66 (ستة وستين)  هو عدد طبيعي يلي العدد 65 ويسبق العدد 67.

في الرياضيات

مراجع

أعداد صحيحة

66 (عدد)


"You're Still the One" er en sang delvist skrevet af og indspillet af den canadiske sanger Shania Twain. Den blev udgivet i januar 1998 som den tredje single fra Twains album Come On Over, men det var den første det blev udgivet til pop og internationale markeder. Singlen toppede som nummer 2 og blev Twains første Top 10-hit på Billboard Hot 100. Selvom den aldrig opptede hitlisten, så bliver den anerkendt som Twains mest succesfulde single, og de ter en af hendes mest succesfulde singler på county-tradio. Sangen blev skrevet af Twain og Mutt Lange, og den blev produceret af Lange.

"You're Still the One" blev nomineret til fire Grammy Awards i 1999, og den vandt de to. IDen modtog priser for Best Country Song og Best Female Country Vocal Performance men tabte  Record of the Year og Song of the Year til Celine Dions "My Heart Will Go On".

Den blev rangeret som nummer 46 på VH1's 100 Greatest Songs of the '90s.

Udgivelse

CD-Maxi
"You're Still The One" (Single Version) (3:19)
"(If You're Not in it For Love) I'm Outta Here!" (Mutt Lange Mix) (4:21)
"You Win My Love" (Mutt Lange Mix) (3:54)
"You're Still The One" (LP Version) (3:34)

U.S. CD Single
"You're Still The One" (Radio Edit/Intro) (3:34)
"Don't Be Stupid (You Know I Love You)" (Remix) (3:37)

Europe CD Single
"You're Still The One" (Single Version) (3:19)
"You're Still The One" (Soul Solution Dance Mix) (4:03)

Canada CD-Maxi
"You're Still The One" (Radio Edit w/Intro) (3:36)
"You're Still The One" (Album Version) (3:32)
"Don't Be Stupid (You Know I Love You)" (Dance Mix) (4:45)

Dance Mixes CD-Maxi
"You're Still The One" (Soul Solution Radio Mix) (4:03)
"You're Still The One" (Soul Solution Extended Club Mix) (8:42)
"You're Still The One" (Kano Dub) (7:46)
"You're Still The One" (Soul Solution Percapella Dance Mix) (3:34)
"You're Still The One" (Radio Edit w/Intro) (3:34)

Hitlister

ugentlige hitlister

Årshitlister

Årti-hitlister

All-time hitlister

Referencer

Shania Twain
Singler fra 1998

You're Still the One


Antun Dorn (Hrtkovci, 21. kolovoza 1923. – Vukovar, 22. prosinca 1986.), hrvatski arheolog i povjesničar umjetnosti. Bavio se i poviješću zdravstva.

Životopis
Rođen u Hrtkovcima. Na studij otišao u Zagreb. Studirao povijest, latinski jezik i etnologiju na Filozofskom fakultetu. Zaposlio se kao profesor u vukovarskoj gimnaziji gdje je radio deset godina. Godine 1961. je u Zagrebu gdje dvije godine radi na Institutu za povijest prirodnih, matematičkih i medicinskih nauka HAZU. Od 1963. radi u Gradskome muzeju u Vukovaru kao kustos. Autor tamošnjeg stalnog postava arheologije 1967.godine. Od 1979. godine ravnatelj je vukovarskog muzeja. Voditelj arheoloških istraživanja. Istraživao i rekognoscirao teren na području Vukovara (Daraž-Bošnjaci, Vučedol)i Županje.

Izabrana djela
 Starohrvatska nekropola u Daraž-Bošnjacima kod Županje (suautor B. Čečuk)
 Razvoj zdravstvenih ustanova u Vukovaru
 Bibliographia vukovariensis fragmenta

Nagrade
Dobio najviša priznanja za znanstveno-istraživački rad.

Izvori

Životopisi, Zagreb
Životopisi, Vukovar
 Srijemski Hrvati
Hrvatski arheolozi
Hrvatski povjesničari umjetnosti

Antun Dorn


A35 or A-35 may refer to:
 A-35 anti-ballistic missile system, a system deployed around Moscow, currently upgraded to the A-135 system
 Aero A.35, a Czech airliner of the 1930s
 Archambault A35, a French sailboat design
 Archambault A35R, a French sailboat design
 Austin A35, a car made by the British Motor Corporation under the Austin Motor Company marque
 Junkers A 35, a German aircraft of the 1920s
 Vultee A-35, a US attack aircraft of World War II, an improved version of the A-31 Vengeance

and also :
 English Opening, Encyclopaedia of Chess Openings code

Roads
 A35 expressway (Canada), a road in Quebec connecting Saint-Jean-sur-Richelieu at the United States border and A-10 in Chambly
 A35 road (England), a road connecting Honiton, Devon and Southampton, Hampshire
 A35 motorway (France), a road connecting the German and the Swiss borders via Strasbourg

 A35 motorway (Netherlands), a road connecting Enschede and Wierden
 A35 motorway (Spain), a road in Valencia connecting Xàtiva and the N-340/ CV-40 to Almansa
 A35 road (Sri Lanka), a road connecting Paranthan and Mullaitivu

See also
 List of highways numbered 35

A35


خلة وردة هي أرض زراعية لبنانية على الحدود اللبنانية-الفلسطينية المحتلة في خراج عيتا الشعب بالقرب من بركة ريش، وشهدت هذه البلدة عملية الوعد الصادق التي نفذها حزب الله.

انظر أيضا
 خلة الشريف

قرى لبنان

خلة وردة


O Diálogo do Pessimismo () é um antigo poema da Mesopotâmia composto na forma de um diálogo entre um mestre e seu escravo. Já recebeu diversas interpretações, mas é geralmente considerado um texto incomum por explorar a futilidade das ações humanas e é também considerado um exemplo de literatura sapiencial do Oriente Próximo.

Texto e datação
O Diálogo é uma composição levemente poética escrita na língua acádia, em cuneiforme, pouco após o ano 1000 AEC na Mesopotâmia. Foi descoberto em estado bem preservado em cinco diferentes tabuinhas de argila, com apenas 15 de suas 86 linhas estando danificadas. Duas versões parecem ter sobrevivido, considerando o quanto a tabuinha da Babilônia difere das versões encontradas na Assíria. Dos quatro exemplos Assírios, dois são de Assur e dois são da Biblioteca de Assurbanípal. É improvavel que o texto seja anterior ao fim do II milênio AEC devido à referência a uma "adaga de ferro", o que garantiria uma composição posterior à Idade do Bronze.

O texto também foi conhecido em sua época pelo título Arad mitanguranni, traduzido por  como "Servo, serve-me!" e por  como "Escravo, escute aqui!"

Publicação e título
O texto foi publicado pela primeira vez por G. Reisner em 1896, seguido pelos trabalhos de E. Ebeling entre 1917 e 1919. Porém, o título "Diálogo do Pessimismo" só foi atribuído por Stephen Herbert Langdon em seu artigo de 1923: "The Babylonian dialogue of pessimism". Jacyntho Lins Brandão acredita que o fato deste título ter prevalecido demonstraria certo viés de interpretação e acredita que o texto deveria ser visto como um "diálogo da hesitação".

Conteúdo e estilo
O Diálogo do Pessimismo envolve uma conversa entre um mestre e seu escravo. Em cada uma das dez estâncias, divididas por um traço horizontal no original, o mestre propõe algo a ser realizado e o escravo assinala bons motivos pelos quais seguir com a ideia. Entretanto, cada vez, o mestre muda de ideia e o escravo no que lhe concerne assinala motivos igualmente bons pelos quais não seguir com cada ideia. Os planos são:

Uma amostra do diálogo:

A décima estrofe é substancialmente diferente:

O diálogo limita-se à duas pessoas (ao contrário dos diálogos de Platão, por exemplo), como era o costume na literatura sapiencial do Oriente Próximo. O texto tem muito em comum com a tradição local de literatura de controvérsia, incluindo sua visão cínica e questionadora. Consoante a outros poemas de mesma temática, deve ter sido realizado oralmente, fora do contexto escolar. Em vez de apresentar princípios universais ou abstratos que seriam aplicados a quaisquer situações, o escravo utiliza-se de imagens e exemplos concretos.

O diálogo também faz referências a outras obras literárias da região. Verso 76, de acordo com Speiser, citaria um verso no começo e no fim da Epopeia de Gilgamés, algo que Lambert diz não ser possível afirmar, e comenta que ambos os textos podem ter possuído uma fonte em comum. Os versos 86–87 citam um antigo provérbio da região. Nathan Wasserman nota que o tom do Diálogo interage com o momento quando Shidúri, na versão paleo babilônica da Epopeia, estimula Gilgamés a adotar uma vida em família. Os versos 62–69 podem aludir ao Grande Hino à Shamash (versos 118-127).

Interpretação
A interpretação do texto divide especialistas. Alguns consideram como uma teodiceia. Outros o consideram como uma declaração sobre a absurdez da vida, pois não existem escolhas ou motivos definitivamente corretos, ou errados. A estância final acaba sendo o resultado lógico da questão: a escolha da não existência em vez da futilidade existencial. Isto levou alguns intérpretes modernos a compararem o Diálogo com existencialistas modernos tais como Kierkegaard e Camus.

Uma interpretação oposta tem sua sua base na última resposta do escravo, vendo o Diálogo como uma sátira social. Desta forma, o escravo expõe o vacilo e a inutilidade de seu mestre aristocrático ao dar respostas conflituosas e clichês.

É sugerida uma terceira interpretação via paralelos com o texto  e o Livro do Eclesiastes. De fato, o universo é enigmático, até mesmo sem significado, mas pode ter algum sentido conhecido pelos deuses (sugerido pelo comentário do escravo sobre o Céu e a Terra). Em vez de sugerir a morte devido ao desespero, o mestre quer que o escravo vá na sua frente para que ele possa perguntar aos deuses. A resposta final do escravo, cheia de sátira, reflete esta sugestão. O Diálogo pode ser satírico, sério ou ambos, mas nesta visão os deuses controlam os destinos, que nos são desconhecidos. O sábio, tal como o escravo, reserva seu julgamento e considera suas possibilidades frente às ambiguidades da vida, mas mantendo seu senso de humor.

Também existe a possibilidade, notada por E. A. Speiser, do texto ser de humor, ao afirmar que deveria ensinar-se a deus a "segui-lo como um cão", algo impensável no contexto da época, além das respostas mecânicas do escravo. Willem H. Römer levantou a hipótese de que o texto fosse uma apresentação dramática-teatral.

Paralelos com o Antigo Testamento
Existe um paralelo temático entre o Diálogo do Pessimismo e o Livro dos Eclesiastes no Antigo Testamento. As afirmações e negações realizadas pelo escravo no decorrer do Diálogo são parecidas com as ações e suas oposições dadas em Eclesiastes 3:1-9 ("Há tempo de nascer, e tempo de morrer…"). Eclesiastes, tal como o Diálogo, já recebeu interpretações pessimistas e otimistas, além de também ser aberto à interpretação de que a dificuldade de compreender o universo e a vida humana mostram nossas limitações e o conhecimento transcendental de Deus.

Também existem alguns paralelos e contrastes com o Livro de Jó. Tal como o Diálogo, Jó também considera a morte como uma opção face às contradições da vida (Jó 3:2-13), mesmo que ele jamais contemple o suicídio. Ainda mais, Jó não conclui com um tom mórbido, porém este tema esteve presente de forma mais explicita no começo. O uso da ironia e a sátira para estudar os mistérios da vida está presente tanto no Diálogo quanto em Jó (ex: Jó 9:39-31).

Um provérbio que aparece no fim do diálogo, "Quem é tão alto a ponto de subir aos céus?/Quem é tão vasto a ponto de abarcar a terra?",  tem diversos paralelos bíblicos, entre os quais são os versos de abertura dos provérbios de Agur (Provérbios 30:4); Deuteronômio 30:11-14; Jó 11:7-9 e Jó 28:12-18.

Ver também
Civilização babilônica
Filosofia babilônica

Texto

Traduções

Bibliografia

Literatura acadiana
Diálogos
Segundo milênio a.C.

Diálogo do Pessimismo


Chanux Bross යනු ඉහළම තාක්ෂණික සමාලෝචකයෙකු වන අතර වෘත්තියෙන් මෘදුකාංග ඉංජිනේරුවරයෙකු සහ සමාජ මාධ්‍ය උපදේශකයෙකි. පීටර් ජීන් හර්නාන්ඩස්ගේ සැබෑ නම වන Bruno Mars මෙන් ඔහුගේ සැබෑ අනන්‍යතාවය පෞද්ගලිකව තබා ගැනීමට කැමැත්තක් දක්වන චැනක්ස් බ්‍රෝ ඔහුගේ නම හෙළි කිරීමට කැමති නැත. නමුත් ඔහු අමෙරිිකා ඒක්සත් ජනපදයට ගිය අවස්තාවක ඔහුුුුගේ සැබැ නාමය දක්වන video පටයක් internet වල තිබේ. (ශ්‍රී ලංකා තොරතුරු තාක්ෂණ ආයතනයේ) ආදි ශිෂ්‍යයෙක් ඔහු මුලින් ම ඔහුගේ සංගීතය උඩුගත කිරීම සඳහා යූ ටියුබ් නාලිකාව ආරම්භ කළ නමුත් පසුව ඔහුගේ මිතුරන්ගේ ඉල්ලීම මත තාක්‍ෂණය හා මෘදුකාංග ආශ්‍රිත කරුණු විස්තර කිරීම සඳහා වීඩියෝ නිර්මාණය කිරීමට පටන් ගත්තේය. තරුණ පරම්පරාව දැනුවත් කිරීමට දැඩි උනන්දුවක් දැක්වූ ඔහු සිංහලෙහි පරිගණක වැඩසටහන්කරණය පිළිබඳ අධ්‍යාපනික අන්තර්ගතයන් සහිත "චැනක්ස් ඇකඩමිය" නමින් තවත් නාලිකාවක් ආරම්භ කළේය. ඔහුගේ යූ ටියුබ් නාලිකාවේ ඇති ධාවන ලැයිස්තු 23 න් "සිංහල ගීක් ප්‍රදර්ශනය" සහ "සිංහල ගීක් සමාලෝචන" ධාවන ලැයිස්තු බොහෝමයක් ජනප්‍රිය වී තිබේ.

Chanux සමාජ මාධ්‍ය ක්ෂේත්‍රයේ පහත සඳහන් සම්මාන දිනා ඇත:

 ශ්‍රී ලංකාවේ වඩාත් ජනප්‍රිය සමාජ මාධ්‍ය පෞරුෂය (එටිසලාට් සම්මාන)
 ශ්‍රී ලංකාවේ වඩාත් ජනප්‍රිය යූ ටියුබර් (එටිසලාට් සම්මාන)
 ශ්‍රී ලංකාවේ වඩාත් ජනප්‍රිය අධ්‍යාපන ව්ලෝගර් (එටිසලාට් සම්මාන)
 යූටියුබ් රිදී නාට්ය බොත්තම් සම්මානය
යූටියුබ් රන් නට්‍ය බොත්තම් සම්මානය
 වඩාත්ම ජනප්‍රිය යූ ටියුබර් (ගූගල් අයි / ඕ සම්මානය)

 What is your real name? A frequent question among your viewers. Would you like to share it with us? (I asked this question even though I knew he wouldn't answer)

 (laughs) No, I prefer not to reveal my name.

 ඔබේ සැබෑ නම කුමක්ද? ඔබගේ නරඹන්නන් අතර නිතර අසන ප්‍රශ්නයක්. ඔබ එය අප සමඟ බෙදා ගැනීමට කැමතිද? (ඔහු පිළිතුරු නොදෙන බව මා දැන සිටියත් මම මෙම ප්‍රශ්නය ඇසුවෙමි)

ඔහුගේ සැබෑ නම චානුක රත්නායක

2. When you were a child, what was your ambition?

 I didn't have anything as such, I just wanted to share my knowledge with everyone.

2. ඔබ කුඩා කාලයේදී ඔබේ අභිලාෂය කුමක්ද?

 මට එවැනි කිසිවක් නොතිබුණි, මට අවශ්‍ය වූයේ මගේ දැනුම සෑම කෙනෙකු සමඟම බෙදා ගැනීමටය.

3. Many youngsters would love to know the answer to this question. Were you a good student back in your school days?

 Good Question. Yes, I was. I studied really hard and well. I was very close with my IT and Music Teacher. Good education is one of the key factors to who I am today. To the youngsters out there, do focus on your studies. It is a valuable gift.

3. බොහෝ යෞවනයන් මෙම ප්‍රශ්නයට පිළිතුර දැන ගැනීමට කැමතියි. ඔබේ පාසල් කාලයේ ඔබ හොඳ ශිෂ්‍යයෙක්ද?

 හොඳ ප්රශ්නයක්. ඔව්, මම හිටියා. මම ඉතා හොඳින් හා හොඳින් ඉගෙන ගත්තා. මම මගේ තොරතුරු තාක්ෂණ හා සංගීත ගුරුවරයා සමඟ ඉතා සමීපව සිටියෙමි. හොඳ අධ්‍යාපනය යනු අද මම කවුරුන්ද යන්න ප්‍රධාන සාධකයකි. එහි සිටින තරුණයින්ට, ඔබේ අධ්‍යයන කටයුතු කෙරෙහි අවධානය යොමු කරන්න. එය වටිනා තෑග්ගකි.

Sinhala Geek Show , සිංහල Geek Show, සිංහල ගීක් ෂෝ ලෙස දැක්වෙන මෙය සිංහල භාෂාවෙන් තාක්ෂණික සහ අධ්‍යාපණික කරුණා ඉදිරිපත් කෙරෙන වීඩියෝ වැඩසටහන් මාලාවකි. Youtube.com/ChanuxBro තුළින් හා [ChanuxBro.com http://ChanuxBro.com] වෙබ් අඩවිය මගින් මෙය නැරඹීමට ඔබට හැකියාව ඇත.

Sinhala geek show


Die 14. Einzelstreckenweltmeisterschaft wurde vom 22. bis 25. März 2012 in der Thialf-Halle in Heerenveen ausgetragen.

Teilnehmer
In den Einzeldisziplinen nahmen bis zu 24 Athleten teil, nur über 5000 m der Frauen und 10.000 m der Männer waren nur 16 Athleten zugelassen. Für die Teamverfolgung waren jeweils acht Mannschaften qualifiziert. Insgesamt konnten sich Athleten aus 22 Nationen qualifizieren.

Bilanz

Medaillenspiegel

Medaillengewinner
Zeigt die drei Medaillengewinner der einzelnen Distanzen.

Frauen

Männer

Ergebnisse

Frauen

2 × 500 Meter
Die Zeiten beider 500 m Läufe wurden addiert und ergaben die Gesamtzeit.

1000 Meter

1500 Meter

3000 Meter

5000 Meter

Teamwettbewerb
Der Teamwettbewerb ging über sechs Runden (nur Innenbahn, ca. 2310 m). Es nahmen acht Teams teil.

Männer

2 × 500 Meter
Die Zeiten beider 500 m Läufe wurden addiert und ergaben die Gesamtzeit.

1000 Meter

1500 Meter

5000 Meter

10.000 Meter

Teamwettbewerb
Der Teamwettbewerb ging über acht Runden (nur Innenbahn, ca. 3080 m). Es nahmen acht Teams teil.

Weblinks
 Website der Weltmeisterschaft (archiviert)
 Ergebnisseite der ISU
 Ergebnisübersicht auf speedskatingnews.info

Einzelnachweise

2012
Sportveranstaltung 2012
Einzelstreckenweltmeisterschaften 2012
Thialf

Eisschnelllauf-Einzelstreckenweltmeisterschaften 2012


West Dorset was a local government district in Dorset, England. The district was formed on 1 April 1974 under the Local Government Act 1972, and was a merger of the boroughs of Bridport, Dorchester and Lyme Regis, along with Sherborne urban district and the rural districts of Beaminster, Bridport, Dorchester and Sherborne. Its council was based in Dorchester.

The district and its council were abolished on 1 April 2019 and, together with the other four districts outside the greater Bournemouth area, replaced by a new Dorset unitary authority.

Demography

At the 2001 census, West Dorset registered a population of 92,350.  The population structure reflected the rural nature of the district.  The area was a popular retirement area which also exported young people due to the lack of career options.  This was reflected in the age structure, with 12.3% of the population over 75, compared to 7.5% in the whole of England; 51.7% were between 15 and 59, compared to 59.1% in England.  34.4% of dwellings were pensioner households, compared to 23.8% in England.

The district was an example of the low ethnic minority populations in rural areas, with 96.7% white British ethnicity, compared to 87.0% in England.

The district had a high level of car ownership, at 83.1% of households compared to 73.2% in England.

Westminster constituencies
Almost all of the West Dorset area fell within the West Dorset constituency; a small part was in South Dorset.

Settlements
The main settlements in West Dorset were Dorchester, Sherborne and Bridport. Dorchester, in the south of the district, is the county town of Dorset and has been an important settlement since Roman times. Sherborne, in the north, is an important market town which was, for a time, the capital of Wessex. Bridport, in the west, is popular with tourists visiting the Jurassic Coast, as is the smaller coastal town of Lyme Regis at the county border with Devon.

Settlements with a population over 2,500 are in bold.
Abbotsbury, Allington, Alton Pancras, Askerwell
Batcombe, Beaminster, Beer Hackett, Bettiscombe, Bincombe, Bishops Caundle, Bothenhampton, Bradford Abbas, Bradford Peverell, Bradpole, Bridport, Broadoak, Broadwindsor, Buckland Newton, Burstock, Burton Bradstock
Castleton, Cattistock, Caundle Marsh, Cerne Abbas, Charminster, Charmouth, Chedington, Cheselbourne, Chetnole, Chickerell, Chideock, Chilfrome, Clifton Maybank, Compton Valence, Corscombe, Crossways
Dewlish, Dorchester
Evershot
Fleet, Folke, Frampton, Frome St Quintin, Frome Vauchurch
Godmanstone
Halstock, Hermitage, Hilfield, Holnest, Holwell, Hooke
Langton Herring, Leigh, Lillington, Littlebredy, Litton Cheney, Loders, Long Bredy, Longburton, Lyme Regis
Maiden Newton, Marshwood, Melbury Bubb, Melbury Osmond, Melcombe Horsey, Minterne Magna, Mosterton
Netherbury, Nether Compton
Oborne, Osmington, Over Compton, Owermoigne
Piddlehinton, Piddletrenthide, Portesham, Poundbury, Powerstock, Poyntington, Puddletown, Puncknowle, Purse Caundle, Pymore
Rampisham, Ryme Intrinseca
Sandford Orcas, Seaborough, Sherborne, Shipton Gorge, South Perrott, Stanton St Gabriel, Stinsford, Stoke Abbott, Stratton, Swyre, Sydling St Nicholas, Symondsbury
Thorncombe, Thornford, Tincleton, Toller Porcorum, Tolpuddle, Trent
Warmwell, West Bexington, West Knighton, West Stafford, Whitchurch Canonicorum, Winterborne Monkton, Winterborne St Martin, Winterbourne Abbas, Winterbourne Steepleton, Woodbridge, Woodsford, Wootton Fitzpaine, Wraxall
Yetminster

Places of interest

 Abbotsbury Castle
 Abbotsbury Swannery
 Athelhampton House
 Chesil Beach
 Dorset Downs
 Eggardon Hill
 Golden Cap
 Hooke Court
 Jurassic Coast
 Kingston Russell
 Maiden Castle
 Pilsdon Pen
 Poundbury Hill
 Rampisham Down
 River Frome
 Sherborne Abbey
 Sherborne Castle
 Sherborne House
 The Tolpuddle Martyrs Museum

See also
 History of Dorset
 Geology of Dorset
 List of churches in West Dorset
 West Dorset District Council elections

References

External links
West Dorset District Council
West Dorset Directory

Former non-metropolitan districts of Dorset
2019 disestablishments in England

West Dorset


12. etape af Giro d'Italia 2018 gik fra Osimo til Imola 17. maj 2018.

Sam Bennett tog sin anden etapesejr.

Etaperesultater

Samlet

Referencer

Eksterne henvisninger

12

12. etape af Giro d'Italia 2018


The Junkers F 13 was the world's first all-metal transport aircraft, developed in Germany at the end of World War I. It was an advanced cantilever-wing monoplane, with enclosed accommodation for four passengers. 322 planes of the type were manufactured, an exceptionally large number for a commercial airliner of the era, and were operated all over the globe. It was in production for thirteen years and in commercial service for more than thirty.

Design and development

The F 13 was a very advanced aircraft when built, an aerodynamically clean all-metal low-wing cantilever (without external bracing) monoplane. Even later in the 1920s, it and other Junkers types were unusual as unbraced monoplanes in a biplane age, with only Fokker's designs of comparable modernity. It was the world's first all-metal passenger aircraft and Junkers' first commercial aircraft.

The designation letter F stood for Flugzeug, aircraft; it was the first Junkers aeroplane to use this system. Earlier Junkers notation labelled it J 13. Russian-built aircraft used the designation Ju 13.

Like all Junkers duralumin-structured designs, from the 1918 J 7 to the 1932 Ju 46, (some 35 models), it used an aluminium alloy (duralumin) structure entirely covered with Junkers' characteristic corrugated and stressed duralumin skin. Internally, the wing was built up on nine circular cross-section duralumin spars with transverse bracing. All control surfaces were horn balanced.

Behind the single engine was a semi-enclosed cockpit for the crew, roofed but without side glazing. There was an enclosed and heated cabin for four passengers with windows and doors in the fuselage sides. Passenger seats were fitted with seat belts, unusual for the time. The F 13 used a fixed conventional split landing gear with a rear skid, though some variants landed on floats or on skis.

The F 13 first flew on 25 June 1919, powered by a 127 kW (170 hp) Mercedes D IIIa inline upright water-cooled engine. The first production machines had a wing of greater span and area and had the more powerful 140 kW (185 hp) BMW IIIa upright inline water-cooled motor.

Many variants were built using Mercedes, BMW, Junkers, and Armstrong Siddeley Puma liquid-cooled inline engines, and Gnome-Rhône Jupiter and Pratt & Whitney Hornet air-cooled radial engines. The variants were mostly distinguished by a two letter code, the first letter signifying the airframe and the second the engine. Junkers L5-engined variants all had the second letter -e, so type -fe was the long fuselage -f airframe with a L5 engine.

Operational history

Any manufacturer of civil aircraft immediately after World War I was faced with competition from the very large numbers of surplus warplanes that might be cheaply converted – for example, the DH.9C. German manufacturers had further problems with the restrictions imposed by the Inter-Allied Aeronautical Commission of Control, which banned the production of warplanes and of any aircraft in the period of 1921–2. Junkers picked up orders abroad in 1919 in Austria, Poland and the USA and, in the following years with SCADTA (Colombia) and the United States Post Office Department. John Larsen Aircraft in the USA purchased a production licence, their machines being designated JL-6. In 1922 there were sales in England, France Italy and Japan.

In Bolivia, LAB's first airplane was a Junkers F-13; first flight took off from Cochabamba on September 23, 1925.

Junkers set up its own airline – Junkers Luftverkehr AG in 1921 – to encourage the acquisition of the F 13 by German airlines which was flying 60 of them by 1923. They also established a branch of this airline in Iran. Other marketing techniques were used, providing F 13s on cheap leases and free loans, with such effect that some 16 operators across Europe were flying them. When Junkers Luftverkehr merged into Luft Hansa in 1926, 9.5 million miles had been flown by them. Luft Hansa itself bought 55 aircraft and in 1928 were using them on 43 domestic routes. Even in 1937, their F 13s were flying over 50 flights per week on four routes. They were finally withdrawn in 1938.

Most of the F 13s produced before completion of the marque in 1932 were built at Junkers German base at Dessau. During the difficult 1921–3 period production was transferred to Junkers plants at Danzig and Reval. In 1922–3, Hugo Junkers signed a contract with the Soviet Union to produce the aircraft in a Soviet factory at Fili near Moscow which became known as "Plant no. 22". Some of these aircraft served Soviet airlines and some the Red Army.

There were some other military users. The Colombian Air Force used the F 13 (and the related W.33, W.34 and K.43) as bombers in the Colombia–Peru War in 1932–3. The Republic of China flew F 13s converted into scout bombers until the January 28 Incident in 1932, when they were destroyed by the Japanese along with the Shanghai Aircraft Factory. The Turkish Flying Forces flew a few.

A feature that made the F 13 popular internationally was the ease with which its landing gear could be converted to floats. During the formative years of commercial aviation, bodies of water such as rivers, lakes, seas and oceans were more abundant than landing strips and civil airports in many parts of the world, so seaplanes were commonplace and even, in some places, more useful than regular aircraft. Aside from the obvious addition of floats, little modification was needed for this conversion; however, the different configuration could cause issues with directional control, and so some models had their rudder extended to compensate for this.

From their introduction in 1919, commercial F 13s were in service for more than thirty years; the last commercial F 13 was retired in Brazil in 1951.

Back in Production 2009-2019
A German-Swiss project to build a reconstruction of the F 13 was launched in 2009; the first flight was in September 2016. The reconstruction is equipped with radio and a transponder, and uses a 1930s Pratt & Whitney R-985 Wasp Junior engine, but is otherwise as close as possible to the original. Additional reconstructions are to be sold for $2.5 million apiece.

Junkers Flugzeugwerke (SD303) has resurrected the Junkers F 13 as an all-new airplane to honor Hugo Junkers' achievements. The company completed the aircraft in 2016 and it is at EBACE commemorating the type's maiden flight 100 years ago. The model is available for purchase, and three others like it are currently under construction. Work was in progress on the second and third aircraft during 2019, with airframe number two's maiden flight planned for early that summer.

Variants
F 13 first prototype, smaller wings (span 14.47 m/47 ft 5.75 in, area 38.9 m2 /419 ft²) and less powerful engine 127 kW (170 hp) Mercedes D IIIa inline) than production models.
F 13a first production aircraft with 140 kW (185 hp) BMW IIIa engine.
F 13ba, ca, da, fa all with the 149 kW (200 hp) Junkers L2 upright inline water-cooled engine and a series of structural modifications. The fa variant was about 1 m (3 ft) longer.
F 13be, ce, de, fe as the above but all with 230 kW (310 hp) Junkers L5 upright inline water-cooled engines.
F 13dle, fle, ge, he, ke variants with the Junkers L5 above.
F 13bi, ci, di, fi, as ca to fa but all with the 186 kW (250 hp) BMW IV engine.
F 13co, fo, ko with the 230 kW (310 hp) BMW Va engine.
Junkers-Larsen JL-6American version of the F 13 built by Junkers-Larsen. Eight built.
Junkers-Larsen JL-12Ground-attack derivative of the Junkers-Larsen JL-6, with 300 kW (400 hp) Liberty L-12 engine, armored, and armed with a downward-pointing battery of 30 Thompson submachine guns.
Rimowa Junkers F 13
Modern replica first flown 15 September 2016. With the approval of the Junkers heirs, Rimowa Junkers was renamed Junkers Flugzeugwerke AG, and moved to Altenrhein. Their models have modern features, like more and better instruments, while the outward appearance is the one of a Junkers-Larsen JL-6.

Operators

Afghan Air Force acquired four aircraft from 1924 through 1928.

Argentine Air Force - three aircraft

Austrian Air Force (1927-1938)
Österreichische Luftverkehrs AG (ÖLAG) started flying with F 13 and operated 24 aircraft0

SNETA

Lloyd Aéreo Boliviano received the first F 13 as a gift from the German community on the occasion of the centennial of Bolivian independence.

Syndicato Condor - Serviços Aéreos Condor
Varig

Bulgarian Air Force
Bunavad operated two aircraft between 1927 and 1928.

Chilean Air Force

Avianca as SCADTA
Colombian Air Force
 Free City of Danzig
Danziger Luftpost
Lloyd Ostflug

Aeronaut operated F 13 between 1922 and 1927.

Aero Airways
Kauhajoki Flying Club
Finnish Air Force
Finnish Border Guard

Junkers Luftverkehr, primary user until merger with Deutscher Aero Lloyd into Deutsche Luft Hansa
Deutsche Luft Hansa operated about 110 aircraft, a large part taken over from Junkers Luftverkehr

Aero R.T. operated six aircraft between 1923 and 1927.
Aeroexpress Rt. (1923−1930)
Royal Hungarian Air Force

Air Iceland operated three aircraft between 1928 and 1931.

Imperial Iranian Air Force

Latvijas Gaisa Satiksmes Akciju Sabiedriba - national airline, operated three aircraft in 1922–1925.

Lithuanian Air Force for a short period operated single aircraft, which crash-landed in Lithuania after illegally passing its border in 1919.

 Mexican Air Force

Mongolian People's Army Air Force operated three aircraft between 1925 and 1931.

Aero-Targ leased six aircraft from Danziger Luftpost in 1921.
Aerolloyd (later renamed Aerolot) operated 16 aircraft between 1922 and 1929.
LOT Polish Airlines took over 15 remaining aircraft from Aerolot and operated them between 1929 and 1936.

Serviços Aéreos Portugueses operated one aircraft between 1929 and 1931.

Royal Romanian Air Force

Deruluft
Aviaarktika operated several aircraft.
Soviet Air Force

South African Airways operated four aircraft obtained from Union Airways.
South African Air Force

Union Aérea Española UAE
Fuerzas Aéreas
Cruz Roja Española

Swedish Air Force
Aktiebolaget Aerotransport

Ad Astra Aero operated at least four F 13s (registered CH-91/92/93/94) between 1919 and probably 1930.

Turkish Air Force operated three aircraft between 1925 and 1933.
Turkish Air Post operated two ex-military aircraft between 1933 and 1938.
General Command of Mapping (Turkey) operated one ex-air force aircraft (serial no: 882) equipped with aerial photo system from 1933 to 1938.

Civil register lists five F 13s during the 1930s

United States Post Office Department
United States Navy

Accidents and incidents
 On 1 September 1920, a Junkers-Larsen JL-6 caught fire and crashed in Morristown, NJ. Max Miller, the United States Air Mail Service's first pilot was at the controls and, along with his mechanic/crewman, Gustav Reierson, perished. They managed to eject all nine mail bags before the plane hit the ground.
 On 8 June 1924, a SCADTA F 13, registration A13, stalled and crashed into a tree on takeoff from Barranquilla, Colombia, killing all five on board.
 On 10 March 1926, a Latvijas Gaisa Satiksmes F 13, c/n 579, registration No. B-LATA, operating for Aero O/Y, crashed on approach to Helsinki. No fatalities were registered.
 On 22 March 1925, a Zakavia F 13, registration R-RECA, crashed on takeoff from Tiflis, Georgia, killing all five on board. This crash is particularly famous because three high ranking Soviet officials died in the crash. Solomon Mogilevsky, Alexander Myasnikov, and Georgi Aterbekov who were flying to meet Trotsky who was in convalescence in Sukhum.
 On 24 July 1926, a Deutsche Luft Hansa F 13, registration D-272, crashed at Juist, Germany due to weather, killing all four on board.
 On 3 September 1926, a SCADTA F 13, registration A-10, collided with cloud-obscured terrain between Honda and La Victoria, Colombia. The two crew and two passengers were injured, and the aircraft was a total loss.
 On 27 July 1927, a Deutsche Luft Hansa F 13, registration D-206, crashed at Amöneburg, Germany after attempting an emergency landing due to engine failure, killing all five on board.
 On 26 May 1928 at 08:15, a Deutsche Lufthansa Junkers F 13, registration D-583, crashed at Hahnenberg, Radevormwald, Germany due to pilot error, killing three of five on board.
 On 21 July 1930, a Croydon-based Walcot Air Line F 13, registration G-AAZK, crashed at Meopham, near Gravesend, Kent, due to structural failure, killing all six on board including its second pilot, Lt Col George L P Henderson, a pilot with considerable skill and war-time experience.
 On 12 July 1932, Czech industrialist Tomáš Baťa died, together with pilot Jindrich Broucek, when his Junkers J13, registration D-1608 crashed after taking off in heavy fog.
 On 2 November 1932 a Deutsche Luft Hansa F 13, registration D-724, crashed at Echterpfuhl, Germany due to wing separation, killing all five on board.
 On 9 October 1935, an Aero O/Y F 13, registration OH-ALI, crashed into the Gulf of Finland in fog, killing all six on board.

Survivors

Aircraft on display
Reserve collection Musée de l'Air et de l'Espace, Le Bourget, Paris, France
Deutsches Museum Munich, Germany
 Transport Museum of Budapest, Hungary
SE-AAC, ex-D-343, Tekniska museet, Stockholm, Sweden
Tomas Bata Memorial, Zlín, Czech Republic

In storage or under restoration
Deutsches Technikmuseum Berlin, Germany

Specifications (F 13)

See also

Related developments
Junkers W 33
Junkers W 34
Junkers K 43
Junkers Ju 46

References

Notes

Bibliography
 Andersson, Lennart. "Chinese 'Junks': Junkers Aircraft Exports to China 1925-1940". Air Enthusiast, No. 55, Autumn 1994, pp. 2–7.

 Andersson, Lennart. "Talkback". Air Enthusiast, No. 18, April – July 1982. p. 80. .

 Dulaitis, David D. "Talkback". Air Enthusiast, No. 18, April – July 1982. pp. 79–80. .

 Gerdessen, F. "Estonian Air Power 1918 – 1945". Air Enthusiast, No. 18, April – July 1982. pp. 61–76. .

 Guest, Carl-Fredrick. "Talkback". Air Enthusiast, No. 18, April – July 1982. pp. 78–79. .

Further reading
Waernberg: Junkers F-13 det forsta trafikflygplanet i Sverige (Karlskrona 1992)
Vagvolgyi: Junkers F-13 : a Junkers repulogepek tortenete 1909-tol 1932-ig"
Stroud: Wings of Peace: The Junkers F13 (Aeroplane Monthly)
Pohlmann: Prof. Junkers nannte es "Die Fliege" ()
Wagner: Junkers F13 und ihre Vorlaeufer ()
Endres: The Junkers F13 in Poland (Air Pictorial)

External links

 Junkers F13 on the Hugo Junkers Homepage.
 Junkers F 13 photos from the Budapest Aviation Museum

1910s German airliners
F 13
Aircraft first flown in 1919

Junkers F 13


Advanced Linux Sound Architecture, sastavnica Linuxove jezgre . Ova sržna sastavnica zadužena je za opskrbu računala napravnim pogoniteljima i zvučnim karticama. U Audacityju poznat kao zvučni gostitelj.

Izvori

Programska podrška

Advanced Linux Sound Architecture


Mirko Orlić (Zagreb, 1955.), hrvatski geofizičar, redovni član HAZU od 2016. godine.

Životopis
Rođen 1955. godine u Zagrebu, diplomirao je, magistrirao i doktorirao na Sveučilištu u Zagrebu (1978., 1981., 1988.). Posjetio je nekoliko europskih geofizičkih instituta te je kao gostujući znanstvenik 1993. boravio u SAD-u, u Oceanografskom zavodu Scripps (Scripps Institution of Oceanography, La Jolla, Ca), kojom je prilikom sudjelovao u istraživačkom krstarenju na Pacifiku. Najprije je radio na Institutu Ruđer Bošković, a nakon toga zaposlen je na Prirodoslovno-matematičkom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu – od 2000. kao redoviti profesor. Predaje uvodne fizičko-oceanografske kolegije na preddiplomskom, diplomskom i doktorskom studiju te kolegij posvećen obalnoj dinamici na doktorskom studiju. Uspostavio je računalni praktikum za studente geofizike. Kao vanjskog suradnika angažirala su ga sveučilišta u Splitu, Osijeku i Trstu. Bio je mentor pri izradi tridesetak diplomskih radova, šest magistarskih radova i osam doktorskih disertacija. Empirijski i teorijski istražuje fizikalne procese u moru te izučava povezanost tih procesa s onima u atmosferi i unutrašnjosti Zemlje. U početku je pretežno izučavao područje Jadrana, a s vremenom se zainteresirao za pojave na većem prostoru, pa tako primjerice sada intenzivno istražuje povezanost globalnih promjena temperature i morske razine. Sudjeluje i u razvijanju različitih statističkih metoda, a jedna od njih – parcijalna valićna analiza – našla je primjenu ne samo u širem području geoznanosti već i u ekonomiji. Vodio je pet nacionalnih i osam međunarodnih projekata te je sudjelovao u višemjesečnim krstarenjima Jadranom na hrvatskim, američkim i njemačkim istraživačkim brodovima. Objavio je više od 90 znanstvenih radova, znatnim dijelom u međunarodnim časopisima kao što su Nature Climate Change, Journal of Physical Oceanography i Journal of Climate, oko 150 kongresnih priopćenja, od kojih dvadesetak pozvanih, te niz stručnih radova, popularnih članaka i elaborata. Suautor je knjige o vremenu i klimi jadranskog područja, koja je dobila Nagradu J. J. Strossmayer. Pisao je i o povijesti struke. Publikacije su mu u međunarodnoj znanstvenoj periodici do sada citirane više od 1.900 puta.Obnašao je funkcije u brojnim sveučilišnim i državnim tijelima, sudjelovao je u organizaciji desetak domaćih i međunarodnih znanstvenih skupova, bio je urednik časopisa Geofizika, tri znanstvena zbornika i jedne knjige te gostujući urednik američkog časopisa Journal of Geophysical Research i europskog časopisa Journal of Marine Systems. Predsjednik je Hrvatskoga povjerenstva za geodeziju i geofiziku pri Hrvatskoj akademiji znanosti i umjetnosti (HAZU). Član je različitih strukovnih udruga, primjerice American Geophysical Union i The Oceanography Society. Dobio je Fulbrightovu nagradu (1992./1993.), Državnu nagradu za znanost (2007.), Nagradu HAZU (2009.) i Nagradu 'Andrija Mohorovičić' (2019.).

Izvori

Hrvatski geolozi
Akademici HAZU
Životopisi, Zagreb
Dobitnici_nagrade_HAZU

Mirko Orlić


Jarlsø er en ca. 20 hektar stor ø i Tønsberg kommune i Vestfold og Telemark fylke i Norge.

Øen ligger beskyttet til ved Husvik og fik tidlig en stor betydning som ankerplads ved indsejlingen til Tønsberg by. Jarlsø har en rig historie som strækker sig helt fra vikingetiden.

Navn
Det oprindelige navn Jarlsøy, stammer enten fra mandenavnet Jarl eller fra adelstitlen jarl. Udtalen var Jærrse og op gennem historien blev der brugt skrivemåder som Jarssøy, Jerssøn, Jerssøen, Jertzøenn, Giersø, Jersø og Giersø.

Øen havde en stor betydning allerede i vikingetiden og navnet kan være ophav til navnet Jarlsberg hovedgård, som øen den gang lå under, og Jersey i den engelske kanal – og dermed indirekte er ophav til navnet New Jersey i USA.

Historie
Jarlsø nævnes allerede i Snorres Ynglingesaga, i forbindelse med at Vestfoldkongen Øystein Halvdanson omkring år 770 fik bommen på et forbipasserende skib i hovedet og druknede ved øen.

Efter at kong Håkon Håkonsen i 1200-tallet begyndte at afholde kongens råd på Jarlsø, blev rigsrådet jævnligt holdt her. Senere i 1200-tallet blev også kirkemøder afholdt på Jarlsø. I 1537 blev riksrådet og kirkemøderne nedlagt og Jarlsø blev en ordinær udhavn for Tønsberg by, da kanalen ind til byen var groet til.

I 1483 druknede Jon Smør og Einar Fluga ved Jarlsøy, sandsynligvis som følge af et sammenstød under et rigsrådsmøde. Fra 1664 kan det dokumenteres at der var gæstgiveri på øen, men sandsynligvis var driften ældre. Et stenbrud blev etablert i midten af 1600-tallet.

Under sejlskibstiden  1850-1910 var øen en meget brugt ankerplads, og fra 1910 til 1963 blev store hvalkogerier fortøjet ved øen. I 1915 oprettedes Jarlsø Verft. Øen blev på samme tid overført fra Nøtterøy til Sem kommune. Frem mod krigen blev der produceret skibe (hovedsageligt hvalbåde) og hvalfangstudstyr, og der blev drevet skibsophugning. Under okkupationen brugte tyskerne værftshallerne som lager.

Efter krigen overtog Kaldnes Mekaniske Verksted aktiemajoriteten i Jarlsø Verft. Jarlsø Støperi A/S blev opført og der blev produceret højspændingsmaster og drevet galvanisering frem til 1980-erne. I 1986 blev selskaberne slået sammen til et, Jarlsø Fabrikker A/S.

I 1995 købte Tor Solum hele Jarlsø for at videreutvikle industrivirksomheden, men i 2006 blev al industridrift nedlagt  og året efter startede man boligbyggeri på øen. Øen er i dag udlagt til boligformål og skal når udbygningen er færdig give plads til 430 boliger. Den sydlige del af øen, med en lille skov, fyrlygte og rester efter tyske stillinger fra anden verdenskrig forbliver urørt.

Billedegalleri

Kilder

 Jarlsø , Vallø og omegn historielag
 72. Jersø. Nøtterøy Bygdebok

Henvisninger
 Jarlsøs historie
 Om Jarlsøy verft i bygdebok fra 1963
 Utbyggingsselskapets markedsføringssider

Tønsberg
Øer i Vestfold og Telemark
Øer i Oslofjorden

Jarlsø


كازوهيرو ناكاتا (中多和宏 ناكاتا كازوهيرو) هو مؤدي أصوات ياباني ولد 19 مارس 1958 في ناغاساكي.

أدواره في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 سلايرز نكست - هالسيفورم
 تسوباسا كرونيكل - فيه وان ريد
 كاوبوي بيباب - مورغان
 أوتلو ستار - رون مكدوغال
 المقاتل المتنقل جي جاندام - جنتل تشابمان
 التقرير المتنقل الجديد جاندام وينج - رشيد
 شامان كينج - كاريم
 بليتش - أستاذ كاغيني, جيروبو إيكّانزاكا
 يوغي GX - لوسيين
 دي جرايمان - جيدو
 جانجريف - راندي
 AVENGER - جوبيتر
 ميغامان محارب النت - دكتور ريغال, ليزراوي
 دوت هاك ساين - بير
 دوت هاك روتس - تايهاكو
 باكانو! - مانفريد بيريام
 فايت/ستاي نايت - سويتشيرو كوزوكي
 جنود السايبورغ - القائد المتحكم بالآلة المجنونة M1
 إينيشيال دي Fourth Stage - تومويوكي تاتشي
 كيكايشي - فرد من مجلس الإثنا عشر
 فرسان الأرض - دكتور سامي
 لوست يونيفرس - زينان
 غريت تيتشر أونيزوكا - هاجيمي فوكورودا
 بوكيمون - فيكتور

أوفا أنمي
 فانتوم: ريكوييم فور ذا فانتوم - سايث ماستر
 التقرير المتنقل الجديد جاندام وينج: إندليس والتز - رشيد

أفلام أنمي
 فايت/ستاي نايت: Unlimited Blade Works - سويتشيرو كوزوكي

أدواره في الدبلجة اليابانية
 ماتريكس - العميل سميث
 الماتريكس 2 - العميل سميث
 داك المراوغ - القائد
 كازينو رويال - لو شيفر
 عرض لوني تيونز - مارفن ذا مارشن

المراجع

وصلات خارجية

مراجع
 ويكيبيديا اليابانية

أشخاص على قيد الحياة
ممثلو أداء صوتي ذكور من محافظة ناغاساكي
ممثلو أداء صوتي يابانيون
ممثلو ألعاب فيديو يابانيون
ممثلون يابانيون في القرن 20
ممثلون يابانيون في القرن 21
مواليد 1958
مواليد في ناغاساكي (محافظة)

كازوهيرو ناكاتا


El Servicio de Consulta a Bancos de Información (SECOBI) es un servicio desarrollado por el Consejo Nacional de Ciencia y Tecnología de México en marzo de 1976 para dar acceso a los bancos de información bibliográfica automatizados que empezaban a surgir en esa época. En cierta forma, fue un servicio precursor de Internet en México.

El proyecto surgió como parte del desarrollo del Servicio Nacional de Información y Documentación Científica establecido en la Ley que creó al CONACYT.

Una parte importante de los trabajos fue instalar la primera red de conmutación de paquetes (x.25) en México, conectada con la red en los Estados Unidos a través de un enlace de 4800 bauds (4.8 Kb), desde la Ciudad de México hasta San Antonio. Desde allí, se tenía acceso a los bancos de información: Dialog (de Lockheed) y Orbit, que en total permitían hacer búsquedas a casi 100 bancos de información diferentes, en campos como: la educación, ingeniería, psicología, ciencias sociales, agricultura, etc. Posteriormente, se incorporaron otros servicios como Questel en Francia, Agencia Espacial Europea en Italia y otros. Para meduiados de los años '80, SECOBI ofrecía acceso a casi 500 bancos de información.

En sus inicios, la infraestructura de SECOBI en México se integró con un banco de módems de respuesta automática que estaban conectados a un ruteador X.25 (conocido como Tymsat) con 16 puertos de 300 bauds (0.3 Kb/s), que era la máxima velocidad disponible para los usuarios finales. El Tymsat se comunicaba con un puerto serial a un ruteador de alta velocidad denominado que operaba bajo el sistema operativo Tymcom, el cual tenía 4 puertos de 9.6 Kb/s. De estos cuatro puertos, uno se usaba para el Tymcom, uno para el enlace de 4800 bauda a los Estados Unidos y los otros dos se previeron para interconectar equipos de cómputo del Gobierno Federal y sirvieron para diferentes instituciones en diversos momentos, tales como Banco de México, la UNAM, la Secretaría de Educación Pública y otros.

Para los años '80 se habían alcanzado más de 500 usuarios institucionales del sistema y se contaba con sucursales para acceso al público en varias ciudades de México. En 1985 desinstaló los equipos originales y se integró a la red X.25 del Gobierno Mexicano (Telepac), con lo cual incrementó los puntos de acceso con llamadas locales a más de 50 ciudades de México.

SECOBI fue un elemento sustancial para estimular el desarrollo de bancos de información bibliográfica y documental en México. Con el apoyo de Micro CDS/ISIS de la UNESCO, a partir de 1985 promovió la creación y difusión de bancos bibliográficos mexicanos, tales como el SIE-Banxico, México-Arte, Patentes Mexicanas, Normas Mexicanas, Notimex, etc. Para 1987, SECOBI instaló un equipo Hewlett-Packard 3000 con el software Mini ISIS del IDRC de Canadá, con lo cual contó con la infraestructura para difundir a nivel mundial los bancos de información mexicanos.

Para fines de los años '90, SECOBI se integró a la tecnología de Internet.

Referencias

Enlaces externos

Consejo Nacional de Ciencia y Tecnología (México)
Ciencia y tecnología de México
Internet en México


Onthophagus sericans é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Frey em 1975.

Referências

Ligações externas

sericans
Coleópteros descritos em 1975

Onthophagus sericans


Craig's Brother is an American punk rock band. They have released three albums internationally, two on Tooth & Nail Records and one self-released.

History

Foundation and Homecoming (1995-2001)
In 1995, singer and guitar player for General Handywork Ted Bond got together with Andy Snyder, Scott Hrapoff, and Heath Konkel to pursue a sound that was inspired by Lagwagon and other bands on Fat Wreck Chords. The band name originated from people referring to Scott as "Craig's brother" because of Scott's brother Craig's popularity in high school.

After Adam Nigh joined the group in 1997, Craig's Brother signed a contract with the independent label Tooth & Nail Records, and in 1998 the band released their first album, Homecoming. The album was recorded at Westbeach Studios in Hollywood, and produced by Donnell Cameron.

After spending the summer of 1998 touring to promote Homecoming, Andy and Adam left Craig's Brother to form the band Too Bad Eugene. In December of that year, guitarist Ryan Key traveled from Florida to California to audition for the band. Ryan later memorialized his experiences auditioning for Craig's Brother in the song "Rock Star Land" by Yellowcard. Ryan was joined shortly thereafter by Dan McClintock from Inspection 12. At one point, the two of them represented Craig's Brother at the Cornerstone Festival as an acoustic duo. After touring vigorously the majority of 1999, the band found themselves without a van or money to buy one in August. When the band decided to go home and regroup, Ryan decided to go back to Jacksonville where he got a job with Sean Mackin and eventually joined Yellowcard. The band returned home and started to work on their second album, Lost at Sea. After recording finished in Vancouver, British Columbia, Canada in January, Dan McLintock also opted to return home to Jacksonville, rejoining his old band Inspection 12. In fall of that year, Heath also announced that he was quitting. The band continued to play shows, experimenting with a number of drummers and guitar players, including Garrett Baldwin, Justin (Juice) Cabrera and Steven Neufeld.

During this time the band experienced a sudden upsurge of fans with the advent of Napster when an unknown fan uploaded an mp3 of the song "Who Am I?" from the first album with the artist name "Craig's Brother (NOFX & Lagwagon)". The band openly gave their support to file sharing, arguing that sales would ultimately benefit from the free publicity, although reminding the fans that their label was against it.

Craig's Brother has had a tenuous relationship with the Christian music industry since its inception. Although the band originally accepted the label "Christian Band" they quickly realized that it did not necessarily describe what they were attempting to do. Early on the band tried make it clear that in spite of the Christian beliefs of some of the band members, the band was not necessarily a "Christian Punk Band", that in fact they were just punks who happened to be Christian. Their early willingness to play Christian venues, sing about religious issues, and their relationship with Tooth and Nail records however has made "Christian Band" a label that Craig's Brother has never been able completely get away from. Both of Craig's Brother's Tooth and Nail releases were initially banned from Family Book Stores and picked up later due to the demand from customers.

The band's perspectives on the Christian Music industry, and Napster led to strained a relationship with their label and in fall of 2000, Craig's Brother was released from their contract by Tooth & Nail Records. Tooth & Nail would press the album in February 2001, but did little to promote it, even neglecting to inform retailers of its existence. Record outlets would usually only stock the album at the customer's requests, so sales were not surprisingly disappointing.

The band continued to play shows but could not keep a solid line up. Finally in March 2002 Ted announced that he was quitting.

Reformation and The Insidious Lie (2003-present)
The three longest-lasting members, Ted Bond, Scott Hrapoff and Heath Konkel reunited around Christmas 2003 and Craig's Brother was reformed, with Sam Prather as their new guitarist. The following year, E.P.idemic was released on Takeover Records, a label run by former Yellowcard guitarist Ben Harper, with former guitarist Steven Neufeld playing the second guitar. Following its release, Sam left the band. Struggling to find any suiting guitarists, as Steven was often busy working with his own band, HeyMike!, lead singer and songwriter Ted himself took up the role of rhythm guitarist. He was later joined by guitarist Glade Wilson in late 2006.

On March 23, 2009, the band began recording their third album at The Compound recording studio in Felton, CA with Kyle Black acting as producer, collaborating with their former guitarist Andy Snyder, and also again incorporating the services of former members Steven Neufeld and Adam Nigh. Without a record label, they financed this record themselves, and worked on it over the next year and a half at DK2 Studios in Santa Cruz, CA with Andy and Ted producing. On December 22, 2010, the band announced the completion of the album dubbed The Insidious Lie via their Twitter feed. It was made available for streaming its entirety on Christmas Day and then released on January 24, 2011, as a digital download, and later that spring on CD, and finally Veritas Vinyl pressed an LP in the summer of 2011. Craig's Brother followed the release The Insidious Lie with a few California shows and a European tour. In Fall 2013 Craig's Brother released a compilation of 10 of their earliest recordings entitled The Early Years.

Craig's Brother continued to tour "The insidious Lie" through 2014. Notably was their appearance on the main stage of Groezrock which NOFX headlined. Most recently Craig's Brother performed at Montebello Rockfest 2017. Craig's Brother began recording new music in October 2017 and in December 2017, Craig's Brother released "Meilynn's Song" for IndieVision Music's Friend & Family compilation.

In 2018, the band announced Devils In The Details, a new 5-song EP slated to be released by Indie Vision Music before the end of that year. They ended up releasing the EP in early 2019.

Music style and influences
The band have cited Lagwagon as one of their main sources of inspiration. Others that have been listed as inspiration for the band include Bad Religion, The Beatles and NOFX.

Discography

Albums
Homecoming (1998)
Lost at Sea (2001)
The Insidious Lie (2011)
The Early Years (2013)
Easily Won, Rarely Deserved (2022)

EPs
Keepin' It Real (1997)
E.P.idemic (2004)
Devils In The Details (2019)

Demos
Self-titled Demo Tape (1996)

Compilation appearances
Dominate '98, contributed "Homecoming" (1998)
Songs From The Penalty Box, Tooth & Nail Vol. 2, contributed "Dear Charlotte" (1998)
Songs From The Penalty Box, Tooth & Nail Vol. 3, contributed "Lonely Girl" (1999)
Songs From The Penalty Box, Tooth & Nail Vol. 4, contributed "Head in a Cloud" (2000)
Tooth & Nail 10th Anniversary Box Set, contributed "Dear Charlotte" (2003)

Band members
 Ted Bond - Lead vocals, guitar
 Scott Hrapoff - Bass
 Juice Cabrera - Drums, backing vocals
 Steven Neufeld - Guitar, backing vocals
 Glade Wilson -  Guitar, backing vocals

Timeline

References

External links
Official website

Christian punk groups
Tooth & Nail Records artists
Punk rock groups from California
Musical groups established in 1995

Craig's Brother


O USS Minnesota foi um couraçado pré-dreadnought operado pela Marinha dos Estados Unidos e a quinta embarcação da Classe Connecticut, depois do , ,  e , e seguido pelo . Sua construção começou em outubro de 1903 na Newport News Shipbuilding na Virgínia e foi lançado ao mar em abril de 1905, sendo comissionado em março de 1907. Era armado com uma bateria principal composta por quatro canhões de 305 milímetros montados em duas torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento carregado de quase dezoito mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de dezoito nós.

O Minnesota teve uma carreira relativamente tranquila que envolveu principalmente exercícios de rotina, atuando principalmente na Costa Leste dos Estados Unidos e no Caribe. Ele deu uma volta ao mundo entre 1907 e 1909 como parte da Grande Frota Branca. Depois disso envolveu-se em conflitos na região do Caribe, atuando em Cuba durante uma insurreição local em 1912 e depois patrulhando o litoral do México entre 1913 e 1914 durante a Revolução Mexicana. Foi usado como navio-escola durante a Primeira Guerra Mundial e ao final conflito como transporte de tropas para repatriar soldados norte-americanos. Foi descomissionado em 1921 e desmontado em 1924.

Projeto
A classe Connecticut seguiu a classe Virginia, mas corrigiu algumas das deficiências mais significativas no projeto anterior, principalmente o arranjo sobreposto dos canhões principais e alguns dos secundários. Uma bateria terciária mais pesada de 178 milímetros substituiu os canhões de 15 2 milímetros que foram usados em todos os projetos anteriores dos EUA. Apesar das melhorias, os navios foram tornados obsoletos pelo revolucionário encouraçado britânico , concluído antes da maioria dos membros classe Connecticut.

O Minnesota tinha 139,1 metros de comprimento total e tinha uma boca de 23,4 metros e calado de 7,5 metros. Ele deslocava 16 mil toneladas conforme projetado e até 17 949 toneladas em plena carga. O navio era movido por motores a vapor de expansão tripla de dois eixos avaliados em 16 500 cavalos indicados de potência, com vapor fornecido por doze caldeiras Babcock & Wilcox movidas a carvão canalizadas em três funis. O sistema de propulsão gerou uma velocidade máxima de dezoito nós (33 quilômetros por hora). Como construído, ele foi equipado com mastros militares pesados, mas estes foram rapidamente substituídos por equivalentes treliçados em 1909. Ele tinha uma tripulação de 827 oficiais e homens, embora isso tenha aumentado para 881 e depois para 896.

O navio estava armado com uma bateria principal de quatro canhões Mark 5 de 305 milímetros (calibre 45) em duas torres de canhão gêmeas na linha central, uma à frente e outra à ré. A bateria secundária consistia em oito canhões de 203 milímetros (calibre 45) e doze canhões de 178 milímetros (calibre 45). Os canhões de 203 milímetros foram montados em quatro torres gêmeas no meio do navio e os canhões de 178 milímetros foram colocados em casamatas no casco. Para defesa de curto alcance contra torpedeiros, o navio carregava vinte canhões de 76 milímetros de (calibre 50) montados em casamatas ao longo da lateral do casco e doze canhões de 3 libras. Ele também carregava quatro canhões de uma libra. Como era padrão para os navios capitais da época, o Minnesota carregava quatro tubos de torpedo de 533 milímetros, submersos em seu casco na lateral.

O cinturão blindado do Minnesota tinha 279 milímetros de espessura sobre os paióis e os espaços das máquinas de propulsão e 152 milímetros em outras partes. As torres de canhão da bateria principal tinham 305 milímetros em suas faces, e as barbetas de sustentação tinham 254 milímetros de blindagem. As torres secundárias tinham 178 milímetros de blindagem frontal. A torre de comando tinha 229 milímetros em seus lados.

Histórico de serviço

A quilha do Minnesota foi lançado no Newport News Shipbuilding Company de Newport News, Virgínia, em 27 de outubro de 1903. O casco completo foi lançado em 8 de abril de 1905. O navio foi comissionado na Marinha dos Estados Unidos em 9 de março de 1907, com o capitão John Hubbard como seu primeiro comandante. O navio então realizou um cruzeiro de lançamento na costa da Nova Inglaterra antes de participar da Exposição de Jamestown, a comemoração do 300.º aniversário da colônia de Jamestown, o primeiro assentamento inglês permanente nas Américas. Ele esteve presente na cerimônia de 22 de abril a 3 de setembro.

Em 16 de dezembro, o Minnesota partiu de Hampton Roads com a Grande Frota Branca para uma circunavegação do globo. O cruzeiro da Grande Frota Branca foi concebido como uma forma de demonstrar o poder militar americano, particularmente para o Japão. As tensões começaram a aumentar entre os Estados Unidos e o Japão após a vitória deste último na Guerra Russo-Japonesa em 1905, particularmente sobre a oposição racista à imigração japonesa para os Estados Unidos. A imprensa de ambos os países começou a convocar a guerra, e Roosevelt esperava usar a demonstração de poderio naval para deter a agressão japonesa. O cruzeiro também pretendia afirmar o status dos Estados Unidos como uma potência naval global e convencer o Congresso da necessidade de apoiar o aumento dos gastos navais. A frota navegou para o sul até o Caribe e depois para a América do Sul, fazendo escalas em Port of Spain, Rio de Janeiro, Punta Arenas e Valparaíso, entre outras cidades. Depois de chegar ao México em março de 1908, a frota passou três semanas praticando artilharia. A frota então retomou sua viagem pela costa do Pacífico das Américas, parando em São Francisco e Seattle antes de cruzar o Pacífico para a Austrália, parando no Havaí no caminho. As paradas no Pacífico Sul incluíram Melbourne, Sydney e Auckland.

A frota então virou para o norte rumo às Filipinas, parando em Manila, antes de seguir para o Japão, onde uma cerimônia de boas-vindas foi realizada em Yokohama. Seguiram-se três semanas de exercícios na Baía de Subic, nas Filipinas, em novembro. Os navios passaram por Cingapura em 6 de dezembro e entraram no Oceano Índico; eles carvoaram em Colombo antes de prosseguir para o Canal de Suez e carvoar novamente em Porto Saíde, Egito. A frota fez escala em vários portos do Mediterrâneo antes de parar em Gibraltar, onde uma frota internacional de navios de guerra britânicos, russos, franceses e holandeses saudou os americanos. Os navios então cruzaram o Atlântico para retornar a Hampton Roads em 22 de fevereiro de 1909, tendo percorrido 86 542 quilômetros. Lá, eles realizaram uma revisão naval para o presidente Theodore Roosevelt.

Após seu retorno, o Minnesota foi designado para a Frota do Atlântico. O navio passou os três anos seguintes na costa leste dos Estados Unidos conduzindo uma rotina de cruzeiros de treinamento em tempos de paz, além de uma viagem ao Canal da Mancha em 1910. A partir de 1912, ele passou a operar no Caribe, principalmente após o início da agitação em vários países da região. Nos primeiros seis meses de 1912, ele patrulhou as águas cubanas, indo para a base dos Estados Unidos na Baía de Guantanmo a fim de apoiar a repressão de uma insurreição na ilha de 7 a 22 de junho. Em meados de 1913, ele patrulhou a costa leste do México durante a Revolução Mexicana. O encouraçado voltou em 1914, com passagens por lá de 26 de janeiro a 7 de agosto e de 11 de outubro a 19 de dezembro. Durante o primeiro período, os Estados Unidos ocuparam Veracruz para proteger os interesses americanos. Em 1915, o Minnesota voltou aos Estados Unidos e retomou sua rotina anterior de exercícios de treinamento com cruzeiros ocasionais para o Caribe. Em novembro de 1916, ele foi colocado na reserva como a nau capitânia da Força de Reserva da Frota do Atlântico.

Primeira Guerra Mundial

O Minnesota voltou ao serviço ativo depois que os Estados Unidos declararam guerra à Alemanha em 6 de abril de 1917, entrando na Primeira Guerra Mundial. Ele foi designado para a Divisão 4 da Força Encouraçada, baseada em Tangier Sound, na Baía de Chesapeake. Ele passou a guerra como um navio de treinamento para pessoal de artilharia e da sala de máquinas. Durante esse tempo, o vice-almirante Albert W. Grant, comandante da 1ª Divisão Encouraçada, instituiu um programa para reforçar as anteparas dos navios sob seu comando. Isso melhorou sua capacidade de absorver danos subaquáticos e permanecer à tona. Em 29 de setembro de 1918, durante um cruzeiro ao largo da Ilha de Fenwick com o contratorpedeiro USS Israel, o encouraçado atingiu uma mina naval que havia sido colocada pelo U-boat U-117, que infligiu sérios danos, mas não causou vítimas. A explosão abriu um buraco no casco do espaço 5 ao espaço 16 e da quilha até a borda inferior do cinturão blindado. A proa inundou, mas as anteparas atualizadas impediram que a inundação se espalhasse. Reduzido a uma velocidade de dez nós (dezenove quilômetros por hora), o Minnesota conseguiu voltar para o Philadelphia Navy Yard, onde os reparos foram efetuados. O trabalho durou cinco meses, quando a Alemanha assinou o armistício que pôs fim à guerra.

Em 11 de março de 1919, o Minnesota voltou ao serviço com a Força de Cruzeiros e Transportes, fazendo três viagens a Brest, na França, para trazer soldados americanos de volta dos campos de batalha da Europa. No curso das viagens, ele trouxe de volta mais de três mil homens; este dever terminou em 23 de julho. O navio passou os dois anos seguintes treinando aspirantes da Academia Naval dos Estados Unidos. A belonave conduziu dois cruzeiros de verão em 1920 e 1921 antes de ser desativada em 1º de dezembro de 1921. O navio foi retirado do Registro Naval no mesmo dia e foi vendido para sucata em 23 de janeiro de 1924. O Minnesota foi posteriormente demolido no Philadelphia Navy Yard.

Bibliografia

Ligações externas

Classe Connecticut
Navios de 1905
Navios construídos na Virgínia
Navios construídos pela Newport News Shipbuilding
Couraçados da Marinha dos Estados Unidos

USS Minnesota (BB-22)


Krimska Narodna Republika (krimskotatarski jezik: Qırım Halq Cumhuriyeti; ruski: Крымская народная республика) bila je kratkotrajna nezavisna država koja je postojala na području Krima krajem 1917. i početkom 1918. godine.

Nastala je u kaosu nakon Oktobarske revolucije, odnosno raspada bivšeg Ruskoga Carstva. Osnovali su je 26. studenoga 1917. predstavnici skupštine krimskih muslimana, odnosno krimskotatarskog Kurultaja na čelu s muftijom Nomanom Çelebicihanom, proglasivši Krim nezavisnom državom.

Nova je država stupila u kontakt s Centralnom radom Ukrajine te su se Krimska Narodna Republika i novoosnovana Ukrajinska Narodna Republika međusobno priznale. Nova se vlast, međutim, usprkos deklaraciji o jednakosti svih građana, gotovo u potpunosti oslanjala na Krimske Tatare, koji su i tada činili manjinu krimskog stanovništva. Nasuprot tome, glavno središte Sevastopolj već je tada bio snažno uporište pristaša Oktobarske revolucije, odnosno boljševika i anarhista koji su uživali podršku među mornarima Crnomorske flote.

Dana, 24. siječnja 1918. snage Krimske Tatarske Republike krenule su u pokušaj osvajanja Sevastopolja, ali su u sljedeća dva dana poražene, a što je boljševicima omogućilo da vrlo brzo zauzmu cijeli poluotok. Çelebicihan je bio zarobljen i ubrzo nakon toga strijeljan, a boljševici su na Krimu osnovali Sovjetsku Socijalističku Republiku Tauridu. I ona je, međutim, bila kratkog vijeka, jer su za samo tri mjeseca njemačke trupe zauzele poluotok i formirale tzv. Krimsku zemaljsku vladu.

Povijest Krima
Bivše države
Krimski Tatari

Krimska Narodna Republika


Piedigrotta (;  ; lit. "u podnožju špilje") dio je četvrti Chiaia u Napulju, Italija, takozvane zbog prisutnosti crkve Madone iz Piedigrotte u blizini ulaza u Crypta Napolitana. Područje je također bilo poznato po godišnjem festivalu, koji je doveo do natjecanja u pisanju pjesama koje je dovelo do komercijalnog rođenja popularne napuljske pjesme.

Izvori

Napuljske zone

Piedigrotta


إدارة الفضاء الوطنية الصينية (بالصينية التقليدية: 國家航天局؛ بالصينية المبسطة: 国家航天局)؛ تُختصر (CNSA). هي وكالة الفضاء الوطنية لجمهورية الصين الشعبية وهي الجهة المسؤولة عن برنامج الفضاء الصيني كما تقع على عاتقها مسؤولية تخطيط وتطوير الأنشطة الفضائية. إدارة الفضاء الوطنية الصينية ومؤسسة علوم وتكنولوجيا الفضاء الجوي الصينية هما الجهازان المكلّفان بالجهود والأنشطة المتعلقة بالفضاء والتي كانت مكفُولة سابقاً لوزارة الصناعات الفضائية الجوية.

يقع مقر الوكالة بمقاطعة هايديان في بكين.

تاريخ
إدارة الفضاء الصينية هي وكالة حديثة، تأسست سنة 1993 نتيجة انقسام وزارة الصناعات الفضائية الجوية إلى إدارة الفضاء الوطنية ومؤسسة علوم وتكنولوجيا الفضاء الجوي. هذه الأخيرة كانت مسؤولة عن الأنشطة السياسة، بينما كانت الأخرى مكلّفة بعملية التنفيذ والتجهيز. هذه التتغيرات
نتج عنها نوعٌ من عدم الرضى، حيث شكلّت هذان المؤسستان الحديثتان سابقاً وكالة كبيرة متحدة، تضم نفس الموظفين ونفس الأطقم الإدارية.

وفي إطار عملية إعادة هيكلة ضخمة سنة 1998، انقسمت مؤسسة علوم وتكنولوجيا الفضاء الجوي إلى عدة شركات صغرى مملوكة من طرف الحكومة.

رواد الفضاء
اعتباراً من سنة 2013، انطلق 10 روّاد فضاء صينيين إلى الفضاء:
 في جون لونغ
 جينغ هاي بنغ
 ليو بو مينغ
 ليو وانغ
 ليو يانغ
 ني هاي شنغ
 يانغ لي وي
 تشاي تشي غانغ
 وانغ يا بينغ
 تشانغ شياو قوانغ

الإدارة
المدير الحالي لوكالة الفضاء الصينية هو «شو دا تشي»، وتم تعيينه في ديسمبر 2013. نائب المدير هو «وو يان هوا» و«تيان يولونغ» هو السكرتير العام.

 أبريل 1993: ليو جيوان
 أبريل 1998: لوان إنجي
 2004: سون لايان
 يونيو 2010: شِن كيوفا
 مارس 2013: ما شِن غري
 ديسمبر 2013: شو داتشي

أقسام الوكالة
تشتمل إدارة الفضاء الوطنية الصينية على أربعة أقسام رئيسية:
 قسم التخطيط العام
 قسم هندسة النظام
 قسم العلوم والتقنية والتحكم بالجودة
 قسم العلاقات الخارجية

مراجع

اقرأ أيضا
 تيانجونغ 2
 تشانغ إي-3

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

الحكومة الشعبية المركزية
برنامج الصين الفضائي
تأسيسات سنة 1993 في الصين
تأسيسات مقرها في بكين
هايديان
وكالات حكومية أسست في 1993
وكالات حكومية في الصين
صينية

إدارة الفضاء الوطنية الصينية


Maria João Monteiro Grancha (born 27 June 1956) is a Portuguese jazz singer. She is known for her vocal flexibility and improvisational skills. Although considered a jazz singer, she incorporates folk music, avant-garde, and electronica.

Her main musical partner is Portuguese pianist Mário Laginha. She has also worked with Aki Takase, Bobby McFerrin, David Linx, Dino Saluzzi, Gilberto Gil, Joe Zawinul, Kai Eckhardt, Lenine, Manu Katche, Ralph Towner, Trilok Gurtu, Wolfgang Muthspiel, and OGRE.

Discography
 Quinteto Maria João (Orfeu (Pt), 1983), with Mário Laginha
 Cem Caminhos with Maria João Quintet (Orfeu/Nabel (G), 1985)
 Conversa with Maria João Quintet (Nabel, 1986)
 Looking for Love with Aki Takase (Enja (G), 1988)
 Sol with Grupo Cal Viva (Enja, 1991)
 Alice with Aki Takase and Niels-Henning Ørsted Pedersen (Enja, 1992)
 Danças with Mário Laginha (Verve World, 1994)
 Fábula (Verve, 1996), with Dino Saluzzi, Ralph Towner, Manu Katché a.o.
 Cor with Mário Laginha, Trilok Gurtu and Wolfgang Muthspiel (Verve, 1998)
 Lobos, Raposas e Coiotes with Mário Laginha and NDR Radio Philharmonic Orchestra Hannover and Arild Remmereit (PolyGram (Pt)/Verve, 1999)
 Chorinho Feliz with Mário Laginha (Universal (Pt)/Verve, 2000)
 Mumadji with Mário Laginha, Toninho Ferragutti and Helge Norbakken as Mumadji (EmArcy, 2001)
 Undercovers with Mário Laginha (Universal (Pt)/Verve, 2002)
 Tralha (2004)
 Pele with José Peixoto (Zona Música (Pt), 2006)
 João (Universal (Pt), 2007), also released with additional DVD
 Chocolate (2008)
 Follow the Songlines with David Linx, Diederik Wissels, Mário Laginha (Naïve, 2010)
 Amoras e Framboesas (2011)
 A Different Porgy & Another Bess (2012)
 Electrodoméstico (2012)
 Iridescente (2012)
 Plástico with Ogre (Espuma Preta (Pt), 2015)
 Mar Afora with Guinga (Acoustic Music (G), 2015)
 Studio Konzert with Ogre (Neuklang (G), 2017)
 A Poesia de Aldir Blanc (Selo Sesc (Br), 2017)
 The Blues Experience with Budda Power Blues (Mobydick (Pt), 2017)
 Agora Muda Tudo (Now Everything Changes) with Nuno Côrte-Real, José Luís Peixoto, Ensemble Darcos (Odradek (Cz), 2018)
 Open Your Mouth with Ogre Electric (2020)

Compilations
 Pensa Nisto! (1996) – Fidjo Magoado
 Etnocity/Underground Sound of Lisbon (2000) – Saris e Capolanas (Remix) (MJML)
 Movimentos Perpétuos (2003)– Mãos na Parede (MJML)

As featured vocalist
 ABBAcadabra (1984)
 Júlio Pereira (1990)
 LX-90 – Uma Revolução Por Minuto/One Revolution Per Minute (BMG Ariola (Pt), 1992)
 NDR Bigband – Bravissimo II - 50 Years (ACT, 1998) with João on one track recorded 1993
 Júlio Pereira – Tarde Quente (1994)
 Laurent Filipe – Ad lib(itum) Vol. 1 (Movieplay (Pt), 1995)
 Bom dia Benjamim, children's musical audiobook (Movieplay (Pt), 1995)
 António Pinho Vargas with Maria João & José Nogueira – A Luz e a Escuridão (EMI (Pt), 1996)
 Carlos Bica, Frank Möbus, Jim Black – Azul (EmArcy, 1996)
 Cantigas de Amigos – São Macaio/A Garrafa (1998)
 Clã - Pois (1998)
 Dulce Pontes – Modinha das Saias (1999)
 Bana (1999)
 Jorge Palma – Acto Contínuo (Mercury/Universal (Pt), 2001)
 Joe Zawinul – Faces & Places (ESC, 2002), João on one track
 Carinhoso – Ingénuo (2002)
 Simentera – Lua Cheia (2003)
 Pirilampo Mágico (with Mariza e Teresa Salgueiro) – Faz a Magia Voar (2003)
 DEP – Esquece Tudo O Que Aprendeste (Universal (Pt)/EmArcy, 2004)
 Danças Ocultas (2004)
 Saxofour – European Christmas (EmArcy, 2004)
 Saxofour – Cinco (EmArcy, 2005)
 Teresa Salgueiro – Obrigado (EMI, 2005), João on two tracks
 Blasted Mechanism – Avatara (2005), João on one track
 Clã – Vivo (EMI (Pt), 2005), João on one track
 D'Herbe Foundation – Inner Face (Free (Pt), 2006), João on two tracks
 Lucía Martínez Cuarteto – Soños e Delirios (Nuba (Es), 2008), João on one track
 Jan Gunnar Hoff – Magma (Grappa (Nw), 2008)
 Vera e os Seus Amigos – Papagaio Fofoca (2008)
 Ogre – Electrodoméstico (JACC (Pt), 2012), João on one track
 Guinga – Porto da Madama with Esperanza Spalding, Maria Pia e Vito and Mônica Salmaso (Selo Sesc (Br), 2015)
 David Helbock´s Austrian Syndicate (ACT, 2023) on track "Komm, lieber Mai und Mache"

References

External links
Official website
Maria João e Mário Laginha Performing Live
Maria João Fan Club Website
Maria João Interview at allaboutjazz.com

1956 births
20th-century Portuguese women singers
Living people
Singers from Lisbon
The Zawinul Syndicate members
21st-century Portuguese women singers

Maria João (singer)


Paul Ilea (născut Paul Sergiu Ilea Ferenț; ) este un muzician și producător român care compune și interpretează muzică electronică.

Și-a început cariera compunând și cântând la claviaturi și percuții în cadrul trupei electro-acustice Sensor și, ulterior, și-a dezvoltat aria preocupărilor muzicale compunând, producând și interpretând muzică pentru film, teatru și spectacole de dans contemporan.

Paul este câștigător al MTV Romanian Video Music Award (Best Video, 2005), câștigătorul premiului Romanian Music Awards (Best Sound, 2009), câștigătorul premiului UCIN (Cea mai bună  muzică originală,  2015); de asemenea este nominalizat pentru Premiul Gopo pentru Cea Mai Bună Muzică Originală la categoria lung-metraj, 2013), nominalizat  pentru premiul Asociației Artiștilor Independenți (Association of Independent Artists) pentru Cel Mai Bun Artist Independent la categoria Muzică Electronica, 2013) și  este cunoscut ca lider al grupului românesc de muzică electronică Sensor, în cadrul căreia a lansat 3 albume. Cariera sa include mai mult de 15 ani de spectacole live, împărțind scena cu diverși artiști de talie internațională  (Sir Yehudi Menuhin, The Prodigy, Faithless, Busta Rhymes, Korn, Kylie Minogue, Kelly Rowland, Bob Sinclair, Inna). Activitatea lui Paul și proiectele la care a luat parte includ crearea de coloane sonore pentru spectacole de dans contemporan, în colaborare cu coregraful Gigi Căciuleanu sau producții muzicale pentru artiști pop precum Coolio sau Haddaway. Din 2014, Paul Ilea este producătorul muzical și lider al trupei live pentru unele dintre cele mai populare emisiuni TV românești, găzduite de postul de televiziune PRO TV, precum Vocea Romaniei sau Romanii Au Talent.

Parcursul academic
Paul Ilea si-a inceput cariera muzicala la varsta de 10 ani, cand a fost pentru prima oară pe scena, ca Peter Pan în Povestea Micului Pan la Opera Română din Cluj, pentru două stagiuni (1986-1987). Au urmat anii de gimnaziu și liceu la Colegiul de Muzică Sigismund Toduță (Cluj Napoca), Paul continuându-și formarea muzicală cu Academia de Muzică Gheorghe Dima, studiind compoziție (vioară, pian) și mai târziu pedagogie muzicală.

Paul a devenit membru al corului de muzică contemporană Antifonia, sub bagheta lui Constantin Râpă, încă din primul său an la academie. Unul dintre momentele relevante din anii de facultate este concertul cu corul Antifonia sub conducerea violonistului și dirijorului Sir Yehudi Menuhin. În ultimii ani universitari, l-a întâlnit pe Cosmin Gherghinoiu (Ipse, Sensor, Moonlight Breakfast), care l-a invitat pe Paul la clape în formația de rock progresiv IPSE - în această formulă, Paul participând la aproape toate festivalurile de rock din România începutului anilor nouăzeci.

Sensor
În ultimul său an la Academie, Paul a devenit compozitorul oficial al grupului Hans 'n' Feet, inițial un grup de muzică corporală (body music), din care, ulterior, s-au desprins două grupuri - Sensor (cu Paul ca lider) - proiectul cu tendințe declarat anti-comerciale și Sistem, grupul care a ales un traseu mai mainstream, cu succes comercial. Sensor a venit cu un concept original de spectacol bazându-se pe o idee inedită: o combinație de sunete electronice și percuție pe instrumente neconvenționale. Spectacolele trupei erau greu de clasificat, la intersecția dintre performance de percuție, teatru și muzică. În anul 2000, un post de radio local din Cluj Napoca - CD Radio - le-a acordat membrilor Sensor premiul pentru Cel Mai Original Grup, iar în 2001 revista VIP Magazin a premiat spectacolul Sensor - Sakadat ExtraSensorial pentru originalitate.

Sensor a început să exploreze multe genuri muzicale și arte interpretând în toată Europa în diferite locații și în cadrul a numeroase evenimente, cum ar fi Festivalul de Publicitate Golden Drum 2004 din Portoroz, Slovenia, Salonul de Moda de la Paris (Paris Fashion Week ) din 2004 si 2005, Multiart Show din 2005 de la Ambasada României, Palatul de Artă din Budapesta, Ungaria sau turneul din 2006 din Singapore. În calitate de lider al trupei, Paul a compus muzica pentru toate albumele și spectacolele-concept Sensor, începând cu LP-ul de debut  - Lands (Distant Voices) - primul album românesc de world/ethnic fusion, prezentat ulterior într-un spectacol co-regizat alături de Tudor Giurgiu la Opera Națională din București. În 2007, Sensor a lansat E-Volution, al doilea album de studio, cu un sunet electronic industrial  care spune povestea intruziunii digitale în creativitatea umană. De atunci, Sensor a devenit un proiect deschis, invitând diferiți artiști să se alăture trioului de bază al trupei (Paul Ilea, Sasha Negară, Cristian Melak). În această formulă plus invitați, Sensor și-a încheiat al treilea efort de studio, Urban Symphonik Beats, în 2013. Fiecare LP Sensor explorează teritorii muzicale neatinse, deoarece semnătura muzicii lui Paul este aceea de a asocia idei și instrumente muzicale aparent opuse și de a le integra în creații sonore organice. În primăvara anului 2019, Sensor își sărbătorește cea de-a 20-a aniversare, lansând un album care va fi o colecție de piese noi, ce reiterează muzical istoria proiectului din ultimele două decenii.

Teatru și film

Paul Ilea a fost prezent pe scena teatrului încă de la debut, cu Sakadat Extrasensorial în 2001, un spectacol de percuție neconvențional care a beneficiat de două stagiuni la
Teatrul Bulandra (București), una la Teatrul Național București și pentru care Paul a compus muzica, a fost regizorul de scenă și co-regizor împreună cu Dan Chișu. În 2013, a început o colaborare durabilă și bogată cu renumitul coregraf Gigi Caciuleanu. Paul a compus coloana sonoră pentru Folia, Shakespeare & Co., un spectacol coregrafic care, mai târziu, a fost transformat într-un film de televiziune (TVR) și care, alături de coloana sonoră pentru filmul Planșa - i-a adus primul său premiu în cinema atribuit de UCIN - Cea mai bună muzică originală pentru lung-metraj. Un minut de Dans sau Uf! este al doilea spectacol al lui Căciuleanu care l-a implicat pe Paul, de data aceasta nu numai în postura de compozitor, ci si ca interpret live pe scena (teatru, dans și muzică live). Cu această piesă Paul a călătorit în întreaga Europă și a interpretat pe câteva dintre cele mai cunoscute scene din lumea teatrului/dansului contemporan. În 2015, Paul apare în documentarul lui Dan Chișu, Youtube bazaar, în propriul rol. Implicarea în cea de-a șaptea artă a continuat cu rolul de On set Music Assistant pentru filmul produs de Universal Pictures, The Scorpion King 4: Quest for Power.

Pe micul ecran
În 2014, Paul Ilea începe colaborarea cu postul de televiziune Pro TV ca producător muzical și lider de trupă live la Vocea României (colaborare care se întinde de la sezonul 4 până în prezent, când se filmează ultima parte din sezonul 8). Colaborările sale din lumea televiziunii includ, de asemenea, primele două sezoane, Vocea României Junior , Uite Cine Danseaza! (sezonul 1),  Românii au talent (finala sezonului 6 și sezonul 7 integral) și Falsez pentru tine (primul sezon).

Cea mai recentă apariție pe ecran a lui Paul este în rolul de gazdă, alături de actorul Marius Manole, în documentarul cultural (realizat sub umbrela Festivalului de Muzică George Enescu) compus din 14 episoade Ce auzim când ascultam muzica?  - o serie de sesiuni live și înregistrate cu elevi de liceu și muzicieni profesioniști privind muzica clasică și modul în care ne apropiem de ea.

Kult Studio Records
Paul Ilea a fondat Kult Studio Records în 2008, un label privat de muzicã, conceput pentru atrage și a produce muzică pentru o mulțime de artiști talentati, cum ar fi Mara, Sensor, Mongol (proiectul solo al lui Paul alter-ego / electronic), Melak. De-a lungul anilor, Kult Studio a lucrat și a produs muzică cu artiști din toate genurile și artele: AG Weinberger, Loredana, Ovidiu Lipan, Haddaway, Coolio, Damian Draghici, Nicolae Voiculet, Marius Mihalache, MC Bean, Grigore Lese, Lennox Buppy Brown, Maia Morgenstern, Ioana Marchidan, Florin Piersic, Florin Piersic Jr., Ioana Macarie, Judith State.

Discografie

SENSOR

Albume de studio
2002 - Lands (A&A Records)

2004 – E-volution  (EMI Romania)

2013 – U.S.B.  Urban Symphonik Beats  (Kult Studio Records)

Single-uri
2004 –  '5 Minute' (feat. Mono)

2005 – 'Help Yourself' (No.1 at MTV Romanian top 40)

2009 – 'La Dragoste Nu Se Poate Vol.2' (Kult Studio Records)

2013 – 'You Give' (Kult Studio Records)

2014 -  'Figure Out' (Skillz Records)

Compilații
2009 – Best, Unreleased album (Kult Studio Records)

Mixuri
2008 – Sensuous Moods – 40 min. mix (Kult Studio Records)

2008 – Club Mix – promo, club music (Kult Studio Records)

MONGOL

Single-uri
2020 -Gipsy Spot

2020 -Sync The Classics

2018 –'Ku Na Ta' (Kult Studio Records)

2018 – 'Folklore' (Kult Studio Records)

2014 – 'You Got It' (Kult Studio Records)

2014 - 'The Stairz' (Kult Studio Records)

2013 – 'Da Roots' (Kult Studio Records)

2013 – 'Harmony' feat. Mara (Kult Studio Records)

Mixuri
2013 – 'August' (Kult Studio Records) – 19 min. mix

Producător / compozitor

Albume
2012 – Mara – 'In Love with Love' – (KULT STUDIO Records) (composer/producer)

Single-uri
2018 - MCulture – 'Chef de Chef' album (Cat Music) (producer)

2015 - Mara   – 'Ma Bike ' single (RotonMusic) (producer)

Remixuri
2011- How Do You Know Remix for Gaoler's Daughter UK

Muzică originală de film
 2012 - Și caii sunt verzi pe pereți
 2014 – 'Folia, Shakespeare &Co.' – original soundtrack (composer/producer)
 2014 – Planșa ('It takes two to fence') - original soundtrack (composer/producer)

Soundtrack-uri
2001 – 'Marfa și banii' ('Stuff and dough') – Sensor music featured on the soundtrack

2013 – 'I'm Not Famous But I'm Aromanian' – Music featured on soundtrack along side aromanian artist Mara

2013 – 'Si Caii Sunt Verzi Pe Pereti' ('Chasing Rainbows') – original soundtrack (composer/producer)

Altele
2014 – 'Touareg Dream' – Music for Liza Panait fashion show (composer/producer)

Debut
1997 – IPSE band promo album (artist)

Note

Legături externe
 https://www.facebook.com/paulsensor
 https://www.youtube.com/user/paulilea
 https://www.youtube.com/user/kultvideoklan
 https://www.facebook.com/SensorRomania
 https://www.facebook.com/mongolofficial/
 https://soundcloud.com/mongolsound

Clujeni
Muzicieni români
Compozitori de muzică electronică
Premiul UCIN pentru muzică originală

Paul Ilea


Eric Chahi Fransız bilgisayar oyun tasarımcısı. Adını geniş kitlelere ilk defa, artık bilgisayar oyunu severler arasında efsaneleşmiş olan Another World oyunuyla duyurdu. Söz konusu oyun, o zamana kadar hiçbir bilgisayar oyunun da görülmemiş tasarım, programlama, senaryo, ses ve görüntü kalitesine sahipti.
Eric Chahi programlamaya Loriciels firmasın da, Amstrad ve Oric Atmos bilgisayarları ile başladı. Daha sonra buradan ayrılıp Chip firmasına girip, Amiga için oyun programlamaya başladı. 1989 da buradan da ayrılarak Delphine firmasına girdi. Burada tasarımından,programlamasına kadar, neredeyse tamamiyle kendi eseri olan Another World´ü yaptı. Günümüzde ise, ileriye dönük hiçbir projesi bulunmayan Eric Chahi, bir röportajında; günümüzdeki oyun yazılım firmalarının ruhlarının olmadığını belirtmiştir. Yine aynı röportajda, günün birinde yeniden oyun tasarımcılığına dönebileceğini de belirtmiştir.

Tasarladığı oyunlar
 1985 Infernal Runner (Amstrad CPC ve C64 Bilgisayarları için) (Loriciels firmasında.)
 1990 Future Wars, (Interplay firmasında.)
 1991 Another World (Amiga ve PC için.) (Amerika' da Out of this World adıyla piyasaya çıktı).
Interplay firmasında.
 1998 Heart of Darkness (Playstation oyun konsolu ve PC için) (Interplay firmasında.)

Fransız bilgisayar programcıları
Fransız video oyunu tasarımcıları
Yaşayan insanlar
1967 doğumlular

Eric Chahi


Ampalis, monotipski biljni rod iz porodice dudovki. Jedina vrsta je A. mauritiana iz Komora i Madagaskara.

Sinonimi
 Ampalis madagascariensis Bojer
 Morus ampalis Poir.
 Morus mauritiana Jacq.
 Morus nitida Willemet
 Morus rigida Hassk.
 Streblus mauritianus (Jacq.) Blume

Izvori

Moreae

Ampalis


ماستريخت (بالهولندية:  ، وبالليمبورغية: Mestreech) هي بلدية وعاصمة مقاطعة ليمبورخ الهولندية. تقع المدينة في الجزء الجنوب الشرقي من هولندا ما بين بلجيكا وألمانيا.

تقع ماستريخت على ضفتي نهر الميز (بالهولندية: Maas)، في نقطة حيث نهر  Jeker يلاقيه. #Mzgin Dosky

طوبوغرافيا

خريطة طوبوغرافية هولندية لبلدية ماستريخت، يونيو 2015، (تقرأ بعد ثلاث نقرات على الخريطة)

توأمة
لماستريخت اتفاقيات توأمة مع كل من:
 كوبلنتس (1981 - )
 تشنغدو (13 سبتمبر 2012 - )

أعلام

 لويس دي بوفورت
 دارتانيان
 بيتر ديباي
 بيير كيمب
 كورنيليوس ويسليس

مراجع

روابط خارجية

 Maastricht city portal
 Maastricht municipality website
 Maastricht in Roman times
 Webpage about Maastricht fortifications
 Webpage about the 1673 siege
 Maastricht tourism website

أماكن مأهولة في ليمبورخ (هولندا)
بلديات ليمبورغ الهولندية
جنوب ليمبورخ (هولندا)
عواصم مقاطعات هولندا
مدن جامعية في هولندا
مدن هولندا
معابر حدود هولندا- بلجيكا
مواقع رومانية في هولندا

ماستريخت


An Cryptanthus scaposus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Edmundo Pereira. An Cryptanthus scaposus in nahilalakip ha genus nga Cryptanthus, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptanthus

Cryptanthus scaposus


An Anthurium parasiticum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Vell., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carlos Stellfeld. An Anthurium parasiticum in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium parasiticum


فولنو-ناديزهدينسكويي  هي مدينة في مقاطعة بريمورسكي كراي في روسيا.

مراجع

مدن بريمورسكي كراي

فولنو-ناديجدينسكوي


Nina Zimmer, née en 1973, est une historienne de l'art et commissaire d'exposition. Elle est directrice du musée des Beaux-Arts de Berne et du Zentrum Paul Klee depuis août 2016.

Biographie

Formation

Carrière

Publications

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Commissaire d'exposition allemand
Historien de l'art allemand
Directeur allemand de musée
Naissance en 1973
Naissance à Munich
Historienne allemande
Étudiant de l'université de Göttingen

Nina Zimmer


يعتبر علم التوقيت من أقدم العلوم التي عرفتها البشرية، وهو عبارة عن قواعد كلية وقوانين عامة، يبحث بها عن النجوم وأفلاكها ومعرفة ما بقي وما مضى من أجزاء الليل والنهار ومعرفة أوقات العبادات وكدلك معرفة عدد السنين والحساب.

نشأته وتطوره

-تفرع علم التوقيت عن علم الفلك، وذكر المفسرون أن واضعه هو نبي الله ادريس ، نشأ في اللحظة التي نظر فيها الإنسان إلى السماء وما فيها من أجرام شتى مثل القمر والشمس والنجوم والكواكب وقد اعتنى به تدريسا وتأليفا الآشريون والكلدانيون والبابليون والإغريقيون وقدماء الصينين والمصرين، وأهل الهند والأندلس والعرب (المغاربة العظماء)

في الجاهلية والإسلام.
فقد أنشأ العرب العديد من المراصد الفلكية التي كان أشهرها مرصد بغداد الذي تمَ بناؤه في عام 213هـ/829م

أبرز علماءه

ظهرت أسماء لامعة على عتبة علم التوقيت وخصوصا علم الفلك. منهم: ابن الهيثم، البيروني، البتاني، نصر الدين الطوسي، الصوفي، الخوارزمي وغيرهم.

فوائده
لعلم التوقيت فوائد كثيرة مذكور بعضها في القرآن والسنة منها:

 أنه يعرف به عدد السنين والحسابقال تعالى في كتابه الكريم:
 - سورة يونس.
 أنه يعرف به وقت الصلاة التي هي عماد الدين قال تعالى في كتابه الكريم:
 - سورة النساء.

 أنه يعرف به سمت القبلة لأن الصلاة لا تصح إلا بتعينها قال تعالى في كتابه الكريم:
 - سورة البقرة.

 أنه يعرف به السير في البر والبحر والليل والنهار قال تعالى في كتابه الكريم:
 - سورة الأنعام.

المراجع
 الهداية من الضلالة في معرفة الوقت والقبلة من غير آلة [للقيلوبي]
 الحركات السماوية
 وجامع علم النجوم لأبي عباس أحمد بن محمد بن كثير الفوغاني

علوم
قياس الوقت

علم التوقيت


Stanovništvo Filipina koncentrirano je u gradovima kao i u ruralnim područjima. Manila i Quezon City najnaseljeniji su gradovi u zemlji. Godišnja stopa rasta stanovništva Filipina između 2015. i 2020. iznosila je 1,63 %. Prema popisu stanovništva iz 2020. godine, Filipini imaju 109,035.343 stanovnika. Prvi popis stanovništva na Filipinima održan je 1591. godine, koji je brojao 667,612 stanovnika.

Većina Filipinaca nizinski su Austronežani, dok Aeti (Negrito), kao i druge planinske skupine čine manjinu. Autohtono stanovništvo povezano je s autohtonim stanovništvom Malajskog arhipelaga. Neke etničke skupine koje su bile na Filipinima stoljećima prije španjolske i američke kolonijalne vladavine asimilirale su se ili izmiješale. Oko 600,000 Filipinaca živi u Sjedinjenim Američkim Državama. Predstavljaju 0,56% ukupnog stanovništva. Etničke skupine na Filipinima uključuju: Arape, Japance, Han Kineze i Indijce koji čine dio stanovništva.

Najčešće govoreni autohtoni jezici su: tagaloški i cebuano, s 23,8 milijuna, odnosno 16 milijuna govornika. Drugih 11 autohtonih jezika ima najmanje milijun izvornih govornika: ilocano, hiligaynon, waray, razni bikolski jezici, kapampangan, pangasinan, maranao, maguindanao, kinaray-a, zamboangueño i tausug. Jedan ili više njih govori kao materinji jezik više od 93% stanovništva. Filipinski i engleski službeni su jezici, ali postoji između 120 i 170 različitih autohtonih filipinskih jezika (ovisno o klasifikaciji stručnjaka).

Izvori

Filipini

Stanovništvo Filipina


Der Golf von Ragay ist eine größtenteils von Land umschlossene Meeresbucht im Südosten der Insel Luzon, auf den Philippinen. Sie ist eine Meeresausbuchtung im Nordosten der Sibuyan-See und erstreckt sich von der Küste der Bondoc-Halbinsel bis zur Bicol-Halbinsel. Im nördlichen Teil des Golfes hat das Wasser einen geringeren Salzgehalt durch die Zuflüsse an Süßwasser, deren Quellen am Mount Labo liegen.

Die Küstenlinie des Golfs von Ragay wird bestimmt durch eine Mischung aus Mangrovenwäldern, Sandstränden und ausgedehnten Marschgebieten, die bei Ebbe trockenfallen. Der mittlere Tidenhub erreicht 1,25 Meter. Der Küstenlinie vorgelagert sind zahlreiche Korallenriffe. In den Orten entlang der Küste wurden in den letzten Jahrzehnten einige künstliche Aquakulturen errichtet, die eine große Bandbreite an Meeresfauna züchten.

Das Klima im Bereich des Golfes von Ragay ist tropisch schwülwarm ohne ausgeprägte Trockenzeit. Regenfälle treten das ganze Jahr über auf. Der Golf von Ragay ist ein bei Touristen beliebtes Tauchgewässer; es können unter anderem Walhaie, den Großen Tümmler und den Ostpazifischen Delfin beobachtet werden. Im Golf liegt das Alibijaban Wilderness Area, auf der gleichnamigen Insel.

Weblinks
 der Golf von Ragay auf der Website des ASEAN Centre for Biodiversity
 geologische Beschreibung des Golfs von Ragay

Ragay #Golf
Ragay #Golf
Gewässer von Luzon
Quezon
Camarines Sur

Golf von Ragay


Et skib er ikke en ø er en dansk eksperimentalfilm fra 2005, der er instrueret af Tal R, Steen Møller Rasmussen og Jesper Fabricius.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005

Eksperimentalfilm fra Danmark

Et skib er ikke en ø


Bennerstedt ist ein Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Gemeinde Scharnebeck im Landkreis Lüneburg.

Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG LÜ 158 ist 152 Hektar groß. Es liegt nordwestlich von Scharnebeck und den nördlich der Kreisstraße 29 liegenden Teil des Forstgebietes "Die Bennerstedt" unter Schutz. Im Osten grenzt das Naturschutzgebiet an den Elbe-Seitenkanal, im Norden und Westen schließen landwirtschaftliche Nutzflächen an.

Das Waldgebiet wird von Hainbuchen-Stieleichenwald geprägt. In feuchteren Lagen sind auch Erlen-Eschen-Bruchwald zu finden. Der Ausbau der Neetze und der Bau des Elbe-Seitenkanals in den 1960er Jahren führte zum Ausbleiben der bis dahin vorkommenden Überflutungen des Waldgebietes sowie zu einer großflächigen Grundwasserabsenkung. Durch wasserrückhaltende Maßnahmen soll die Waldgesellschaft im Naturschutzgebiet wieder zu solchen feuchterer Lagen zurückgeführt werden.

Das 1987 ausgewiesene, 29,9 Hektar große, gleichnamige Naturwaldreservat ist Bestandteil des Naturschutzgebietes. Dieser wird überwiegend von Erlen-Eschenwald geprägt und ist vor unmittelbaren menschlichen Einflüssen geschützt. Der Wald im übrigen Schutzgebiet wird unter Berücksichtigung der Bildung bzw. Erhaltung naturnaher Waldgesellschaften forstwirtschaftlich bewirtschaftet.

Das Gebiet steht seit dem 2. Januar 1988 unter Naturschutz. Zuständige untere Naturschutzbehörde ist der Landkreis Lüneburg.

Einzelnachweise

Weblinks

Naturschutzgebiet im Landkreis Lüneburg
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Scharnebeck

Bennerstedt


An Neesiochloa barbata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Pilg.. An Neesiochloa barbata in nahilalakip ha genus nga Neesiochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neesiochloa

Neesiochloa barbata


Andrómaca (Andromaca) es una ópera en tres actos con música de Giovanni Paisiello y libreto en italiano de Luigi Serio. Se estrenó en el Teatro San Carlos de Nápoles el 18 de noviembre de 1797.

Notas y referencias

Andromaca
Óperas de 1797
Óperas en italiano
Óperas estrenadas en Nápoles
Paisiello
Italia en 1797

Andrómaca (Paisiello)