeer, units of the brigade made a helicopter-borne assault.

1971 saw the withdrawal of British forces from the Far East and Persian Gulf. The brigade returned to the UK with other British units. It moved to Stonehouse Barracks in Plymouth, where it remains to this day.

Operation Corporate
The brigade's next large operation was in 1982. Argentina invaded the Falkland Islands, and 3 Commando Brigade, reinforced by 2 Para and 3 Para, was one of the two main British land formations that took part in operations to recapture the islands. The brigade landed at San Carlos Water and marched across East Falkland to Stanley. Argentine units were defeated in several sharp engagements, and their forces surrendered on 14 June.

Gulf War
In the aftermath of the 1991 Gulf War, the brigade was deployed on a non-combat task in northern Iraq. The Iraqi Kurds had suffered immensely during the war and in its aftermath, and the brigade was used due to its rapid deployment ability. It provided humanitarian aid to the Kurds and saved many from starvation.

21st century

Recently, the brigade has been involved in two major campaigns, including Operation Veritas in Afghanistan, 2001 and 2002, and Operation Telic during the 2003 invasion of Iraq. Iraq, however, saw heavy fighting occur in the early stages of the campaign, as the brigade made its first amphibious assault in over 20 years by landing on the Al-Faw peninsula in south-east Iraq. In 2006, the brigade returned to Afghanistan on Operation Herrick, replacing 16 Air Assault Brigade, where intense fighting occurred.

Organisation

The brigade contains Royal Marines, Royal Navy, Army and Royal Air Force personnel. The subordinate units are:

Joint Terminal Attack Controllers from the RAF Regiment are assigned to Brigade HQ. When operating as part of the combined United Kingdom / Netherlands Landing Force, the 1st Marine Combat Group of the Dutch Korps Mariniers is also attached to the brigade.

Amphibious Task Group

Formerly known as the Amphibious Ready Group, the Amphibious Task Group (ATG) is a mobile, balanced amphibious warfare force, based on a Commando Group and its supporting assets, that can be kept at high readiness to deploy into an area of operations. The ATG is normally based around specialist amphibious ships, most notably , the largest ship in the British fleet until she was decommissioned and sold to Brazil in 2018. Ocean was designed and built to accommodate an embarked commando and its associated stores and equipment. The strategy of the ATG is to wait "beyond the horizon" and then deploy swiftly as directed by HM Government. The whole amphibious force is intended to be self-sustaining and capable of operating without host-nation support. The concept was successfully tested in operations in Sierra Leone.

Commando Helicopter Force

The Commando Helicopter Force (CHF) forms part of the Fleet Air Arm. It comprises three helicopter squadrons and is commanded by the Joint Helicopter Command. It consists of both Royal Navy (RN) and Royal Marines personnel. RN personnel need not be commando trained. The CHF is neither under the permanent control of 3 Commando Brigade nor that of the Commandant General Royal Marines, but rather is allocated to support Royal Marines units as required. It uses both Merlin HC4/4A medium-lift and Wildcat AH1 light transport/reconnaissance helicopters to provide aviation support for the Royal Marines.roles.

Commanders
Commanders have included:

1944 Brigadier Peter Young
1944–1945 Brigadier Campbell Hardy
1948–1951 Brigadier Campbell Hardy
1951–1952 Brigadier Cecil Phillips
1952–1954 Brigadier James Moulton
1954–1955 Brigadier Ian Riches
1955–1957 Brigadier Reginald Madoc
1957–1959 Brigadier Robert Houghton
1959–1960 Brigadier Peter Hellings
1960–1962 Brigadier Norman Tailyour
1962–1964 Brigadier Francis Barton
1964–1965 Brigadier Leslie Marsh
1965–1966 Brigadier Anthony Willasey-Wilsey
1966–1968 Brigadier Ian Gourlay
1968–1970 Brigadier Peter Whiteley
1970–1972 Brigadier Patrick Ovens
1972–1975 Brigadier Roger Ephraums
1975–1977 Brigadier John Richards
1977–1979 Brigadier Jeremy Moore
1979–1981 Brigadier Michael Wilkins
1981–1983 Brigadier Julian Thompson
1983–1984 Brigadier Martin Garrod
1984–1986 Brigadier Henry Beverley
1986–1988 Brigadier Robin Ross
1988–1990 Brigadier Andrew Whitehead
1990–1992 Brigadier Andrew Keeling
1992–1994 Brigadier David Pennefather
1994–1995 Brigadier Jonathan Thomson
1995–1997 Brigadier Anthony Milton
1997–1998 Brigadier Robert Fulton
1998–1999 Brigadier David Wilson
1999–2001 Brigadier Robert Fry
2001–2002 Brigadier Roger Lane
2002–2004 Brigadier James Dutton
2004–2006 Brigadier John Rose
2006–2007 Brigadier Jeremy Thomas
2007–2008 Brigadier David Capewell
2008–2008 Brigadier Buster Howes
2008–2009 Brigadier Gordon Messenger
2010–2011 Brigadier Ed Davis
2011–2013 Brigadier Martin Smith
2013–2014 Brigadier Stuart M. Birrell
2014–2015 Brigadier Charles Stickland
2015–2017 Brigadier Jim Morris
2017–2018 Brigadier Gwyn Jenkins
2018–2020 Brigadier Matt Jackson
2020– Brigadier Richard Cantrill.

Battle honours
The following Battle honours were awarded to the British Commandos during the Second World War.

 Vaagso
 Norway 1941
 St. Nazaire
 Dieppe
 Normandy Landing
 Dives Crossing
 Flushing
 Westkapelle
 Rhine
 Leese
 Aller
 North-West Europe 1942 '44–45
 Litani
 Syria 1941
 Steamroller Farm
 Sedjenane 1
 Djebel Choucha
 North Africa 1941–43
 Landing in Sicily
 Pursuit to Messina
 Sicily 1943
 Landing at Porto San Venere
 Termoli
 Salerno
 Monte Ornito
 Anzio
 Valli di Comacchio
 Argenta Gap
 Italy 1943–45
 Greece 1944–45
 Crete
 Madagascar
 Adriatic
 Middle East 1941 '42 '44
 Alethangyaw
 Myebon
 Kangaw
 Burma 1943–45

See also
 1st Commando Brigade
 2nd Special Service Brigade
 4th Special Service Brigade
 Australian commandos
 British Armed Forces
 Commandos (United Kingdom)
 Marine expeditionary brigade – American equivalent
 Military history of Britain
 Netherlands Marine Corps – Dutch equivalent and part of UK/NL Landing Force
 Ski warfare

References

Citations

Sources

External links

Royal Marine formations and units
Amphibious landing brigades
Military units and formations established in 1942
Military units and formations of the United Kingdom in the Falklands War
Military units and formations of the United Kingdom in the War in Afghanistan (2001–2021)
Commando units and formations of the United Kingdom
Military units and formations of the Iraq War
The Rifles
1942 establishments in the United Kingdom
N

3 Commando Brigade


Île de la Cité este o insulă situată pe Sena, în "inima Parisului". Este considerată leagănul antic al orașului Paris, altădată Lutetia. Ea aparție primului și celui de al patrulea arondisment al Parisului. Cronicarul Gui de Bazoches o evoca în 1190 ca fiind  "capul, inima și vlaga Parisului".

În partea de est a insulei se află catedrala Notre-Dame.

Suprafața insulei este de circa 22,5 ha. La 1 ianuarie 2013 populația sa era de  de locuitori.

Acest sit este deservit de stațiile de metrou Cité și Saint-Michel.

Istoric

Poate fi legănul Parisului
Un mic trib galic numit Parisii trăia acolo de prin 250 î.Hr.Regiunea era bogată în pește și vânat, iar accesul de pe un mal la altul al Senei era ușurat de relativa îngustime a fluviului. Două pasarele de lemn prelungeau calea naturală nord-sud care cobora de la pasul "La Chapelle", evitând astfel numeroasele mlaștini din vecinătate. E posibil ca o incintă galică să fi fost construită cu scopul de a proteja de asalturile dușmane cele câteva colibe rotunde din paie care adăposteau populația.

Île de la Cité se întindea pe 9 hectare, în timp ce astăzi suprafața sa totală este de . Malul era retras cu vreo cincizeci de metri în raport cu  malurile actuale, din cauza neregularității fluviului și instabilității malurilor. În afară de aceasta, mai multe insulițe nu au fost adăugate insulei decât mai târziu.

În 52 î.Hr., după victoria lui Iulius Caesar asupra lui Vercingetorix, asistăm la nașterea Luteției. Galii s-au instalat pe insulă și au continuat să trăiască din ceea ce le oferea fluviul, prin pescuit și prin transport cu șalande, în timp ce orașul galo-roman se construia pe malul stâng al Senei.

Nașterea Luteției

La începutul erei creștine, exista pe insulă un templu păgân dedicat gloriei lui Jupiter, după toate aparențele edificat de "nauți", o bogată corporație de navigatori. În aval de insulă a fost edificat și un palat  unde își avea reședința reprezentantul Romei. Malurile au fost stabilizate, iar unele bancuri au fost reunite cu insula  pentru a se permite un traseu mai bunal străzilor de trei metri lărgime, mărginite de case construite ca la Roma, cu un etaj, din lemn și chirpici, cu acoperișuri de țiglă sau de paie. Cardo maximus traversa insula pe amplasamentul actualei rue de la Cité, reluând astfel traseul vechii căi galice, dar cu o pietruire veritabilă, formată din piatră de râu și din argilă, și acoperit cu dale de gresie. Pe această axă, vechile pasarele au lăsat locul a două poduri de lemn pe stâlpi de lemn bătuți pe fundul apei. Se estimează populația la circa . Cheiul portului Lutetia, stabilit în sud-estul insulei, a fost construit în timpul domniei lui Tiberius, la începutul secolului I d.Hr.

După fasta perioadă a începutului Imperiului Roman, primele invazii barbare, începând din 276, i-au obligat pe locuitorii din Lutetia să se refugieze, în mod regulat, pe Île de la Cité, mai ușor de apărat, în timp ce hoardele dușmane făceau ravagii la Lutetia. În timpul valului hunilor conduși de Attila, populația de pe malul stâng, însuflețită de Sfânta Genoveva, s-a revărsat pe insulă, iar la mijlocul secolului al IV-lea o incintă cu lărgimea de doi metri a fost construită la o distanță de vreo treizeci de metri de malurile Senei. Pe axa cardo  au fost străpunse două porți mari de zece metri lărgime constituite din două batante de lemn. Pe partea apuseană, Palatul devine în 357 reședința militară a cezarului Iulian care îi luase cartierele Luteției. În față se ridica o mare bazilică civilă de  lungime pe 35 lățime, pe amplasamentul actualei piețe de flori.

În 508, Clovis, rege al francilor, a făcut din Paris capitala regatului său și s-a instalat în Palatul fostului guvern roman. Cu creștinarea, bisericile s-au multiplicat pe insulă. Vechiul templu galo-roman a fost înlocuit, între  511 și 558, printr-o mare bazilică creștină dedicată Sfântului Ștefan, primul martir, Catedrala Sfântul Ștefan, pe amplasamentul actualei Notre-Dame de Paris, una dintre capodoperele arhitecturii gotice. Incinta galo-romană a fost adusă la același nivel cu fundațiile cu scopul de a se proceda la construcția sa, după planurile bazilicilor constantiniene, ridicându-se coloane de marmură și capiteluri, fără îndoială recuperate de la vechiul templu al "nauților". Au fost ridicate și baptisterul Saint-Jean-le-Rond și bazilica Saint-Germain-le-Vieux. Două mănăstiri feminine au fost edificate, Saint-Christophe  Saint-Martial, precum și un oratoriu din lemn dedicat Sfântului Martin. Un violent incendiu, în 586, a devastat întregul cartier comercial care se întindea de la palat până la bisericile din partea de sud-est. Chiar închisoarea, aproape de Petit-Pont, a fost distrusă, lăsând să scape prizonierii.

Sediul puterii regale și episcopale

În perioada carolingiană, din 752 până în 987, viața capitalei s-a concentrat pe insulă. Dar începând cu Charlemagne, Cetatea și-a pierdut statutul de capitală, curtea deplasându-se din oraș în oraș. Jefuit, incendiat și devastat de normanzi, în trei rânduri, în 845, 856 și 861, orașul a fost slăbit. Carol Pleșuvul, în 877, a ordonat restaurarea și întărirea incintei galo-romane. Au fost construite și două turnuri mari, Petit și Grand Châtelet, cu scopul protejării accesului la poduri, cărora li s-au îngustat spațiile dintre stâlpi cu scopul de a se controla mai bine trecerea navelor. Abațiile de pe cele două maluri își construiseră capele pe insulă, cu scopul de a-și pune la adăpost tezaurul: astfel au fost ridicate Saint-Germain-le-Vieux, Sainte-Geneviève-la-Petite, Saint-Landry-des-Arcis și, în secolul următor, Saint-Barthélemy.

Când șapte sute de corăbii vikinge și patru mii de vikingi, conduși de Sigfried, s-au prezentat pe malul apusean al insulei, Gozlin, episcop al Parisului, le-a refuzat trecerea. A urmat un asediu îndelungat (885-887), care a luat sfârșit prin plecarea invadatorilor contra plății unui tribut. În afara Cetății, care a suferit din cauza îndelungatului asediu, totul a fost distrus și devastat pe cele două maluri, Contele Parisului, Eudes I al Franței / Odo a beneficiat de această relativă victorie a parizienilor și a fost ales rege al Franciei Occidentale, înlocuindu-l pe Carol cel Gros, care era acuzat că a întârziat să protejeze orașul.

În vreme ce ultimii Carolingieni se mulțumeau mai ales cu văile Oise sau Aisne, Robertienii, stabiliți în valea Loarei, se apropiau de Paris. Île de la Cité a devenit sediul puterii: la vest, palatul comital a devenit reședință regală, chiar dacă Hugo Capet nu l-a ocupat decât rar. Cât despre succesorii săi, aceștia au făcut modificări importante. Partea răsăriteană a fost dedicată puterii episcopale. Între cele două, cartierul comercial, în jurul pieții Palu, furnizau regelui și episcopului produse prețioase, însă populația se răspândea mai ales pe malul drept, pe care îl numeau "dincolo de Podul Mare" (în franceză: « outre Grand-Pont »).

Cetatea nu era în secolul al XI-lea decât un vast șantier, însă în 1112, regele Ludovic al VI-lea cel Gros s-a instalat în palatul Cetății, cu Parlamentul și curtea,   Curia Regis.  Pe stâlpii Podului Mare  ("le Grand-Pont") a fost construit Pont aux Meuniers ("Podul Morarilor"), care a fost  înlocuit, în 1142 cu Pont-aux-Changeurs (în română, "Podul comercianților care fac troc"), care a luat, la rândul său,  numele  de Grand-Pont. În sud, Petit-Pont era și el mărginit de case și prăvălii. Vechea vulnerabilitate  a insulei a fost puternic micșorată când regele Filip August, născut și căsătorit în Palatul Cetății, a pus să se construiască, în preajma secolului al XIII-lea, pe cele două maluri ale Senei, o incintă care a închis în totalitate Cetatea. În 1163, episcopul  Maurice de Sully lansase construirea catedralei Notre-Dame, în același timp când reforma organizarea parohiilor în jurul celor douăsprezece capele care se ridicau pe insulă, pentru a așeza autoritatea episcopală.

Centrul unei capitale în creștere

Spre 1300, le versificatorul Guillot de Paris a compus o primă listă cu numele străzilor din Paris în Le Dit des rues de Paris. Acest document indică faptul că Parisul număra 310 de străzi, dintre care 80 în cartierul Outre-Petit-Pont (malul stâng), 36 în "Cité" și 114 în cartierul Outre-Grand-Pont (malul drept).

După mai multe măriri inițiate de Sfântul Ludovic și  de Filip cel Frumos, Palatul Cetății a fost abandonat, la decizia  regelui Carol al V-lea, de familia regală care s-a instalat la Luvru. Île de la Cité număra atunci cinci sute de case, separate de un labirint de vreo patruzeci de străzi insalubre, doar cele patru artere principale fiind pavate din timpul domniei lui Filip August. Pont-aux-Changeurs adăpostea vreo sută de negustori; pe axa sa, spre sud, podul Saint-Michel a fost construit din piatră încă din 1379, iar podul Notre-Dame a înlocuit, în 1413, vechea pasarelă denumită « planches Milbray », care succedase Podului Mare galo-roman. Accesul pe fluviu era ordonat prin prezența unor lanțuri grele care prelungeau zidurile orașului peste apă.

Carol al VII-lea a lăsat definitiv palatul Parlamentului. Puține schimbări au intervenit pe Île de la Cité în secolele care au urmat. În secolul al XV-lea a devenit unul dintre cele șaisprezece cartiere administrative. Henric al III-lea a hotărât în 1578 să se edifice Pont Neuf ("Podul Nou") care trebuia să unească cele două maluri ale Senei trecând prin vârful din aval al Cetății.  Insula trebuia să înceteze astfel să mai fie loc de trecere obligatoriu între cele două maluri ale fluviului și astfel dezvoltarea și transformarea insulei au încetinit. Henric al IV-lea  a terminat lucrările în 1607 și i-a încredințat președintelui Parlamentului Parisului, Achille de Harlay, sarcina să edifice un spațiu comercial în jurul viitoarei place Dauphine, după ce a unit cu Île de la Cité insulițele de la Gourdaine, du Passeur-aux-Vaches și aux Juifs. Statuia lui Henric al IV-lea a fost ridicată în 1614. S-a reconstruit și o parte din Palat care fusese devastat de un incendiu în 1618. Pont au Change a fost refăcut de Michel Villedo și Jean Androuet du Cerceau, între 1639 și 1647, cu două rânduri de case.

În secolele al XVII-lea și al XVIII-lea, Île de la Cité a fost supusă îndeosebi unor noi reguli de urbanism, rectificându-se alinierea imobilelor, impunându-se un traseu rectiliniu și modificându-se materialele și aspectul fațadelor. În ajunul Revoluției, rămâneau încă zece parohii din cele paisprezece anterioare.

În timpul Revoluției, insula purta numele de Île-de-la-Fraternité (în română: "Insula Fraternității").

După violentele inundații din iarna 1801-1802, s-a hotărât să se centureze întrega Insulă a Cetății.  Rue de Constantine a fost străpunsă sub Ludovic-Filip, precum și rue d'Arcole care prelungea noul pont d'Arcole, înlocuind câteva străzi strâmte și infecte.

Metamorfozele insulei în sediu administrativ și loc de turism

Numeroase proiecte au fost elaborate la mijlocul secolului al XIX-lea pentru a i se reda Insulei Cetății rolul central de la originile sale. Un fourierist care spunea că se numea Perreymond, în Études sur la ville de Paris, a fost unul dintre primii care a sugerat un vast program de reconstrucție a insulei pentru a face din ea un centru religios și cultural al capitalei, luând în considerare construirea unei opere și a unei mari biblioteci. Cât despre Viollet-le-Duc, acesta a proiectat edificarea unui mare palat episcopal în apropierea catedralei. A trebuit să se mulțumească cu reconstruirea sacristiei catedralei Notre Dame.

Însă mai ales lucrările hotărâte de baronul Haussmann au adus cea mai mare schimbare a Île de la Cité după Evul Mediu: a fost rasă toată partea compromisă dintre Palatul de Justiție și Catedrala Notre-Dame, precum și partea răsăriteană a absidei. Sute de case și numeroase bisericuțe au dispărut. Au scăpat de demolare doar două bucăți din zidul Pieței Dauphine, precum și mănăstirea Notre Dame.  de persoane au fost expulzate. Pe amplasamentul rămas liber s-a construit caserne de la Cité (în română: "cazarma Cetății"), devenită  Prefectura Poliției, și Tribunalul de Comerț. Largul gol al boulevard du Palais a înlocuit sinuoasa stradă de la Barillerie; Rue de la Cité a absorbit vechile străzi du Marché-Palu, de la Juiverie și de la Vieille-Lanterne; Rue de Lutèce a înlocuit rue de Constantine. Piața din fața catedralei Notre Dame a fost mărită de șase ori față de suprafața pe care o avea în Evul Mediu , prin demolarea Hôtel-Dieu, care a fost reconstruit între 1868 și 1875 mai la nord, și suprimarea caselor canoniale și a vreo douăzeci de sanctuare care înconjurau catedrala potrivit tradiției medievale. Aceste transformări radicale sunt și astăzi contestate și suscită vii proteste în urma dispariției pur și simplu a inimii istorice a Parisului și a istoriei sale milenare.

În decembrie 2016, la cererea președintelui Republicii, Philippe Bélaval și Dominique Perrault au propus întărirea atractivității culturale și turistice a Île de la Cité. În acest cadru s-ar crea promenade și pasarele pietonale. Cour du May și  Galerie marchande du palais de justice, după plecarea tribunalului la Cité judiciaire ar deveni un mare pol public, care să permită legarea Conciergerie și Sainte-Chapelle. Curțile de la Hôtel-Dieu, de la Prefectura Poliției și de la Palatul de Justiție ar fi acoperite cu sticlă, după imaginea Luvrului.

Geografie

Île de la Cité este înconjurat de două brațe ale Senei: Brațul Mare la nord și Brațul Mic la sud. Forma sa alungită amintește de forma unui leagăn, cum subliniase Victor Hugo în Notre-Dame de Paris: Încă din preistorie, lărgimea acestor două brațe era foarte schimbătoare, albia fluviului fiind redusă de prezența înălțimilor Sainte-Geneviѐve la sud și a ridicăturilor Saint-Méri și Saint-Gervais la nord.Mai mult, un mal râpos de șapte metri tăiat în platforma de calcar delimita fluviul pe partea sa dreaptă, în nord-vestul insulei. Această geografie deosebită a participat la dezvoltarea insulei favorizând comunicarea cu cele două maluri ale fluviului. Prin amenajări succesive realizate începând cu primele implantări umane și acumularea de terasamente, insula este astăzi ridicată cu opt metri în raport cu nivelul de atunci, care se constată încă în vârful actual al scuarului Vert-Galant. Această sedimentare artificială a permis protejarea insulei de umflarea apelor Senei.

Poduri
În zilele noastre, Sena se poate trece din Île de la Cité cu ajutorul a nouă poduri, care sunt urmașele a două simple pasarele de lemn care existau din Antichitate.

Dacă au îndeplinit o funcție defensivă în timpul marilor invazii, podurile au fost și un vector esențial de circulație și de schimburi comerciale la baza dezvoltării Cetății și a întregului oraș. În epoca galo-romană apoi merovingiană, se trecea Sena cu piciorul pe Podul Mare (astăzi pont Notre-Dame) și Podul Mic, amândouă aliniate pe axa cardo maximus.

Construite din lemn, deseori în grabă și fără o reală pricepere în arta construcției de poduri, podurile au fost distruse, în mod regulat, de umflările apelor Senei, de incendii sau de atacuri dușmane.

La sfârșitul Evului Mediu, existau cinci poduri, mărginite de locuințe și foarte incomodante. Bacuri asigurau în același timp transportul oamenilor și mărfurilor, de pe un mal pe altul.

In Evul Mediu insula "Ile de la Cité" era legată de restul orașului prin următoarele 5 poduri de lemn cu case din lemn:
- Petit Pont (peste brațul drept al Senei)
- Pont Saint Michel (peste brațul dept al Senei)
- Pont Notre Dame (peste brațul stȃng al Senei)
- Pont au Change (peste brațul stȃng al Senei)
- Pont aux Meniers (peste brațul stȃng al Senei)
Din cauza pericolului permanent de surpare a podurilor și de incendiu a caselor de lemn, spre sfȃrșitul secolului al XVIII-lea s-a interzis construcția de case pe poduri. Ulterior s-au înlocuit toate podurile de lemn cu poduri din materiale mai stabile.

Printre acele 9 poduri care leagă Île de la Cité de restul orașului:
 doar Pont Neuf traversează cele două brațe (Grand bras și Petit bras), permițând să se lege malul drept de malul stâng, trecând prin vârful de vest al insulei;

 Trei lucrări leagă insula de malul drept traversând peste Grand bras:
 pont au Change,
 pont Notre-Dame,
 pont d'Arcole.

 Patru poduri leagă insula de malul stâng traversând peste Petit bras:
 pont Saint-Michel,
 petit-Pont,
 pont au Double,
 pont de l'Archevêché.

 În sfârșit, un singur pod, pont Saint-Louis, permite accesul pe Île Saint-Louis (în română: "Insula Saint Louis").

Piețe și spații verzi

Până în secolul al XIX-lea, Île de la Cité nu era decât un labirint de străduțe cu clădiri pe ambele laturi. Doar Grădina Palatului Cetății, în vârful occidental, deschidea, de la domnia Sfântului Ludovic, un spațiu de verdeață, până la edificara, în 1578, a Podului Nou (le Pont Neuf): mai multe tunele de verdeață cu un leagăn spaliere care spijineau butuci de viță de vie.

În zilele noastre, insula posedă patru spații verzi: square du Vert-Galant pe vârful de vest, square de l'Île-de-France pe vârful de est, square de la Place-Dauphine și, în jurul Catedralei Notre-Dame, jardin de la place Jean-Paul-II (mai demult jardin de la place du Parvis-Notre-Dame), square Jean-XXIII (mai demult square de l'Archevêché), cărora li se poate adăuga jardinet de la rue des Ursins.

Acestor scuaruri li se pot adăuga patru piețe: place du Pont-Neuf, place Dauphine (în spatele Palatului de Justiție),  « parvis Notre-Dame - place Jean-Paul-II » (mai demult place du Parvis-Notre-Dame), și place Louis-Lépine, unde se află piața de flori și de păsări.

Serviciul de drumuri
Drumurile actuale, străzi, piețe și cheiuri, de pe Île de la Cité, sunt puțin numeroase față de numărul ridicat de străduțe strâmte și noroioase care existau din Evul Mediu până la mijlocul secolului al XIX-lea. În număr de vreo douăzeci în prezent, în 1300 erau patruzeci și trei.

Cheiurile
Cgeiurile insulei sunt împărțite în șase tranșe:
 la nord, cheiurile de l'Horloge, de la Corse, și aux Fleurs,
 la sud, cheiurile des Orfèvres și du Marché-Neuf,
 la est, quai de l'Archevêché.

Străzi
În afară de allée Célestin-Hennion, boulevard du Palais și promenade Maurice-Carême, Insula cuprinde încă vreo zece străzi:

 rue Henri-Robert (între Piața Pont-Neuf și Piața Dauphine)
 rue de Harlay (în spatele Palatului de Justiție)
 rue de Lutèce
 rue de la Cité
 rue d'Arcole
 rue du Cloître-Notre-Dame
 rue Massillon
 rue Chanoinesse
 rue de la Colombe
 rue des Ursins
 rue des Chantres

Clădiri remarcabile

Două clădiri din epoca medievală sunt vestigii ale « palais de la Cité »:
 închisoarea Conciergerie
 Sainte-Chapelle, construită la cererea lui Ludovic al IX-lea (datând din 1245).

Tot pe Insulă se află și:
 Catedrala Notre-Dame, fondată în 1163
 Prefectura de Poliție
 Palatul de Justiție
 Hôtel-Dieu
 Tribunalul de Comerț
 Memorialul Martirilor Deportați, construit între 1954 și 1964 de arhitectul Georges-Henri Pingusson.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie
 Jacques Hillairet, Dictionnaire historique des rues de Paris, Paris, Les éditions de Minuit, 1997, 10e éd., 796 p. ISBN 2-7073-1054-9
 Danielle Chadych et Dominique Leborgne, Atlas de Paris: Évolution d'un paysage urbain, Paris, Éditions Parigramme, 2007, 200 p. ISBN 978-2-84096-485-8

Legături externe

  Atlas istoric al Parisului
   Centre des Monuments nationaux : L'île de la Cité - Conciergerie, Sainte-Chapelle, cathédrale Notre-Dame

Insulele Franței
Geografia Parisului
Patrimoniul mondial în Franța
Insule europene

Île de la Cité


Andra Matei () este o solistă de muzică populară din zona Bucovinei.

Biografie
Andra Matei, născută la data de 22 iunie 1993 în orașul Suceava, județul Suceava, este o artistă de muzică populară din zona Bucovinei. Primul său cântec îl lansează în anul 2012, la vârsta de 18 ani, câștigând în mai puțin de un an 9 trofee și premii la cele mai importante concursuri de folclor din România.

Andra și-a început cariera muzicală la vârsta de 18 ani, urmând Școala Populară de Arte de la Suceava pe care a absolvit-o în anul 2012. A urmat cursurile Colegiului Național "Petru Rareș" din Suceava.

După licența susținută în anul 2015 la Facultatea de Litere, specializarea Română-Spaniolă din cadrul Universității din București, a absolvit în anul 2018 tot la Universitatea din București, Facultatea de Litere, un master în etnografie și folclor, iar în prezent este doctorandă în cadrul Școlii Doctorale "Alexandru Piru" din Craiova în domeniul etnologiei și folclorului.

Carieră muzicală și debut
A început să participe la festivaluri din anul 2012, primul festival fiind "Din bătrâni, din oameni buni" de la Iași unde a câștigat Premiul Televiziunii Române, înmânat chiar de cunoscuta realizatore de emisiuni folclorice și etnomuzicolog, Elise Stan, care a fost și prima care a invitat-o la București la emisiunea "O dată-n viață", iar mai apoi i-a devenit îndrumător.

De la început, a fost îndrumată pe drumul cântecului de maestrul Viorel Leancă, dirijor al Orchestrei Ansamblului Artistic "Ciprian Porumbescu" din Suceava.

De la debut și până în prezent a câștigat 6 trofee și 3 premii foarte importante la marile festivaluri de folclor din România, astfel, atrăgând atenția și beneficiind de sprijinul specialiștilor din domeniu precum: Elise Stan, Eugenia Florea, Gabriela Rusu Păsărin, Marioara Murărescu, Gheorghița Nicolae, Silvia Macrea, Violeta Ianculescu, dar și a multor interpreți de folclor: Sofia Vicoveanca, Viorica Flintașu, Gheorghe Turda, Maria Ciobanu, Aurelian Preda, Viorica Macovei, Ștefania Rareș, Nicolae Furdui Iancu, Ionuț Fulea, Niculina Stoican, Mioara Velicu.

Până în prezent a cântat cu cele mai cunoscute orchestre ale țării, dar și din Republica Moldova, dintre care amintim: Orchestra Națională "Lăutarii" de la Chișinău și maestrul Nicolae Botgros, Orchestra Ansamblului "Ciprian Porumbescu" și maestrul Viorel Leancă, Orchestra Națională "Jidvei România" și maestrul Stelian Stoica, Orchestra de Muzică Populară Radio și maestrul Adrian Grigoraș, Orchestra Națională "Valahia" și maestrul Marius Zorilă, Orchestra "Doina Gorjului" și maestrii dirijori Marcel Parnica și Aurel Blondea ș.a.m.d.

A urcat pe marile scene din România participând în cadrul marilor festivaluri de folclor, unde a obținut și premii: "Maria Tănase", "Maria Lătărețu", "Strugurele de Aur", "Vară, vară, primăvară", "Pe deal la Teleormănel", "Cânt și joc pe Hârtibaci", "Datini", "Mureșule, apă lină", "Ponoare, Ponoare", "Cântecul de dragoste de-a lungul Dunării", numeroase spectacole organizate de Televiziunea Română și Sala Radio.

Vocea ei s-a auzit și în cadrul celor mai importante emisiuni tv din țară: O dată-n viață, TVR 1; Cu drag de Dragobete, TVR 1; La masa de Paște, TVR 1; Seara bună, dragi români, Etno Tv; Ceasuri de folclor, Favorit Tv etc.

Despre Andra Matei…

Concursuri, festivaluri, trofee

 Trofeul Festivalului Național ''Maria Lătărețu'' - Târgu-Jiu - 2012
 Premiul I al Festivalului Național ''Maria Tănase'' - Craiova - 2013
 Trofeul Festivalului ''Pe deal la Teleormănel'' - Alexandria - 2012
 Trofeul Festivalului '' Vară, vară primăvară'' - Sibiu - 2013
 Trofeul Festivalului ''Cânt și joc pe Hârtibaci'' - Agnita - 2012
 Trofeul Festivalului ''Datini'' - Sighișoara - 2012
 Trofeul Festivalului ''Mureșule, apă lină'' - Sighișoara - 2012
 Premiul Cramei Jidvei - Strugurele de Aur - Alba Iulia – 2012
 Premiul Televiziunii Române – Festivalul "Din bătrâni, din oameni buni"- Iași - 2012

Discografie
Albumul " Moldovioară,scump pământ " (2017), acompaniamentul orchestrei " Lăutarii" din Chișinău , dirijor Nicolae Botgros, aranjamentul orchestral al dirijorului Răzvan Mitoceanu

 Moldovioară, scump pământ
 Jocu` ista-i de la munte
 Cărărușă prin păpușoi
 Bătuta de la Porbota
 M-o luat badea de băciță
 Măi bădita, mai Vasile
 Valeleu, mă râde satu`
 Tu, Frasina
 Astăzi joc la nunta mea
 I-auzi hora o-nceput
 Tot de ții, bade, de mine
 Cât îi țara-n lung și-n lat
 Joacă-așa, cum știi `neata
 Asta-i sârba fetelor
 Fusul ca la Sadova
 Hai scripcate zi-i pe strune
 Mi-o venit ordin și mie
 Țărănească din Dolhești
 La căsuța cea din vale (bocet)
 Când aud cucu cântând (doină)

Alte înregistrări:

 Bucovină, dulce Bucovină, 2018
 Hora gospodarilor, 2012
 Bine te-am găsit voioasă, lume, 2012
 Verde lămâiță, 2012
 Nu fi gazdă supărată 2012
 Sus, sus, sus, paharul sus 2012

Note

Legături externe
Site oficial
 Andra Ioana Matei pe facebook

Interviuri
 Andra Matei: Relația cu publicul trebuie să fie curată și fără trucuri, revista "Femeia" - 22/06/2018
 Lansare album. Andra matei și-a lansat albumul muzical de debut "Moldovioară, scump pământ", site-ul "Fii Popular" - 31 martie 2017
 Andra Matei: "Prin folclor ne cunoaștem identitatea, neamul și cultura mai bine decât prin oricare alt mod." - Mihai Teodor Nasca, blog - 24 noiembrie 2017
Din dragoste de cânt și port popular , site-ul Casa si Grădina - 14 noiembrie 2017

Alte aparitii in presa online
 O tanara de 22 de ani calca pe urmele Sofiei Vicoveanca, Ziarul Suceava News
 "Bucovină, dulce Bucovină", cel mai recent cântec și videoclip lansate de suceveanca Andra Matei, Monitorul de Suceava
 La 23 de ani, o suceveancă a câștigat deja șase trofee și premii importante la concursuri de folclor, Monitorul de Suceava
 Interpreta de muzica populara Andra Matei anunta aparitia primului sau album muzical , Ziarul Știri din Bucovina
 Andra Ioana Matei – Cosânzeana din Suceava, Radio Constanța
 Andra Matei – admirabila pasiune pentru cântecul moldovenesc, România Regional

Nașteri în 1993
Nașteri pe 22 iunie
Interpreți de muzică populară românească
Suceveni
Români bucovineni
Oameni în viață

Andra Matei


Kurtkulağı, Çukurova'da tarihi bir köy olup, şu an Ceyhan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Bölgede Türk egemenliği tesis edildiğinden bu yana yerleşim yerinin ismi Kurtkulağı'dır. 1 Mart 1974 tarihine kadar köy iken çıkarılan bir yasayla belediye yapılmış, 6360 sayılı Kanun ile de mahalleye dönüştürülmüştür. Kasaba Orta Çağ ve yakın çağın ticaret yolu olan İpekyolu üzerinde kurulmuştur. Kasabada günümüze kadar ayakta kalabilmiş olan bir cami ile bir kervansaray bulunmaktadır (bkz: Kurtkulağı Kervansarayı). Kasaba, Ceyhan ve çevresindeki en eski yerleşim birimidir. Evliya Çelebi Seyahatnâmesi'nin 3. ve 9. ciltlerinde Kurtkulağı'ndan bahsedilmektedir.

Hacı Fatma Çeşmesi

Hacı Fatma Çeşmesi veya yaygın kullanımı ile Hacı Fatma Pınarı, Çukurova'da Kurtkulağı Köyü'nde Hesbek Dağı'nın kuzeydoğu eteklerinde Tülek Höyük ve Hacı Mehmed Malazı istikâmetine doğru giden Cerid Yolu üzerinde bulunan tarihi bir çeşmedir. Her ne kadar inşâ tarihi bilinmese de Osmanlı dönemi yapısı olduğu göze çarpmaktadır. Bununla birlikte bölgede mevcut höyük yerleşimleri ve nekropoller bize yaşamın eskiçağa kadar gittiğini göstermesi bakımından önemlidir ki bu da çeşmenin eskiçağ döneminde de etkin olduğunu düşündürmektedir.

Çeşmenin adına aşağıdaki gibi türküler yazılmıştır:
"Hacı Fatma, çınarı var;
Acı sulu pınarı var;
İçinde bir yanarı var."

Kurtkulağı'nda Hacı Fatma Çeşmesi hariç, bir de "Çınar Çeşmesi" vardır ki o da köyün diğer girişinde bulunmaktadır.

Çeşmenin Osmanlı dönemi menzil sistemi yapısı içinde ulaklara, seyyahlara ve hac yolcularına hizmet verdiği düşünülmektedir.

Coğrafya ve ulaşım
Kasaba, Adana iline 55 km Ceyhan ilçesine ise 14 km uzaklıkta olup Ceyhan-Yumurtalık kara yolu üzerinde 2 km kuzeydoğu yönündedir.

Nüfus

Yönetim

Belediye başkanlığı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Ceyhan'ın mahalleleri

Kurtkulağı, Ceyhan


K-407 Novomoskovsk is a Project 667BDRM Delfin-class ballistic missile submarine (NATO reporting name Delta IV) of the Russian Navy's Northern Fleet.

Background
Construction of the nuclear submarine K-407 Novomoskovsk began at the Northern Machinebuilding Enterprise (Sevmash) in Severodvinsk on 2 February 1987, and it became part of the Soviet Navy on 27 November 1990. She was the last of seven 667BDRM Delfin submarines and the last SSBN submarine built in the USSR. This class of submarines was developed at the Rubin Design Bureau in 1975 and is considered one of the most successful Soviet submarine missile carrier designs.

Specification

The submarine has a submerged displacement of 18,200 tons and a surface displacement of 11,700 tons. It is  long and  wide. It is powered by two nuclear reactors with a total power of . The submarine's immersion depth is ; its surface speed is , and its underwater speed is . It carries a crew of 135. Armaments include a D-9RM missile system (16 RSM-54 ballistic missiles) and four  torpedo tubes.

The RSM-54 missile (3M37, R-29RM, or SS-N-23 according to the NATO classification) is a liquid-propellant, three-stage missile with separable heads (it carries four or ten warheads depending on the modification). It has a range of , a CEP of , and a launching mass of 40.3 tons. It is  long and  in diameter.

History

On 6 August 1991 at 21:09 Novomoskovsk, under the command of Captain Second Rank Sergey Yegorov, became the world's only submarine to successfully launch an all-missile salvo, launching 16 ballistic missiles (RSM-54) of total weight of almost 700 tons at an interval of several seconds (operation code name "Behemoth-2"). The first and the last missiles hit their targets successfully, while the others were self-destroyed in the air according to the plan. This operation was considered by the Soviet Navy as a part of possible nuclear war scenario ("Dress rehearsal of the Apocalypse") and experimentally confirmed the technical possibility of a safe underwater all-missile salvo. Politically, the Soviet ballistic missile submarines passed a reasonability check as a part of strategic triad. The previous attempt of an all-missile salvo (operation code name "Behemoth") was performed in 1989 and finished unsuccessfully, however with no casualties. As the experiment took place just before the August Putsch in the USSR, its results were forgotten for a while, and the crew's work wasn't rewarded by the Soviet government authorities.

On 19 March 1993, Novomoskovsk, under the command of Captain First Rank Andrey Bulgakov, collided with . The American submarine was trailing the Russian submarine and miscalculated its speed. Both submarines returned to their homeports, and though badly damaged both returned to service. Grayling was decommissioned in 1997, while Novomoskovsk remains in service 30 years later.

In 1996, Novomoskovsk, together with the submarine , successfully fired a batch of ballistic missiles. The city of Novomoskovsk in Tula Oblast took the submarine under its patronage, and on June 19, 1997, K-407 received the name Novomoskovsk.

On 7 July 1998, Novomoskovsk, under the command of Captain 1st Rank Aleksandr Moiseyev, launched a Shtil-1 carrier rocket with two German scientific Tubsat-N and Tubsat-N1 microsatellites while submerged in the Barents Sea.

The satellite, developed by Berlin Technical University, was placed in orbit on an SS-N-23 (RSM-54)-type ballistic missile. The Northern Fleet was paid some 200,000 German Mark (US$111,000) for the launch.

In 1999, Novomoskovsk pioneered the launch of a ballistic missile from the geographic location of the North Pole.

On 17 February 2004, Novomoskovsk seemingly attempted to test-fire a SS-N-23 ballistic missile, but the missile failed to come out of its silo because of an unspecified technical problem.  The Russian Navy, despite earlier statements describing the test, explained that no "physical" launch was intended at all: the exercise was supposed to be a simulation. President of Russia Vladimir Putin was aboard , an Akula-class ballistic missile submarine (NATO reporting name Typhoon), to observe the exercise.

On 17 March 2004, Novomoskovsk physically test-fired two SS-N-23 ballistic missiles, successfully hitting designated practice targets on the Kamchatka Peninsula.

Like the other 667BDRM Delfin ships in service with the Northern Fleet, K-407 is slated to receive new SLBMs to replace the RSM-54. The missile is a new-build, minor modernization of the RSM-54. It does not bear a separate designator from the RSM-54/R-29RM/SS-N-23 asides from the name "Sineva". Testing of the R-29RM "Sineva" was completed in June 2004. Novomoskovsk is the third Delfin-class submarine in line to receive the new missile (after her siblings K-51 Verkhoturye and K-84 Ekaterinburg). She was fully overhauled and modernized in 2006 before returning to service.

In July 2006, cleric of Aleksandr Nevskiy Cathedral, the head of the Diocesan department on interaction with the Armed Forces and law enforcement agencies, priest Leonid Leontiuk was temporarily included in the personnel list of the K-18 Kareliya and was on board of K-407 Novomoskovsk. During the deployment the priest has performed the consecration ceremony of submarine's compartments, met with submarine personnel, led discussions on the basics of faith and spiritual life. Six sailors got baptized on board.

In November 2008 K-407 Novomoskovsk went to the Zvezdochka plant for general overhaul and modernization. On 29 July 2012 the refit was finished and the submarine returned to active service.

The submarine was expected to remain in service until 2020. However, she was still listed in commission as of 2022.

2010s
Novomoskovsk was described in Russian sources as being "worthy" of the proud name of "the most shooting" submarine of the Russian Navy. The submarine is part of the 31st Order of the Red Banner underwater strategic missile cruiser division of the 12th submarine squadron of the Northern Fleet (Olenya Bay, Skalisty Naval Base). The submarine's commander in 2012 was Captain Stepan Kelbas.

As a member of association of Russian regions and cities, patrons of Northern Fleet ships and units, the Tula Oblast patronages K-114 Tula and K-407 Novomoskovsk submarines and assists in "patriotic education" and preparation of young people for serving in the Armed Forces of the Russian Federation. Citizens of Novomoskovsk have preference to serve on K-407 Novomoskovsk. The submarine crew are regularly provided by humanitarian goods and visited by the city authorities.

In popular culture
In 2007, Russian plastic model manufacturer Alanger introduced a 1:350 scale model of K-407 Novomoskovsk.
In 2021, Rockstar Games added to GTA Online Kosatka, A Submarine owned by player, and run by Russian sailor called Pavel. The Submarine is highly based on 407 Novomoskovsk

Notes

References
 Yuriy Apalkov, Podvodnyye lodki, vol. 1, part 1 "RPKSN i mnogotselevyye PL" (St. Petersburg: Galea Print, 2002).
 Yuriy Apalkov, Podvodnyye lodki, vol. 1, part 2 "Mnogotselevyye PL i PL spetsnaznacheniya"  (St. Petersburg: Galea Print, 2003).
 S.S. Berezhnoy, Atomnyye podvodnyye lodki: VMF SSSR i Rossii (Moscow: Naval Kollektsiya, 2001).
 V. Demyanovskiy et al., Podvodnyy shchit SSSR, vol. 1 "Atomnyye mnogotselevyye podvodnyye lodki" (Rybnisk: Star, 2003).
 Jane's Fighting Ships (2004–2005), 591.

External links
Операция "Бегемот"
Photogallery of sub in December 2010 at www.flot.ru
Strategic Fleet (Russian strategic nuclear forces)
Ballistic missile submarine K-407 "Novomoskovsk"
The History of Nuclear Submarine K-407 "Novomoskovsk"
667BDRM "Delfin" Serie
Николай Черкашин. Не надо орденов, была бы Родина
Александр Железняков. Операция "Бегемот-2"
Operation "Behemoth". TV show "Smotr" broadcast on 23.12.2006, including  documentary video
Bombers and submarines launch missiles during exercises
К-407, "Новомосковск" проект 667БДРМ. Штурм Глубины.

Delta-class submarines
Ships built in the Soviet Union
1990 ships
Cold War submarines of the Soviet Union
Submarines of Russia
Ships of the Russian Northern Fleet
Maritime incidents in 1993
Ships built by Sevmash

Russian submarine Novomoskovsk (K-407)


موسى العوضي هو لاعب كرة سلة أردني، يلعب حاليًا مع نادي جامعة العلوم التطبيقية، كما لعب سابقًا مع نادي زين والوحدات، وشارك أيضًا مع المنتخب الأردني.

مراجع

لاعبو كرة سلة أردنيون

موسى العوضي


Barão de São Miguel Portekiz'de Vila do Bispo belediyesine bağlı olan, 14,86 km2 yüzölçümüne sahip, 440 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila do Bispo

Barão de São Miguel


Un ingredient este, în termeni generali, o substanță chimică ce face parte dintr-un amestec. În lumea culinară, spre exemplu, o rețetă specifică ce ingrediente sunt necesari pentru a pregăti un anumit tip de mâncare. Multe produse  comerciale conțin un "ingredient secret" care le diferențiază de produsele restului concurenților. În industria farmaceutică, ingredientul activ este un component al formulei responsabil de efectul dorit de către client.

Ca normă generală, legislațiile naționale, pretind specificarea listei de ingrediente, mai ales atunci când vine vorba de aditivi.

În majoritatea țărilor dezvoltate, legislația impune, de asemenea, să fie listate ingredientele funcție de relativa lor pondere în compoziția respectivului produs. În cazul unui ingredient care, la rândul său, este constituit de mai mult decât un singur ingredient (de exemplu, un biscuite care poate fi un ingredient intrat în compoziția unei înghețate cu aromă de "biscuiți și cremă"), atunci se listează ingredientele funcție de procentajul reprezentat în totalitatea acelui produs, cu subingredientele enumerate pe mai departe, în paranteze.

Note

Legături externe
 Această lucrare conține o traducere derivată din articolul Ingredient din Wikipedia în limba engleză, în mod concret de la această versiune, publicată de ai săi editori sub Licența GNU pentru documentație liberă și Creative Commons Attribution-Sharealike 3.0 Unported license.

Ingrediente alimentare

Ingredient


Risacher est un patronyme porté notamment par :

 Louis Risacher (1894-1986), as de l'aviation française durant la Première Guerre mondiale ;
  (1895-1988), producteur et réalisateur français de documentaires ;
 Stéphane Risacher (1972-), joueur international de basket-ball français ;
 Zaccharie Risacher (2005-), basketteur français.

Risacher


Abdulaziz ibn Abdul Rahman ibn Faisal ibn Turki ibn Abdullah ibn Muhammed Al Saud (arapski: عبد العزيز بن عبد الرحمن آل سعود Rijad, 15. siječnja 1875. - Ta'if, 9. studenog 1953.), obično poznat u arapskom svijetu, kao Abdulaziza, a na Zapadu kao Ibn Saud, bio je prvi vladar i osnivač Saudijske Arabije, "treće saudijske države".

Osvojio je grad Rijad 1902., koji je bio nekadašnje sjedište njegovih predaka i tim osvajanjem započeo tri desetljeća osvajanja, koja su dovela do toga, da je postao vladar gotovo sve središnje Arabije. Učvrstio je svoju kontrolu nad regijom Nedžd 1922., a zatim osvojio regiju Hedžas 1925. Proširio je svoje dominione na Kraljevinu Saudijsku Arabiju 1932. Za vrijeme njegova kraljevanja otkrivena je nafta u Saudijskoj Arabiji 1938. i počela je velika proizvodnja nafte nakon Drugog svjetskog rata. Imao je 45 sinova i brojne kćeri. Svi naredni kraljevi Saudijske Arabije potječu od njega.

Izvori

Vladari
Saudijski političari

Ibn Saud


La Capillaire de Raddi (Adiantum raddianum) est une espèce de fougères de la famille des Pteridacées.

Liens externes

Espèce de Ptéridophytes (nom scientifique)
Pteridaceae

Adiantum raddianum


30 minut (russisch 30 минут; deutsch "30 Minuten") ist ein Lied des russischen Gesangsduos t.A.T.u. aus dem Jahre 2001. 30 minut ist auch bekannt unter dem Titel Poltschassa (russisch Полчаса; deutsch "Halbe Stunde"). Es ist auf t.A.T.u.s Debütalbum 200 Po Wstretschnoi zu finden und stellt auf diesem die einzige Ballade dar. 30 minut wurde im September 2001 veröffentlicht. Eine englischsprachige Version des Liedes ist auf dem englischen Debütalbum des Duos 200 km/h in the Wrong Lane zu finden und heißt 30 Minutes.

Musikvideo

Handlung
Das Musikvideo beginnt mit einer Aufnahme Julija Wolkowas auf einer Schultoilette, wo diese eine selbst gebastelte Zeitbombe zusammenbaut und einstellt. Nachdem sie sichergegangen ist, unbeobachtet zu sein, verstaut sie die Zeitbombe in Jelena Katinas Tasche und geht. An dieser Stelle erst setzt das Lied ein, und Katina wird erstmals gezeigt. Sie steht eng umschlungen in der Mitte eines Karussells und küsst einen Jungen, wobei Wolkowa den beiden zuschaut. Sie steht dabei etwas abseits, und abwechselnd werden Nahaufnahmen Wolkowas und Katinas, sowie auch das Geschehen um das Karussell herum gezeigt, wo viele andere Menschen sich auf einem Jahrmarkt vergnügen. Am Ende des Videos explodiert die Zeitbombe in Katinas Rucksack, den sie bei sich auf dem Karussell getragen hat. Der Tod der beiden Mädchen und des Jungen wird nicht gezeigt, liegt aber aufgrund der gezeigten Explosionswucht und deren Ausdehnung nahe.

Entstehung
Das Musikvideo wurde im August 2001 in Russland gedreht. Die Regie führte, wie schon in den vorangegangenen Musikvideos des Duos, deren Manager und Produzent Iwan Schapowalow. Das im Video auftauchende Karussell war nicht funktionstüchtig, und bei allen Aufnahmen waren drei Männer damit beschäftigt, es zu drehen. Für Katina war ursprünglich ein Double eingeplant. Obwohl dieses bereits angereist war, entschied sich Katina vor Ort, doch noch die Kussszenen selbst zu drehen.

Als das Musikvideo im August 2001 als dritte Single aus dem Album ausgekoppelt werden sollte, wurde die Veröffentlichung verhindert. Grund hierfür waren die enthaltenen Kussszenen. Erst nachdem das Musikvideo neu geschnitten wurde, konnte es Ende September in zensierter Form von den Musiksendern wie MUZ-TV, MTV Russland und VIVA Polska sowie im Radio gespielt werden.

Veröffentlichung und Erfolg
Lied und Musikvideo erhielten nach ihrer Veröffentlichung große Aufmerksamkeit in Russland sowie im näheren Ausland, wie etwa in Polen und der Ukraine. Das Musikvideo wurde wöchentlich 30 bis 35 mal von den größten russischen Radiosendern gespielt, was für damalige Verhältnisse ein außerordentlich hoher Wert war. Insgesamt wurde das Lied 3.500 mal im Radio gespielt. Auch das dazugehörige Musikvideo erreichte hohe Sendewerte auf den Musikkanälen. In Russland schaffte es 30 minut auf Platz sieben der Charts.

"30 Minutes"
30 Minutes ist der Titel der englischsprachigen Version des Liedes. Sie wurde 2002 aufgenommen und ist auf t.A.T.u.s erstem englischen Album 200 km/h in the Wrong Lane zu finden. Auch auf diesem handelt es sich um die einzige Ballade. Obwohl das Musikvideo bei beiden Versionen nicht verändert wurde, ist der Liedtext und dessen Bedeutung ein anderer.
Im Juni 2003 wurde 30 Minutes als Promo-Single veröffentlicht, unter anderem in Großbritannien. In den russischen Charts erreichte das Lied Platz 15, in Rumänien Platz 34 der nationalen Hitparade.

Trivia
 Das Lied gehört zum Soundtrack des Animationsfilmes We Are the Strange, wo er als Remixversion auftaucht.
 Lil Wayne verwendet große Teile des Liedes in seinem Song Dear Anne (Stan Part 2).
 Zur russischen Version 30 Minut existieren vier, zum englischen 30 Minutes fünf offizielle Remixe, die beispielsweise auf dem Remixalbum t.A.T.u. Remixes erschienen sind.
 Auf einer der Türen der Schultoilette zu Beginn des Musikvideos ist die Aufschrift "ХУЙ ВОЙНЕ!" (CHUJ WOJNE!, zu deutsch sinngemäß "Fick den Krieg!") angebracht. t.A.T.u. verwendeten diese später erneut als Protestslogan gegen den Irakkrieg.
 Der türkische Rapper Sagopa Kajmer verwendet einen Teil des Liedes im Lied Kör Savasci 2, welcher als "Hidden-Track" auf dem Album Bir Pesimistin Gözyaslari zu finden ist.

Einzelnachweise

T.A.T.u.-Lied
Lied 2001
Popsong

30 minut


The National Optical Astronomy Observatory (NOAO) was the United States national observatory for ground-based nighttime ultraviolet-optical-infrared (OUVIR) astronomy. The National Science Foundation (NSF) funded NOAO to provide forefront astronomical research facilities for US astronomers. Professional astronomers from any country in the world could apply to use the telescopes operated by NOAO under the NSF's "open skies" policy.

NOAO was operated by the Association of Universities for Research in Astronomy (AURA) under a cooperative agreement with the NSF. Its headquarters in Tucson, Arizona, were co-located with the headquarters of the National Solar Observatory. The budget for NOAO during the 2017 fiscal year was nearly $23 million.

NOAO was founded in 1984 to join the operations of the Kitt Peak National Observatory in the United States with the Cerro Tololo Inter-American Observatory in Chile. On October 1, 2019, NOAO merged its operations with the Gemini Observatory and the Vera C. Rubin Observatory to form NSF's NOIRLab.

Telescopes
NOAO operated world class research telescopes in both the northern and southern hemispheres. These telescopes, located at Kitt Peak and Cerro Tololo in the US and Chile respectively, remain in operation under the auspices of the NSF's NOIRLab. The two sites allow US astronomers to make observations over the entire sky. Instrumentation includes optical to near infrared wavelength (0.4 to 5 micrometers) cameras and spectrometers.

Cerro Tololo Inter-American Observatory (CTIO)

CTIO has a base and office facility in the seaside town of La Serena, Chile. The CTIO telescopes are located some 70 km inland in the foothills of the Chilean Andes. Access to the observatory is made through the picturesque Elqui Valley.

Telescopes at CTIO include the Victor M. Blanco Telescope (named after astronomer Victor Manuel Blanco in 1995) which employs a wide-field of view CCD (Charge-coupled device), a wide field of view near infrared imager (1-2.5 micrometers) and a multi-object fiber fed spectrograph working at visible wavelengths.

The Blanco 4m played the central role in the discovery of dark energy, a poorly understood component to the universe which is currently causing the universe to accelerate in its expansion. The Blanco began hosting a new 3-degree field of view camera called the Dark Energy Camera, also known as DECam, in 2012. This camera is being built at Fermilab in Chicago, USA, and will be operated by CTIO. This instrument was built to execute the Dark Energy Survey, an undertaking to image a large part of the sky to faint light levels, detecting galaxy large scale structure as a function of look back time to shed light on the nature of dark energy.

CTIO operates, and is a partner in the 4.1m Southern Astrophysical Research Telescope (SOAR). SOAR concentrates on high angular resolution observations and will soon deploy an adaptive optics module to help support such observations.

Kitt Peak National Observatory (KPNO)

KPNO is located near Tucson, Arizona, US. The mountain, Kitt Peak, is part of the tribal lands of the Native American people the Tohono O'odham. The mountain has been leased from the Tohono O'odham since 1958. The native name for the mountain is "loligam" which means manzanita.

The observatory was established in 1958, and its largest telescope, the Nicholas Mayall 4m was dedicated in 1973. The Mayall played a key role in the discovery of dark matter though observations of external galaxies which showed that the galaxies rotated faster than they should have if the motion were due only to the mass in stars seen in visible light images.

A new wide field imager working at near infrared wavelengths (NEWFIRM) has been deployed to advance studies of galactic star formation, cosmology, and the structure and evolution of galaxies.

NOAO Gemini Science Center (NGSC)
NOAO also manages US participation in the international Gemini Observatory. Gemini is a partnership of Argentina, Australia, Brazil, Canada, the United Kingdom, and the United States. The US holds a 50% share of the project (funded by the NSF) which provides public access time on each of Gemini's two 8m telescopes. One telescope is located near CTIO in Chile, and the other is located on the island of Hawaii.

Gemini is the only facility available to all US astronomers on a permanent basis for large aperture science. Large apertures are typically taken to be between 6.5m and 10m. Gemini provides near infrared, mid infrared (10–20 micrometer), and optical imaging and spectroscopy in both the southern and northern hemispheres.

One of Gemini's strengths is high angular resolution imaging accomplished through laser guide star adaptive optics. These facilities are already making an impact. For example, Gemini astronomers, along with their collaborators at the 10m W. M. Keck Observatory, recently announced the first images of an extra solar system with three detected planets circling their parent star, an A-type star known as HR 8799.

Vera C. Rubin Observatory (LSST survey)

NOAO was a founding partner in the Vera C. Rubin Observatory project. Rubin Observatory is an 8m class telescope which will change the way some astronomers do science. More like a large physics program, Rubin Observatory will run its own experiment and provide data to the Rubin Observatory community in the form of images and astronomical catalogs. Rubin Observatory will have a dedicated wide field imager, and the telescope will cover the entire sky visible from the southern hemisphere approximately every week. By repeating the observations over and over for ten years, the Rubin Observatory will produce a very deep image of the sky, but it will also detect large numbers of astronomical objects which vary in brightness daily or on longer time scales. Rubin Observatory scientists will analyze, or "mine", the LSST data rather than go to the telescope to make their own observations.

Rubin Observatory is currently in the pre-construction phase, with first light targeted for 2023. During this phase, AURA is managing for design and development of the Rubin Observatory telescope system and site facilities. Rubin Observatory will be located on Cerro Pachón in Chile, near the Gemini and SOAR telescopes. It will be operated by NOIRLab and SLAC National Accelerator Laboratory.

At the beginning of the new millennium, the National Academy of Sciences published its report on Astronomy and Astrophysics in the coming decade. Among other high priorities, the committee responsible for the report concluded:

NOAO has worked very hard with the US community in the ensuing years in developing this System. A clear success story is the public access to non-federal large aperture telescopes through the NSF funded and NOAO managed Telescope System Instrumentation Program (TSIP). This program, accomplished with the enthusiastic support of the US non federal observatories, supplies the broad US community with some 70 nights of observing time per year.

This System goal was further reiterated by the NSF Senior Review in 2007 when it reviewed the full suite of NSF ground-based astronomy facilities. NOAO continued to work on behalf of the community to effectively shape the System and gain steady, state-of-the-art research capabilities of all apertures for open, merit based science.

A future major capability for the US system is an Extremely Large Telescope with diameter up to 30 meters. Two private consortia are currently working on such projects which may be operational before the end of the decade. These are the Thirty Meter Telescope and Giant Magellan Telescope. NOAO was working with both projects in planning for potential future involvement of the broad US community through operational support funding by the NSF.

See also
 Other Optical Observatories in Chile
 Europe's Very Large Telescope & La Silla Observatory
 Carnegie Institution of Washington's Las Campanas Observatory
 The Magellan telescopes
 Other Optical Observatories in Arizona
 The Large Binocular Telescope
 The Lowell Observatory
 The MMT Observatory
 The Steward Observatory
 World Wide Observatories
 List of observatories

References

External links
 AURA
 https://www.nsf.gov/dir/index.jsp?org=MPS

Astronomical observatories in Arizona
Astronomical observatories in Chile
National Science Foundation
Buildings and structures in Tucson, Arizona

National Optical Astronomy Observatory


Filho da Mãe - Um Reencontro com Paulo Gustavo é um filme brasileiro de 2022, do gênero documentário, que mostra os bastidores do último projeto do humorista Paulo Gustavo, a turnê musical Filho da Mãe, feita em parceria com sua mãe, Déa Lúcia.

O file estreou em 16 de de dezembro de 2022, e conta com a produção da Amazon Studios e distribuição da Prime Video, e é dirigido por Susana Garcia, diretora de Minha Mãe É uma Peça 3, e codirigido pela irmã do ator, Juliana Amaral.

Filho da Mãe traz registros inéditos da vida pessoal e profissional do artista, trazendo depoimentos de familiares e amigos, como Ingrid Guimarães, Pedro Bial, Samantha Schmutz, e Mônica Martelli, além do viúvo de Paulo Gustavo, Thales Bretas e de sua mãe, Déa Lúcia.

Elenco
 Paulo Gustavo
 Déa Lúcia
 Ingrid Guimarães
 Pedro Bial
 Mônica Martelli
 Samantha Schmutz
 Thales Bretas

Divulgação
No final de outubro de 2022, a Prime Video liberou uma prévia de 23 segundos do longa, a qual também fora compartilhado pelo viúvo do ator, o dermatologista Thales Bretas. Em 16 de novembro de 2022, o trailer oficial do filme foi divulgado em todas as plataformas da Prime Video, e compartilhado nas redes sociais por pessoas próximas do artista, como a cantora Anitta,  Thales Bretas, Jú Amaral, irmã do ator, e a atriz Mônica Martelli.

Filmes do Brasil de 2022
Documentários do Brasil
Filmes biográficos sobre pessoas LGBT
Filmes com temática LGBT do Brasil
Filmes em língua portuguesa
Filmes originais do Prime Video


Henry's World ()  é uma série infantil de animação canadense produzida para o Family Channel do Canadá pela Cuppa Coffee Animation, Alliance Atlantis Communications, com a TV-Loonland AG também produzindo a primeira. Foi ao ar pela primeira vez de 2002 a 2005, com 26 episódios no total. A série segue Henry Wiggins, um menino que tem uma habilidade extraordinária de realizar seus desejos ao comer as cenouras moles de sua mãe. Esta foi a primeira série animada em stop-motion produzida inteiramente no Canadá.

No Brasil já foi transmitido pelo Discovery Kids e Canal Futura. Em Portugal, foi exibido por Canal Panda e RTP2.

Desenhos animados do Canadá

Henry's World


L'Horizon (, Gorizont) est un film soviétique réalisé par Iossif Kheifitz, sorti en 1961.

Synopsis

Fiche technique
 Titre original : Горизонт
 Titre français : L'Horizon
 Réalisation : Iossif Kheifitz
 Scénario : Grigori Baklanov
 Photographie : Vadim Derbeniov, Viktor Karassiov, Alexandre Tchirov
 Musique : Nadejda Simonian
 Pays d'origine : URSS
 Format : Noir et blanc - 35 mm - Mono
 Genre : drame
 Durée : 108 minutes
 Date de sortie : 1961

Distribution
 Youri Toloubeïev : Andreï Golovanov
 Boris Tchirkov : Likhobaba
 Alexeï Safonov : Sergueï Novoskoltsev
 Svetlana Melkova : Rimma
 Lioudmila Dolgoroukova : Macha
 Valeri Nossik : Micha
 Gueli Syssoïev : Slava
 M. Lvova : Doussia
 Irina Goubanova : Vera
 Viatcheslav Podvig : Jenia
 Nikolaï Sergueïev : Somov
 Tatiana Doronina : Klava
 Maïa Boulgakova : Choura
 Pavel Kachlakov : Nikolaï

Notes et références

Liens externes

Film soviétique sorti en 1961
Film dramatique soviétique
Film de Lenfilm
Film soviétique en noir et blanc

L'Horizon (film, 1961)


Acest articol tratează orbita Lunii în jurul Pământului.

Luna efectuează o orbită în jurul Pământului în circa , la circa  de centrul Pământului în medie, cu o viteză medie de . Ea diferă de cea mai mare parte a sateliților naturali ale altor planete prin orbita sa mai apropiată de planul eclipticii decât de ecuatorul terestru.

Deși, în mod global eliptică, orbita Lunii prezintă numeroase neregularități (cunoscute sub numele de perturbații), al căror studiu au o îndelungată istorie.

Proprietăți

Excentricitate
Orbita Lunii este distinct eliptică, având o excentricitate medie de . Această formă necirculară provoacă o variație a vitezei unghiulare și a mărimii aparente a Lunii pentru un observator terestru. Mișcarea unghiulară medie zilnică a Lunii pentru un obsevator imaginar situat în baricentrul celor două obiecte cerești este de 13,176° spre est.

Excentricitatea Lunii este totuși departe de a fi constantă în timp. Într-adevăr, prin perturbațiile solare, această excentricitate variază între 0,0255 și 0,0775. Cele două variații principale au o perioadă de 29,53 de zile și de 205,9 zile.

Variația în ritmul de 29,53 de zile
Variația în ritmul de 29,53 de zile este direct legată de poziția Lunii pe orbită în raport cu Soarele, de unde faptul că perioada coincide cu perioada sinodică a Lunii.

Variația în ritmul de 205,9 zile
Variația în ritmul de 205,9 zile este legată de însăși orientarea orbitei lunare. Într-adevăr, excentricitatea își atinge maximul când axa mare a orbitei Lunii este aliniată cu axa Pâmânt-Soare. Excentricitatea este la inversul minim când axa mare a orbitei Lunii este la 90° de axa Pământ-Soare. Perioada acestei variații este un pic mai lungă decât o jumătate de an (182,6 zile) din cauza precesiei perigeului.

Apside
Orientarea orbitei nu este stabilă în spațiu, ci suferă un efect al precesiei în cursul timpului. Linia apsidelor, care leagă perigeul (punctul de pe orbită cel mai apropiat de Pământ) și apogeul (punctul cel mai îndepărtat) se rotește lent în același sens cu Luna (mișcare directă), efectuând o revoluție completă în  (în jur de ).

Noduri
nodurile sunt punctele de pe orbită care întretaie planul eclipticii. Luna traversează nodul ascendent la fiecare , adică într-o lună draconitică. Linia nodurilor, intrsecția dintre planul orbital al Lunii și cel al eclipticii, suferă o mișcare retrogradă: pentru un observator terestru, ea se rotește spre vest, efectuând o rotație completă în , adică ° pe an. Din punctul de vedere al unui observator imaginar situat la polul ceresc nord, nodurile se rotesc în sensul negativ în jurul Pământului, sens opus rotației proprii a acestuia și a rotației în jurul Soarelui.

Eclipsele de Soare și de Lună nu se produc decât când nodurile sunt aliniate cu Soarele, cam la fiecare .

Înclinație
Înclinația orbitei Lunii pe planul eclipticii este de ° în medie și variază între 5° și ° după un ciclu de  (jumătatea unui an draconitic). Axa de rotație a Lunii nu este perpendiculară pe planul său orbital, iar ecuatorul lunar este înclinat cu ° față de ecliptică.

Axa de rotație a Lunii și planul său orbital suferă un efect de precesie identic: astfel, axa sa de rotație nu este fixă în raport cu stelele, unghiul dintre planul ecuatorului lunar și ecliptică este întotdeauna egal cu °.

Lunistițiu
La solstițiul din iunie, ecliptica își atinge declinația maximă în emisfera sudică, -23° 29′. În același timp, când nodul ascendent al Lunii formează un unghi drept cu Soarele, declinația Lunii pline atinge un minim de -28° 36′. Acest efect este denumit lunistițiu sudic.

Nouă ani și jumătate mai târziu, nodul descendent al Lunii formând un unghi drept cu Soarele la solstițiul din decembrie, declinația Lunii atinge un maxim de 28° 36′, lunistițiul nordic.

Planetă dublă

Masa Pământului este de  mai mare decât aceea a Lunii, un raport net mai mic decât cel al celor mai mulți sateliți din Sistemul Solar; baricentrul celor două corpuri rămâne totuși situat în interiorul Pământului, la circa  sub suprafața sa. De altfel, Luna nu orbitează în planul ecuatorului terestru, încă o diferență față de majoritatea sateliților naturali. De aceea, între altele, perechea Pământ-Lună este uneori considerată ca fiind mai degrabă o planetă dublă decât un sistem planetă-satelit.

Elemente orbitale
Parametrii următori rezumă principalele caracteristici ale orbitei Lunii:
 Semiaxa majoră:
 Distanța la perigeu: ~ (între 356 400 și 370 400 km)
 Distanța la apogeu: ~ (între 404000 și 406700 km)
 Excentricite medie:  (între  și )
 Înclinație medie a orbitei față de ecliptică:  ( și )
 Oblicitate medie: °
 Înclinația medie a ecuatorului lunar față de ecliptică: °
 Perioada de precesie a nodurilor:
 Perioada de recesie a liniei apsidelor:

Perioade lunare

Mai multe metode pot fi folosite pentru a descrie timpul necesar Lunii pentru a se roti în jurul Pământului. Luna siderală este perioada de revoluție a Lunii în raport cu stelele fixe, în jur de . Luna sinodică este perioada dintre două faze lunare identice, în jur de . Luna sinodică este mai lungă decât luna siderală, deoarece sistemul Pământ-Lună se deplasează de-a lungul orbitei în jurul Soarelui și are, prin urmare, nevoie de mai mult timp pentru a obține aceeași configurație.

Luna anomalistică este perioada dintre două perigee, luna draconitică între două noduri ascendente, iar luna tropică între două treceri la aceeași longitudine ecliptică. Datorită precesiei orbitei lunare, aceste perioade nu au aceeași durată cu o lună siderală.

În rezumat:
 Luna draconitică:
 Lună tropică:
 Lună siderală:
 Lună anomalistică:
 Lună sinodică:
 Lună calendaristică medie (o doisprezecime dintr-un an terestru):  (calendar gregorian) sau  (astronomic)

Referințe

Bibliografie

Legături externe
  View of the Moon Good diagrams of Moon, Earth, tilts of orbits and axes, courtesy of U. of Arkansas

Vezi și
 Luna
 Orbită
 Saros ()
 Inex ()

Luna
Orbite

Orbita Lunii


Den Grønne Dronning er en eksperimentalfilm fra 1972 instrueret af Ib Schmedes efter eget manuskript.

Handling
En eksperimental kortfilm, som ved at skildre livet og naturen i Provence, opfattet som biologiske strukturer, søger at visualisere en livscyklus. Filmen er uden egentlig handling, den filmiske spænding opnås udelukkende ved behandling af stoffet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1972
Eksperimentalfilm fra Danmark

Den Grønne Dronning


فيرشينو-داراسونسكيي  هي مدينة في مقاطعة زابايكالسكي كراي في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 6675   نسمة.

مراجع

مدن زابايكالسكي كراي

فيرشينو-داراسونسكيي (سيتا)


Les Chrysomeridophyceae sont une classe d'algues unicellulaires de l'embranchement des Ochrophyta.

Systématique
La classe des Chrysomeridophyceae a été créée en 1995 par Thomas Cavalier-Smith (1942-2021).

Liste des ordres
Selon  :
 ordre des Chrysomeridales C.J.O'Kelly & C.Billard ex H.R.Preisig

Notes et références

Références taxinomiques

Ochrophyta
Classe d'algues (nom scientifique)

Chrysomeridophyceae


Oymapınar, Samsun ilinin Ladik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Antik dönemdeki adı Bergoz olan

Coğrafya
Samsun iline 102 km, Ladik ilçesine 21 km uzaklıktadır.

Nüfus

Ladik in Alevi olan köylerinden birisidir.

Kaynakça

Ladik'in mahalleleri

Oymapınar, Ladik


Leiolepis es un género de lagartos de la familia Agamidae. Se encuentran en China , indonesia y Vietnam .

Especies

 Leiolepis belliana Hardwicke & Gray, 1827
 Leiolepis boehmei Darevsky & Kupriyanova, 1993
 Leiolepis guentherpetersi Darevsky & Kupriyanova, 1993
 Leiolepis guttata Cuvier, 1829
 Leiolepis peguensis Peters, 1971
 Leiolepis reevesii Gray, 1831
 Leiolepis triploida Peters, 1971
 Leiolepis ngovantrii Grismer & Grismer, 2010

Enlaces externos

Leiolepidinae

Leiolepis