Nozoloji (Yunanca: nosos = "hastalık"), hastalık tasnifinin bilimsel incelemesi veya hastalıkları sınıflandırma bilimi. Tıbbın bir dalı olan nozoloji hastalıkların sınıflandırılmasıyla ilgilenen bilim dalıdır.

Hastalıkları, etiyoloji, patogenez veya semptoma göre sınıflandırılabilir. Alternatif olarak hastalıklar içerdikleri/etkiledikleri organ sistemlerine göre de sınıflandırılabilirler. Fakat, genellikle birçok hastalık birden fazla organı ve organ sistemini etkilediği için bu yöntem biraz karmaşık olabilir.

Nozolojilerle ilgili temel sorunlardan biri hastalıkların sıklıkla tanımlanamaması ve özellikle patogenez ve nedenselliğin bilinmediği durumlarda açıkça sınıflandırılamamasıdır. Bu nedenle, aslında sıklıkla tanısal terimler sadece semptom veya sendromlardan (semptomlar bütünü/topluluğu) ibarettir.

Ayrıca bakınız
 Hastalıkların Uluslararası Sınıflaması
 Tıbbi Sınıflandırma
 Patoloji

Dış bağlantılar
 Gordon L. Snider, Nosology for Our Day Its Application to Chronic Obstructive Pulmonary Disease, American Journal of Respiratory and Critical Care Medicine Vol 167. pp. 678–683, (2003). tüm metin

Tıp terimleri

Nozoloji


بلانيتا باولينا  هو الألبوم الرابع للمغنية المكسيكية باولينا روبيو وصدر في سبتمبر من العام 1996. وكان هذا الألبوم هو الأخير لباولينا مع شركة EMI. احتوى الألبوم على أغاني عدة مثل: Enamorada وأغنية مسلسل Pobre Niña Rica الذي مثلت به باولينا.

مراجع

ألبومات 1996
ألبومات باولينا روبيو

بلانيتا باولينا


المغد الكاروليني أو حَدَق الخَيْل  نوع نباتي ينتمي إلى جنس المغد من الفصيلة الباذنجانية. اسمه العلمي .

الوصف النباتي
أزهاره بيضاء مزرقة تشبه أزهار البطاطا. ثماره لبية صفراء برتقالية. كانت تستعمل في الطب. هو متوطن في جنوب شرق الولايات المتحدة وقد أصبح نباتا مجتاحا في أغلب أراضي الإقليم.

مصادر

أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
الحياة النباتية في أمريكا الشمالية
مغد
نباتات سامة
نباتات طبية
نباتات مجتاحة
نباتات وصفت في 1753

مغد كاروليني


Vor Frue af Sevenwouden (frisisk: Us Leaffrou fan Sânwâlden, nederlandsk: Onze-Lieve-Vrouwe van Sevenwouden) er en helgenstatuette af Jomfru Maria, der tilbedes i Sankt Francis-basilikaen i Bolsward. Selvom selve figuren stammer fra slutningen af det 13. århundrede (og derfor er en af de ældste mirakelstatuetter i Holland), er tilbedelsen først sket langt senere. Statuetten stod oprindeligt i et kapel på en bro, da byen blev invaderet af Arumer Zwarte Hoop (Arums sorte flok), en hær af oprørske bønder og lejesoldater i Frisland, som kæmpede mod huset Habsburgs overherredømme, og som støttede hertugerne i Sachsen. Begivenheden fandt sted i 1515. Trods alle voldsomheder blev statuetten sparet, og siden da har den været genstand for en særlig tilbedelse, og lige siden har der været ført en mirakelbog i 's-Hertogenbosch.

Under reformationen blev statuetten bragt i sikkerhed af fromme kvinder. Den forblev skjult blandt såkaldte klopjer helt frem til 1800-tallet, da den offentlige tilbedelse kunne genoptages, nu i en franciskansk kirke.

Eksterne henvisninger
 Maria van Sevenwouden

Religion i Nederlandene

Vor Frue af Sevenwouden


Alagie Modou Jobe (Sanyang, 27 de outubro de 1988) é um futebolista profissional gambiano que atua como goleiro. Atualmente joga pelo Black Leopards.

Carreira
Jobe estreou no futebol em 2006, no Real Banjul. Pelo clube, foi campeão nacional em 2007 e 2012, ano em que venceu uma Supercopa. Defendeu ainda 3 times do Senegal (Niarry Tally, Linguère e ASEC Ndiambour), um da Nigéria (El-Kanemi Warriors) e outro da Arábia Saudita (Jeddah Club). Desde agosto de 2021, atua pelo Black Leopards (África do Sul).

Seleção Gambiana
Jobe estreou pela seleção da Gâmbia em junho de 2007, contra Cabo Verde. Ficou sem ser convocado até 2012, quando passou a ser nome frequente nas listas.

Convocado para a Copa das Nações Africanas de 2021, começou como titular e atuou nos jogos contra Mauritânia e Mali, perdendo a vaga para o primeiro reserva, Baboucarr Gaye, a partir do jogo contra a Tunísia. Os Escorpiões surpreenderam ao terminarem na vice-liderança do Grupo F, empatado com o Mali (superada apenas pelo saldo de gols), chegando às quartas-de-final, perdendo por 2 a 0 para Camarões, país-sede da competição.

Títulos
Real Banjul
 Campeonato Gambiano: 2007, 2012
 Supercopa da Gâmbia: 2012
Niarry Tally
 Copa do Senegal: 2016

Ligações externas

Futebolistas da Gâmbia
Goleiros da Gâmbia
Futebolistas do Real Banjul
Jogadores do Campeonato Africano das Nações de 2021

Modou Jobe


Léglise de la Transfiguration-du-Sauveur, en , est également connue sous l'appellation  / . C'est un édifice religieux d'origine byzantine situé dans le quartier athénien de Pláka. Remontant vraisemblablement à la seconde moitié du , le monument connut de profonds remaniements à partir du . La fête paroissiale de cette église dédiée à la Transfiguration du Christ est célébrée le .

Histoire
Initialement dédiée à la Vierge Rédemptrice (), l'église tire son épithète de la famille grecque Kottákis, à laquelle elle aurait appartenu, peut-être au . Elle fut sans doute érigée à l'emplacement d'une précédente église byzantine du .

L'édifice actuel est approximativement daté de la  (843–1204). Les archéologues grecs Panayótis Vokotópoulos et  firent remonter le monument à la fin du , tandis qu' opta pour l'hypothèse des . Des travaux de restauration conduits en 2015 ont permis, sur la base des ressemblances architecturales avec d'autres églises athéniennes, de dater l'édifice de la seconde moitié du .

Le lieu aurait été endommagé en 1821 au cours du siège de l'Acropole et serait resté en ruine par la suite. Vers 1834 ou en 1847, il fut mis à disposition de la communauté russe d'Athènes jusqu'à la rénovation de l'église de la Sainte-Trinité en 1855. À partir de 1840, vinrent s'ajouter les paroissiens de l'église voisine de la Panagía Kandíli. Cette dernière fut en effet détruite et ses matériaux furent utilisés pour ériger la cathédrale de l'Annonciation d'Athènes. Afin de faire face à l'afflux de fidèles, l'édifice fut considérablement agrandi par la communauté russe sur les côtés nord, sud et ouest entre 1834 et 1855. Une fois la communauté russe partie, le chantier fut poursuivi de 1956 à 1965. Ces travaux modifièrent le type architectural général du monument, du plan à croix inscrite originel à un plan basilical avec une nef à trois vaisseaux.

La façade occidentale fut à nouveau étendue et deux clochers vinrent encadrer l'entrée de l'église au début du , tandis qu'une nouvelle décoration peinte fut réalisée en 1931 et dans les années 1950 par . L'enduit extérieur qui unifiait le monument fut toutefois retiré dans la partie byzantine orientale au cours d'une campagne de mise en valeur en 1939 et 1940.

Le poète Georges Séféris, qui habita au  de la rue Kydathinéon, à proximité immédiate de l'église, s'y maria le  avec . C'est également en ces lieux que se tint la messe d'enterrement du poète le .

Architecture
La maçonnerie de l'édifice byzantin primitif est en appareil cloisonné, alternant la pierre poreuse et la brique. Les absides du bêma ont une hauteur considérable par rapport aux dimensions de l'église. L'abside centrale présente une fenêtre à trois arcs et deux petites colonnes en marbre dont les chapiteaux sont ornés d'une rosette. Une frise dentelée court sur la partie byzantine de l'église à hauteur des fenêtres. Le dôme octogonal est caractéristique du «  », percé de huit fenêtres séparées par de fines colonnes et des voussures en marbre. Une statue en marbre de la période romaine a été utilisée comme remplois à la base septentrionale du dôme.

À l'intérieur, les fresques originelles ont disparu, à l'exception d'une représentation d'une croix découverte en 2015 dans la chapelle de proscomidie, au nord de l'abside centrale. Les quatre colonnes monolithiques de  de haut qui soutiennent la coupole présentent trois chapiteaux corinthiens, alors que celui au nord-ouest date de la période byzantine primitive. Les fûts à l'est sont des remplois de l'époque romaine tandis que les pendants à l'ouest ont été remplacés en 1950 car ils fragilisaient l'équilibre statique du bâtiment. Ces deux colonnes substituées sont de nos jours en partie visibles sur le parvis de l'église.

Dans le petit jardin sur le parvis de l'église est conservée une fontaine en marbre du , ainsi que les bustes en laiton de Konstantínos Tsátsos et son épouse Ioánna Tsátsou.

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Architecture byzantine
 Histoire d'Athènes
 Église de la Transfiguration-du-Sauveur d'Athènes
 Église Sainte-Catherine d'Athènes

Monument à Athènes
Athènes
Église fondée au XIe siècle
Architecture byzantine en Grèce
Athènes

Église de la Transfiguration-du-Sauveur d'Athènes (Kottákis)


بودوخة هو ثاني تجمع سكاني يقع في بلدية عين قشرة التابعة إداريًا لـولاية سكيكدة في الشمال الشرقي للجزائر. كانت مقر بلدية عين قشرة (تحت اسم بلدية الولجة) إبان الاستعمار الفرنسي إثر تأسيسها سنة 1957 .وبعد الاستقلال وفي سنة 1963 نقل مقر البلدية إلى عين قشرة تحت الاسم الحالي بلدية عين قشرة.

الموقع
تقع بودوخة، في المدخل الغربي لولاية سكيكدة، عبر الطريق الوطني رقم 43 والتي يحدها دائرة الميلية، والسطارة، التابعتان إدرايا إلى ولاية جيجل، من الجهة الغربية، ودائرة عين قشرة من الجهة الشرقية. بلدية الولجة بوالبلوط من الجهة الشمالية، ودائرة أم الطوب من الجهة الجنوبية .

المرافق
تتربع على مساحة 35.5 كم2، ويقدر عدد سكانها بحوالي 9000 نسمة، وهي تابعة إداريا لدائرة عين قشرة .. حيت تبعد عنها بأكثر من 3 كم .

 متوسطة دريدي السعدي
 للقرية فريق رياضي وهو الشباب الرياضي بودوخة (C R Boudoukha) وقد تأسس هذا النادي في سنة 2018.
 ينشط بها الجمعية الخيرية روح وريحان لنقل وتكفين ودفن جتامين الموتى.

انظر أيضًا
 اغبال (الجزائر)

مراجع

بودوخة
قرى ولاية سكيكدة
مستعمرات فينيقية
مدن متوسطية

بودوخة


An Deuterocohnia digitata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Deuterocohnia digitata in nahilalakip ha genus nga Deuterocohnia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Deuterocohnia

Deuterocohnia digitata


Victor Fontan (nascido em Pau, França, 18 de junho de 1892, falecido em Saint-Vincent em 2 de janeiro de 1982 ) foi um ciclista francês que liderou o Tour de France de 1929, mas desistiu depois de bater nas portas à noite para pedir outro bicicleta. Sua situação levou a uma mudança de regras para evitar que isso aconteça novamente. Ele também foi um dos três pilotos que vestiram a camisa amarela da liderança no mesmo dia, a única vez que isso aconteceu.

Antecedentes
Victor Fontan nasceu em Pau, mas mudou-se para a comuna vizinha de Nay, Pyrénées-Atlantiques quando jovem. Seu pai era fabricante de tamancos. Fontan se casou com uma garota local, Jeanne Larquey, mas não podia sair com ela sem uma acompanhante, a mãe de Marcel Triep-Capdeville, mais tarde prefeito de Nay. O casal teve um filho, Francis, que se tornou cirurgião cardíaco em Bordeaux, e uma filha, Gaby, professora em Pau. Fontan passou o início de sua carreira em corridas locais perto dos Pirineus Ele competiu em 1910, tornou-se profissional em 1913, depois lutou na Primeira Guerra Mundial . Ele foi baleado duas vezes em uma perna.  Na desmobilização em 1920, ele voltou a correr e se tornou o melhor piloto do sudoeste. Ele relutava em correr longe de casa, o que o tornava pouco atraente para os patrocinadores nacionais .

Tour de France

1924: um participante individual
Fontan participou do Tour de France de 1924 como participante individual, mas não terminou. Ele era considerado velho demais para uma competição tão intensa, além de ser prejudicado por ser menos conhecido fora do sudoeste .

1928: uma vitória nas montanhas
Ele participou da corrida de 1928 para um patrocinador local, a empresa élfica de bicicletas . Sua equipe era tão pobre que ele perdia tempo cuidando dos outros. Ele não podia deixá-los sozinhos porque os sete estágios planos foram executados como contra-relógio de equipe, o organizador, Henri Desgrange, ainda tentando encontrar uma maneira de impedir que os pilotos tomassem grande parte de cada dia de forma constante e corressem apenas conforme eles aproximou-se do fim. O historiador americano Bill McGann escreveu:

 Desgrange ... queria que o Tour de France fosse uma competição em que o esforço individual implacável no caldeirão da competição intensa resultasse no teste supremo do corpo e da vontade do atleta. Desgrange estava convencido de que as equipes estavam se unindo para definir o resultado da corrida. Na melhor das hipóteses, mesmo que fossem honestos, eles ajudaram um piloto mais fraco a se sair bem. Ele também sentiu que nas etapas planas os pilotos não se esforçaram, economizando energia para as montanhas.

A regra não só separava times fracos dos fortes. Favorecia pilotos fracos que podiam ser puxados por companheiros de equipe mais fortes e pilotos fortes com deficiência, como Fontan, desacelerado por ter poucos pilotos bons para compartilhar o ritmo. Somente quando as corridas individuais foram permitidas conforme o Tour se aproximava das montanhas, Fontan pôde cavalgar em seu próprio nível . Ele venceu a etapa do Les Sables d'Olonne, que entrou em campo a pouca distância dos Pirineus em Bordeaux . Os Pirenéus eram as suas subidas locais mas estava tão atrás dos líderes – 1h 45m – que os favoritos o desconsideraram quando partiu sozinho de Hendaye, na fronteira espanhola, para Luchon . Ele levou sete minutos sobre Nicolas Frantz, de Luxemburgo.

Fontan terminou em sétimo em Paris, 5h 7m 47s atrás de Frantz, que liderou do começo ao fim. Mas deduza o tempo em que Fontan foi atrasado por sua equipe em comparação com a força da equipe Alcyon de Frantz e as posições poderiam ter sido invertidas.

1929: angústia da camisa amarela
O Tour de France de 1929 teve 22 etapas, a mais longa com 366 km, e durou 5.257 km. Os contra-relógios da equipe foram descartados em todos os estágios, exceto três, exceto como uma ameaça, caso qualquer estágio seja percorrido com menos de 30 km/h . Fontan montou como participante individual. Livre de cuidar dos outros, recebeu a camisa amarela como líder da classificação geral do Bordeaux, onde havia vencido uma etapa no ano anterior. Um problema único enfrentou os organizadores porque Frantz e André Leducq estavam no mesmo grupo da frente e os três tinham o mesmo tempo decorrido. Pela única vez no Tour de France, a camisa amarela foi entregue a três pilotos no mesmo dia.

A novidade durou apenas um dia. Gaston Rebry escapou no dia seguinte com outros dois e assumiu a liderança, embora os três líderes anteriores estivessem agora em segundo lugar. Um dia depois, Fontan estava de volta à liderança . Ele vestiu a camisa amarela novamente por uma etapa de 323 km que começou antes do nascer do sol. Ele andou sete quilômetros e depois caiu. Alguns relatos dizem que ele caiu em uma sarjeta, outros que foi derrubado por um cachorro. A queda quebrou seus garfos dianteiros e o resto da corrida passou. Fontan tinha o direito de andar com uma bicicleta substituta, mas apenas se pudesse mostrar aos juízes o dano irreparável.

Os juízes foram aprovados e Fontan não tinha uma segunda moto. Ele chegou a uma aldeia e caminhou de casa em casa, batendo nas portas antes do amanhecer para pedir uma . Quando um aldeão obedeceu, Fontan partiu pelos Pirineus com sua bicicleta quebrada nas costas. Eventualmente, tornou-se demais e ele desistiu às 6 da manhã . Ele se sentou perto de uma fonte de aldeia em Saint-Gaudens e soluçou. Foi a primeira turnê a ser coberta pelo rádio e ele foi encontrado lá por Jean Antoine e Alex Virot do L'Intransigeant, que estavam transmitindo para a Radio Cité. A gravação dos soluços de Fontan foi transmitida pouco menos de duas horas depois de ocorrido e levou Louis Delblat, do Les Echos des Sports, a escrever:

 Como um homem pode perder o Tour de France por causa de um acidente com sua bicicleta? Eu não consigo entender. A regra deve ser alterada para que um piloto sem chances de vitória entregue sua bicicleta ao líder, ou seja, um carro com várias bicicletas sobressalentes. Você perde o Tour de France quando encontra alguém melhor do que você. Você não o perde por causa de um acidente estúpido com sua máquina. No ano seguinte, Desgrange modificou as regras.

Aposentadoria e memorial
Fontan disputou o Tour pela seleção francesa em 1930, depois que Desgrange acabou com as equipas patrocinadas (veja a nota abaixo). Ele era velho demais para fazer a diferença e se aposentou para administrar uma empresa de transportes. Ele é homenageado com uma placa em sua casa na Place de la République, em Nay, perto de La Maison Carree . Ele está enterrado com seu filho Francisco no cemitério do outro lado do rio Gave. O ex-prefeito, Maurice Triep-Capdeville, disse que a região produz alpinistas, como Fontan e Raymond Mastrotto, em vez de velocistas .

 Você tem que reconhecer que os sprints são perigosos. Você tem que ter vista , seja astuto. Mas as montanhas, elas são o grande cara a cara. Eles colocam o acabamento no topo das montanhas porque, lá em cima, não tem dó. Sem eles, seria uma quermesse flamenga!

Principais resultados

 1913
 Tolosa-Burdeos
 1923
 Volta a Corrèze
 Tour do Sudoeste
 Volta a Guipuzkoa
 1926
 Volta à Catalunha , mais 3 etapas
 Burdeos-A Rochelle
 San Pedro de Irún
 1927
 Volta à Catalunha , mais 2 etapas
 Volta no País Basco, mais 1 etapa
 Circuito de Midi
 Circuito de Bearne, mais 2 etapas
 Volta a Astilla
 1928
 2 etapas ao Tour de France
 1929
 Pequeno Tour do Sudeste
 1930
 Volta a Corrèze
 Grande Prêmio da cota de Prata

Resultados ao Tour de France

 1924. Abandona (5.ª etapa)
 1928. 7.º da classificação geral e vencedor de 2 etapas
 1929. Abandona (10.ª etapa)
 1930. Abandona (9.ª etapa)

Resultados do Giro de Itália
 1928. 4.º da classificação geral

Notas

Referências

Ligações externas

 Palmarés de Victor Fontan ((em francês))

 Results in Tour de France

Ciclistas da França
Vencedores de etapas do Tour de France
Naturais de Pau (Pirenéus Atlânticos)

Victor Fontan


Mississippijska prijevara, poznata i kao Mississippijska kriza, naziv je za burzovnu krizu koja se dogodila u Parizu 1720. godine. Dionice francuskih kolonija, plasirane na pariškoj burzi, ponuđene su ulagačima pod uvjetom da ulažu u Novi svijet, a zaradom od prodanih dionica Francuska je otplatila svoj javni dug.

Uvod

1715. na francusko prijestolje dolazi regent Filip II. Orleanski. Njegov prethodnik, kralj Luj XVI, za vrijeme svoje vladavine stvorio je veliki javni dug, koji je regent naslijedio stupanjem na prijestolje. Stoga je ubrzo nakon preuzimanja vlasti tražio mogućnost vraćanja duga. Škot John Law živio je u Parizu i bavio se kockanjem. Iskustvo s Amsterdamskom bankom dalo mu je ideju i on uspijeva regenta nagovoriti na osnivanje Banque Générale. Budući da tada nije bio poznat papirni već isključivo kovani novac, Banque Générale je štedišama koji su kovani novac pohranili u trezoru izdavala mjenice, uz jamstvo da se one uvijek mogu zamijeniti za kovani novac. Sav novac skupljen na ovaj način odlazio je izravno u državnu blagajnu.
Law je, uz suglasnost regenta Filipa II., krenuo dalje. Francuske kolonije na sjevernoameričkom kontinentu (dolina Mississippija) kao i u Indokini ponuđene su domaćim ulagačima putem pariške burze.
Dvije državne tvrtke koje su vodile poslove na dotičnim lokacijama stopljene su u Compagnie des Indes te je preko njih Law pustio u promet kolonijalne dionice. Nakon što je prva serija dionica napunila državnu blagajnu, Law je na sudjelovanje u zamjenu kovanog novca za mjenice poziva i putem novina i letaka.

Burzovni krah
Već previsoka cijena dionica od 500 livra narasla je za nekoliko dana na 8.000. Da bi se privukli ulagači povećana je dividenda s 12% na 40%, čime vrijednost dionica raste na 18.000 livra. Ulagačima nije u početku bilo poznato da se dividenda nije odnosila na trenutnu vrijednost. Međutim čim se za to saznalo dioničari su počeli s masovnom rasprodajom dionica. Dioničari koji su se uspjeli otarasiti dionica, u panici, su počeli masovno kupovati zlato, srebro i nekretnine čime je porasla inflacija. Vrijednost dionica počela je strelovito padati; od rujna 1719. kada je iznosila 18.000 livri, u listopadu 1720. pala je na svega 40 livri. Razočarani dioničari su optuživali Johna Lawa tražeći javno njegovu glavu, no Law je pobjegao u Veneciju, gdje je umro 21. ožujka 1729.

Izvori

 Ogger, Günther, Der Börsenschwindel , Bertelsmann Verlag, 2001. .

Povijest Francuske do 1914.

Mississippijska prijevara


Fortul Copacabana (în ) este o fostă bază militară din Rio de Janeiro, Brazilia. Se află pe un promontoriu în Golful Guanabara, la extremitatea vestică a plajei Copacabana. În prezent este deschis publicului și adăpostește Muzeul de istorie al armatei (Museu Histórico do Exército).

S-a construit din anul 1908 până în 1914 în amplasamentul fostei Capele Doamnei Noastre din Copacabana, pentru a consolida apărarea Golfului Guanabara. Echipat cu tunuri Krupp calibru 75 mm, 190 mm și 305 mm, era unul dintre cele mai puternice forturi din America latină. A fost dezafectat în 1987 și transformat într-un muzeu.

În cadrul Jocurilor Olimpice de vară din 2016 va găzdui proba de maraton de natație (10 km), proba de ciclism pe șosea și proba de triatlon.

Note

Legături externe
    fortedecopacabana.com, site-ul oficial
  Venues: Copacabana  pe rio2016.com

Rio de Janeiro
Locuri de desfășurare ale Jocurilor Olimpice de vară din 2016

Fortul Copacabana


El Ou (en hawaiano: ʻōʻū) (Psittirostra psittacea) es una especie de ave paseriforme de la familia Fringillidae endémica de las islas Hawái. Se cataloga como especie en peligro crítico de extinción.

Descripción

El Ou es un pájaro grande de bosque espeso que puede alcanzar los  de longitud. Los machos poseen una cabeza amarillo claro, espalda verde oscura, y un vientre verde oliva. Las hembras son de colores más apagados y cabeza verde oliva y ambos, machos y hembras, tienen el pico y patas de color rosa.

Comportamiento
Se desconoce la biología reproductiva de esta ave, aunque se han visto juveniles en junio, lo que sugiere una temporada de reproducción de marzo a mayo. La llamada de ōū es un silbido ascendente o descendente que puede convertirse en una canción dulce y distinta como la del canario.

Su pico único aparentemente fue adaptado para alimentarse de los frutos de la vid ʻieʻie (Freycinetia arborea), aunque cuando termina la temporada de fructificación, el ʻōʻū se mueve rápidamente hacia arriba y hacia abajo en busca de otros alimentos, tanto nativos como introducidos. Además de frutos, se alimenta de insectos y capullos y flores del ʻōhiʻa lehua (Metrosideros polymorpha). Se sabe que es un recolector nómada que realiza vuelos fuertes para seguir los cultivos de frutas disponibles estacionalmente a través de un amplio gradiente de elevación.

Protección
El ōū fue incluida como una especie en peligro de extinción en 1967 bajo la Ley de Especies en Peligro. El Plan de Recuperación de Aves Forestales de Kauai se publicó en 1983 y el Plan de Recuperación de Aves Forestales de Hawaii se publicó en 1984. Estos planes de recuperación recomiendan la gestión activa de la tierra, controlando la propagación de plantas y animales introducidos, monitoreando de cerca la nueva actividad o desarrollo de la tierra para evitar una mayor destrucción del hábitat de las aves forestales, y el establecimiento de programas de propagación en cautiverio y bancos de esperma. El ōū fue visto por última vez en el área de Olaa de la isla de Hawái. Hoy en día, esta área está protegida por un grupo multipartidista que incluye entidades estatales, federales y privadas.

Referencias

Enlaces externos
 BirdLife Species Factsheet
 Audubon WatchList
 USFWS
 Imágenes 3D de especímenes RMNH 90244, RMNH 90245, RMNH 110.017 y RMNH 110.018 en Naturalis, Leiden (requiere QuickTime browser plugin).

Géneros monotípicos de aves
Taxones descritos por Johann Friedrich Gmelin
Especies descritas en 1789

Psittirostra psittacea


Ein Masterplan ist ein Begriff aus der Stadtplanung. Ähnliche (früher verwendete) Bezeichnungen für informelle Planungsinstrumente waren "Rahmenplanung", "Leitplanung", "Entwicklungsplanung" oder "Raumplanung". Mit einem Masterplan können stadtplanerische Strategien entwickelt und Handlungsvorschläge erarbeitet werden.

Ein Masterplan kann auf allen Ebenen der Stadtplanung erstellt werden. Das Verfahren zur Aufstellung eines Masterplanes ist rechtlich nicht definiert, daher kann ein Masterplan sehr frei zur Entwicklung stadtplanerischer Lösungen herangezogen werden. Zugleich ist ein Masterplan fortschreibungsfähig.

Ein Masterplan kann aus einem Architektenwettbewerb hervorgehen (Beispiel: Bebauungskonzept Hamburg-HafenCity) oder in offenen Bürgerbeteiligungsforen (z. B. Zukunftworkshop St. Pauli) entwickelt werden. Ein Masterplan kann aus Texten und/oder aus Plänen/Zeichnungen bestehen.

Einordnung
Der Begriff Masterplan ist weder im Baugesetzbuch, der Baunutzungsverordnung oder in den Bauordnungen der Bundesländer erwähnt und gilt daher als ein informelles Planungsinstrument. Um Rechtskraft zu erlangen muss er in den traditionellen Instrumenten der Stadtplanung (Flächennutzungsplan, Bebauungsplan, Satzung der Kommune) nach den gesetzlich vorgeschriebenen Verfahren eingebunden werden. Lediglich die Verwaltung kann in ihrem Entscheidungsspielraum durch einen Masterplan als "sonstige städtebauliche Planung" eingeschränkt werden (§1 (6) Nr. 11 BauGB).

Die stadtplanerischen Instrumente sind hierarchisch gegliedert. An der Spitze steht der Flächennutzungsplan, der für eine gesamte Stadt oder Kommune die künftigen Nutzungen darstellt. Ein Bebauungsplan enthält rechtsverbindliche Festsetzungen für die Nutzung jedes einzelnen Grundstückes in seinem Geltungsbereich. Eine Satzung nach § 172 BauGB wird erlassen, um für bestimmte Gebiete deren städtebaulichen (oder sozialen) Eigenart zu erhalten. Ein Masterplan kann über das Planungsgebiet einer Gemeinde weit hinausreichen (Beispiel: Masterplan Gesundheitswirtschaft in Mecklenburg-Vorpommern), oder auch nur kleinräumliche Festlegungen beinhalten wie der Masterplan für die Lichtplanung der Innenstadt von Dresden. Er kann thematisch weit oder sehr eng gefasst sein.

Das Wesen, der Umfang und die Tragweite von Masterplänen sind nicht klar zu fassen, wie die folgende Beispiele verdeutlichen:
 Sächsisch-tschechische Grenzraumstudie – Masterplan zur Regionalentwicklung aus sächsischer Sicht
 Masterplan Wohnen Bielefeld, 2007
  Masterplan Fahrradverkehr, Positionspapier der Partei Die Grünen, Bremen, 2011
 Masterplan Universität der Stadt Bochum, 2014
 Masterplan für die Hafencity Hamburg
 Masterplan Innere Stadt Bonn, 2011–2012
 MG3.0 Masterplan Mönchengladbach, seit 2010

Einzelnachweise

Stadtplanung

Masterplan (Stadtplanung)


L'aéroport international de Rockford/Chicago  est un aéroport américain situé sur le territoire de la ville de Rockford (à 6 kilomètres au sud du centre-ville), dans le comté de Winnebago, et à 120 kilomètres au nord-ouest de Chicago, dans l'Illinois. L'aéroport s'étend sur 12,1 kilomètres carrés et dispose de deux pistes. Il est l'un des quatre aéroports internationaux de l'agglomération de Chicago après les aéroports O'Hare, Midway et Gary. Il est géré par l'autorité aéroportuaire de Rockford/Chicago et dessert la partie ouest de la région de Chicago.

Historique

Après la Seconde Guerre mondiale, l'État de l'Illinois a adopté l'Airport Authority Act, débouchant sur la création de la Greater Rockford Airport Authority en 1946. En 1948, le terrain de Camp Grant a été officiellement transféré à l'administration aéroportuaire du gouvernement fédéral. En 1954, la construction de l'aéroport et du terminal a commencé.

Depuis 1994, l'aéroport est une plaque tournante majeure pour UPS Airlines, qui possède deux installations à l'aéroport. En termes de service aux passagers, l'aéroport offre un service direct toute l'année vers cinq destinations, ainsi que des destinations saisonnières. Le plan national des systèmes aéroportuaires intégrés de la Federal Aviation Administration (FAA) pour 2017-2021 l'a classé comme une installation de service commercial principale sans plaque tournante.

Références

Articles connexes
 Aéroports de Chicago :
Aéroport international O'Hare de Chicago
 Aéroport international Midway de Chicago
 Aéroport international de Gary/Chicago
 Liste des aéroports internationaux

Liens externes
 site officiel

Rockford
Rockford (Illinois)

Aéroport international de Rockford/Chicago


Denis Ciobotariu ()  Acesta este un produs al academiei Dinamo București.

Viața personală
Este fiul fostului fotbalist român internațional și antrenor de fotbal Liviu Ciobotariu.

Note

Legături externe

Nașteri în 1998
Fotbaliști români
Fundași
Fotbaliști ai FC Dinamo București
Sportivi români în viață
Bucureșteni
Nașteri pe 10 iunie

Denis Ciobotariu


Jogo de Pegar Maçãs (em inglês: Apple bobbing) é um jogo frequentemente jogado no Halloween. O jogo é jogado enchendo uma banheira pequena ou uma grande bacia ou balde com água e colocando as maçãs na água. Como as maçãs são menos densas que a água, elas flutuam na superfície. Os jogadores (geralmente crianças) tentam pegar um com os dentes. O uso de braços não é permitido e as mãos geralmente são amarradas nas costas para evitar trapacear.

Na Escócia, isso pode ser chamado de "dooking" (pode significar " mergulho"). No norte da Inglaterra, o jogo costuma ser chamado de apple ducking ou duck-apple. Na Irlanda, Terra Nova e Labrador, "Snap Apple Night" (significa Noite de Morder as Maçãs) é sinônimo de Halloween.

História
A tradição de buscar maçãs remonta à invasão romana da Grã-Bretanha, quando o exército conquistador fundiu suas próprias celebrações com os tradicionais festivais celtas. Durante uma celebração anual, os jovens solteiros tentam morder uma maçã que flutua na água ou pendurada em um cordão; a primeira pessoa a morder a maçã será a próxima a ter permissão para se casar. O morder da maçã foi apropriado no festival celta de Samhain, com as maçãs um sinal de fertilidade e abundância.

O costume é mencionado (junto com maçãs suspensas em um fio) na Irlanda do século 18 por Charles Vallancey em seu livro Collectanea de Rebus Hibernicis.

Uma donzela que colocou a maçã que balançou sob o travesseiro disse que sonhava com seu futuro namorado. [7] No Nordeste da Inglaterra, a jogo de pegar maçã é chamada de dookie (ducking) apple.

Riscos de saúde
O uso de baldes comunitários, nos quais a saliva e o muco nasal podem entrar em contato com a água, é um fator de risco para a disseminação de patógenos. À luz da pandemia COVID-19, alternativas mais seguras foram propostas, como o uso de tigelas separadas para cada participante.

Na cultura popular
O romance de mistério de Agatha Christie "A Noite das Bruxas" (Hallowe'en Party), é sobre uma garota, chamada Joyce, que misteriosamente se afogou em uma banheira de maçã.

Em uma breve cena no especial animado de TV de 1966, Charlie Brown e a Grande Abóbora de Halloween, Lucy é a primeira pessoa a participar do jogo em uma festa de Halloween, apenas para ficar cara a cara com Snoopy no processo de pegar um.

No episódio "Scaredy Pants" da série de TV infantil americana, Bob Esponja: Calça Quadrada, o Sr. Siriguejo é mostrado jogando o jogo e pegando um, mas depois engasgando acidentalmente até engoli-lo.

No episódio da 7ª temporada "Costume Contest" de Vida de Escritório (The Office), a alegre mas estúpida recepcionista Erin erroneamente pensa que o objetivo é comer o máximo de maçãs possível enquanto submersa, causando pânico em seus colegas de trabalho que temem que ela esteja se afogando.

Halloween

Jogo de pegar maçãs


Joe Smith Jr. (født 20. september 1989 i Long Island, New York, U.S.) er en amerikansk professionel bokser, der var indehaver af den regionale WBC Internationale letsværvægtstitel fra 2016 til 2017. Han blev fremtrædende i 2016 ved at score en overraskende sejr over Andrzej Fonfara og senere ved at blive den første bokser til at score en teknisk knockout sejr over tidligere den verdensmester Bernard Hopkins, som trak sig tilbage efter deres kamp.

Han har udover dette besejret bemærkelsesværdige navne som Will Rosinsky og Otis Griffin og tabt til Sullivan Barrera.

Referencer

Boksere fra USA
Personer fra New York

Joe Smith Jr


Tiiranul (scris și tiairan și denumit și sulfură de etilenă) este un compus heterociclic cu sulf cu formula chimică C2H4S. Este cel mai simplu compus de acest gen și prezintă un miros specific compușilor organosulfurați. Tiiranii sunt analogii cu sulf ai epoxizilor.

Obținere
Tiiranul poate fi obținut în urma reacției dintre carbonatul de etilenă și tiocianatul de potasiu, KSCN. Prima etapă realizată este topirea KSCN sub vid pentru eliminarea urmelor de apă, după care se realizează reacția:

KSCN  + C2H4O2CO  →  KOCN  + C2H4S  +  CO2

Proprietăți
Sulfura de etilenă adiționează amine cu obținerea de 2-mercaptoetilamine, care sunt liganzi buni:

C2H4S   +  R2NH  →  R2NCH2CH2SH

Acest proces poartă denumirea de mercaptoetilare.

Note

Vezi și
 Aziridină
 Oxiran

Compuși heterociclici cu sulf

Tiiran


عيد جميع القديسين هو عيد يحتفل به في الأول من تشرين الثاني في المسيحية الغربية، وفي أول يوم أحد بعد عيد الخمسين في المسيحية الشرقية، احتفاءً بـ وتكريما بجميع القديسين.

يعتبر يوم جميع القديسين من الأيام المهمة في الديانة المسيحية، وتحتفل به معظم طوائفها بما في ذلك الأنغليكانية واللوثرية.

في الشرق

يحتفل الكاثوليك الشرقيون والأرثوذكس الشرقيون بعيد جميع القديسين في أول يوم أحد يلي عيد الخمسين.

اشتهر عيد جميع القديسين في القرن التاسع في عهد الإمبراطور البيزنطي ليو السادس «الحكيم» (886–911). زوجته إمبرس ثيوفانو عاشت حياة ورعة. عندما توفيت، بنى زوجها كنيسة كإهداء لها ولكنه منع من إهدائها لزوجته فقرر إهداء الكنيسة لـ«جميع القديسين».

الأحد الذي يلي عيد جميع القديسين -الأحد الثاني بعد عيد الخمسين- يخصص لإحياء ذكرى جميع القديسين المحليين، مثل "جميع قديسي أمريكا"، «جميع قديسي جبل آثوس»، إلخ. الأحد الثالث بعد عيد الخمسين يخصص لمزيد من القديسين المحليين مثل «جميع قديسي سان بطرسبرغ».

بالإضافة لأيام الأحد المذكورة أعلاه، تخصص أيام السبت طوال العام للاحتفاء العام بجميع القديسين.

في الغرب
في المسيحية الغربية، يحتفل بعيد جميع القديسين في الأول من تشرين الثاني، يليه تذكار جميع الموتى في الثاني من تشرين الثاني.

احتفل بعيد جميع القديسين لأول مرة في الغرب في 13 أيار من عام 609 أو 610، عندما تم ترسيم البابا بونيفاسيوس الرابع قديسا في بانثيون في روما. وقد توسعت احتفالات ذلك العيد لتشمل الاحتفال بإحياء ذكرى جميع القديسين.

التوقيت الحالي لعيد جميع القديسين، أسسه البابا غريغوريوس الثالث (731–741) الذي نقله إلى تاريخ الأول من تشرين الثاني.

انظر أيضًا
 هالويين

ملاحظات

مراجع

عطلات
عطلات رسمية في كرواتيا
قديسون مسيحيون
مناسبات نوفمبر

جميع القديسين


11930 Osamu este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11930 Osamu este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Okutama de Tsutomu Hioki și Shuji Hayakawa. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,57 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 13,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

11930 Osamu


İstanbul Antlaşması, 14 Temmuz 1700 tarihinde Osmanlı İmparatorluğu ile Rusya Çarlığı arasında yapılan ve 1686-1700 Osmanlı-Rus Savaşını sonuçlandıran bir barış antlaşması. 1699'daki Karlofça Antlaşması'nın devamı niteliğindedir.

Rusya, Büyük Petro'nun liderliğinde güçlenmişti. 1695'teki saldırıda başarısız olmuş, fakat 1 yıl sonra 6 Ağustos 1696 tarihinde Azak Kalesi'ni ele geçirmişti. Osmanlı Devleti Papa'nın Avusturya, Lehistan, Rusya ve Venediklilerden oluşturduğu Kutsal İttifak'la uzun süre savaştı ama sonunda yorgun düştü.

Avusturya'yla Karlofça Antlaşması'nı imzaladıktan 1 yıl sonra da Rusya'yla 14 Temmuz 1700 tarihinde İstanbul Antlaşmasını imzaladı.

Bu antlaşmanın hükümlerine göre Osmanlı Devleti Azak Kalesini Rusya'ya bıraktı. Onun yerine Rusya'nın Taganrog'da inşa ettiği kaleyi kabul etti. Böylece Rusya Karadeniz'de kendisine sağlam bir yer yapmış oluyordu.

Rusya İstanbul'da elçi bulundurabilecekti.

Kaynakça
 Uzunçarşılı, İsmail Hakkı (1955 Son baskı:5.bas.) Osmanlı Tarihi IV. Cilt 1. Kısım: Karlofça Antlaşmasından XVIII. Yüzyılın Sonlarına Kadar Ankara:Türk Tarih Kurumu ISBN 975-16-0015-4

Rusya barış antlaşmaları
Rusya Çarlığı antlaşmaları
Osmanlı İmparatorluğu'nun barış antlaşmaları
Osmanlı-Kutsal İttifak Savaşları
1700'lerde Osmanlı İmparatorluğu
Ω
Ω
Ω
1700'lerde antlaşmalar
1700
Pax Ottomana

İstanbul Antlaşması (1700)


Abel Guérineau (1841-1929) est un architecte français.

Biographie
Abel Guérineau est formé à l'école des Beaux-Arts de Paris.

Du 11 avril 1874 au 30 juin 1880, il est professeur de dessin architectural à l'Académie de l'Armée impériale japonaise.

Œuvre
 Ornements japonais (Paris, 1889)

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1841
Naissance à Angers
Architecte français du XIXe siècle
Architecte français du XXe siècle
Décès en 1929

Abel Guérineau


Anatole Litvak (Анатоль Литвак) (10 de mayo de 1902 en Kiev - 15 de diciembre de 1974 en Neuilly-sur-Seine cerca de París) fue un cineasta estadounidense de origen ucraniano que escribió, dirigió y produjo filmes en diversas lenguas, y culminó su carrera en los Estados Unidos.

Trayectoria
Registrado como Mikhail Anatol Litvak en Kiev, Ucrania (en ese entonces parte del Imperio ruso), Litvak creció en una familia acomodada de origen judío. Emigró a Berlín, Alemania, en 1925, donde estuvo trabajando hasta la llegada de los nazis. Pasó en primer lugar a París, donde siguió haciendo cine. Allí destacó por su película Mayerling, y entre sus asistentes en Francia, Max Ophüls fue luego un director reconocido.

Mayerling le dio una reputación internacional como director, siendo un film muy alabado por los críticos, que se reconoció como modelo de obra romántica. Su éxito con Mayerling le supuso a Litvak ser invitado a Hollywood.

Fue más conocido aún tras su llegada a la Warner, llamado por la compañía cinematográfica estadounidense.

Dirigió la comedia Tovarich, sobre la aristocracia rusa, arruinada luego de la revolución. Luego filmó Confessions of a Nazi Spy, film de 1939, protagonizado por Edward G. Robinson (aquí, agente del FBI). En 1940, rodó City for Conquest, con actores como James Cagney y el director Elia Kazan. Ese mismo año, además hizo El cielo y tú, larga y compleja película ambientada en Europa.

Litvak, ya ciudadano americano, se alistó en el ejército para combatir en la Segunda Guerra Mundial, y además colaboró en obras de propaganda, con el director de cine Frank Capra. Además, Litvak dirigió  The Battle of Russia, Operation Titanic (ambos de 1943) y War Comes to America (1945), filmes escritos por Anthony Veiller, narrados por Walter Huston, e ilustrados musicalmente por Dimitri Tiomkin, otro ruso emigrado a Hollywood. Dado el manejo de diversas lenguas (ruso, alemán, francés) Litvak supervisó algunas películas por entonces.

Tras la guerra, Litvak volvió a filmar: Nido de víboras (1948), con Olivia de Havilland; Decision Before Dawn (1951); y Anastasia (1956), hecha en París, con Ingrid Bergman, Yul Brynner y Helen Hayes. Era la primera cinta de Bergman en los EE. UU. desde hacía años.

Litvak hizo su gran carrera de cine en Norteamérica, a partir de 1936 y hasta 1979, llegando a ser además productor. Logró varios galardones, incluyendo una nominación al Óscar como Mejor director, por la película Nido de víboras, en 1948.

Murió en Francia en 1974, a los 72 años.

Filmografía

 Dolly macht Karriere (1930)
 Nie wieder Liebe   (1931)
 Coeur de lilas  (1932)
 Sleeping Car (1933)
 L'Équipage  (1935), El equipaje
 Mayerling (1936), Sueños de Príncipe
 The Woman I Love (1937)
 Tovarich (1937)
 Confessions of a Nazi Spy (1939)
 The Sisters (1938)
 The Amazing Dr. Clitterhouse (1938)
 Castle on the Hudson  (1940)
 City for Conquest (1940)
 All This and Heaven Too (1940), El cielo y yo
 Out of the Fog  (1941)

 Blues in the Night  (1941)
 This Above All (1942) Se fiel a ti mismo
 The Long Night (1947)
 Sorry, Wrong Number (1948), Voces de muerte
 The Snake Pit  (1948), Nido de víboras
 Decision Before Dawn (1951)
 Act of Love (1953)
 The Deep Blue Sea (1955)
 Anastasia  (1956)
 Mayerling (1957)
 The Journey (1959)
 Goodbye Again (1961), No me digas adiós
 Five Miles to Midnight (1962)
 La noche de los generales (1967)
 The Lady in the Car With Glasses and a Gun (1970)

Premios y distinciones
Premios Óscar

Festival Internacional de Cine de Venecia

Bibliografía
 Wakeman, John (ed.), World Film Directors: 1890 - 1945, H. W. Wilson, 1987.
 Bowers, Ronald; Hillstrom, Laurie Collier (eds.), International Dictionary of Films and Filmmakers: Directors, St. James Press, 1997.
 Robinson, Harlow, Russians in Hollywood, Hollywood's Russians: biography of an image, Northeastern University Press, 2007.

Referencias

Enlaces externos

Ucraniano-estadounidenses
Directores de cine de Estados Unidos
Candidatos al premio Óscar a la mejor dirección
Nacidos en Kiev

Anatole Litvak


La rue René-Roeckel est une voie de la commune française d'Antony dans les Hauts-de-Seine.

Situation et accès
Cette voie, longue de  est située dans le lotissement du Vert-Buisson. Elle relie l'avenue François-Molé à la rue du Jubilé.

Origine du nom
Cette rue tient son nom du résistant René Roeckel, né le 28 septembre 1909 à Zellenberg, qui habitait dans cette rue et auquel les municipalités d'Antony et de Bourg-la-Reine ont tenu à rendre hommage.

René Rœckel, né  à Zellenberg dans le Haut-Rhin, est un Alsacien. La Première Guerre mondial le rend à la France. En 1930, il réside à Bourg-la-Reine. Peu avant la Seconde Guerre mondiale, il adhère au Parti communiste français et devient secrétaire de la section locale en 1938. D'un courage et d'un sang-froid remarquables, il est un parfait membre des Francs-tireurs et partisans (FTP). Le 15 juillet 1943, sur ordre du colonel Gilles, avec Jean Camus, Louis Rachinel et un autre résistant, il exécute Franck Martineau, commissaire du district de Gonesse. Le , à la gare d'Antony, il est arrêté à la suite d'une dénonciation. Il est accusé de tous les maux, est torturé mais ne parle pas. Sa femme est à son tour arrêtée, torturée, mais ne parle pas. Emprisonné à Fresnes, il est jugé le  par le tribunal militaire allemand siégeant à Paris et condamné à mort. Il est exécuté à la forteresse du Mont-Valérien le .

Historique
Cette voie portait à l'origine le nom de rue Henriette, prénom de la femme de M. Deveaud, propriétaire. Elle est classée dans la voirie urbaine depuis le . Le , la municipalité décide de lui donner le nom de René-Roeckel.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire

Au , habitait Vital Ferry.

Vital Emile Marcel Ferry, né le  à Messein (Meurthe-et-Moselle) et mort le  à Antony est un ingénieur en chef de la direction générale de l'Aviation civile (DGAC), historien de l'aéronautique française.

. Après avoir pris sa retraite en , membre de la commission d'histoire, arts et lettres de l'Aéro-Club de France, collectionneur et membre de l'aéroclub de France, il publie de nombreux ouvrages et articles sur des sujets très divers concernant l'aviation :
 Ciels impériaux africains 1911-1940 ; les pionniers belges et français, éditions du Gerfaut, 2004
 Croix de Lorraine et croix du sud 1940-1942 : Aviateurs belges et de la France libres en Afrique, éditions du Gerfaut, 2005, 286 pages
 Du trimoteur au quadrijet : Le transport aérien en Afrique francophone 1940-1961, éditions du Gerfaut, 2006, 256 pages
 Des formations aéronautiques : De l'instruction à la formation aéronautique 1911-1960, éditions du Gerfaut, 2008
 Les ailes d'une administration - Le groupement aérien du SGACC, 1945-1973, avec Pierre Lauroua, éditions Bleu-Ciel, 2011, 191 pages,
 L'aviation française 1914-1918, Histoire & Collections, 2015, 176 pages
Recension par Philippe Ballarini, .

Le , il est nommé au grade de chevalier dans l'ordre national du Mérite au titre de .

Articles connexes
 Dictionnaire des rues d'Antony
 Rue René-Roeckel à Bourg-la-Reine

Notes et références

René-Roeckel
Odonyme se référant à un homme

Rue René-Roeckel


Aeropuerto es una estación en la línea Azul del Metro de Boston, administrada por la Autoridad de Transporte de la Bahía de Massachusetts. La estación se encuentra localizada en Porter Street en East Boston, Massachusetts. La estación Aeropuerto fue inaugurada el 5 de enero de 1952.

Descripción
La estación Aeropuerto cuenta con 2 plataformas laterales y 2 vías.

Conexiones
Massport ofrece un servicio gratuito de autobuses lanzadera entre la estación del aeropuerto y las terminales de las aerolíneas en los niveles de llegada. El servicio de autobuses funciona siete días a la semana.

Referencias

Enlaces externos

 Estación Aeropuerto

 Líneas y estaciones del Metro de BostonEstaciones del Metro de Boston
Estaciones de ferrocarril inauguradas en 1952
Estaciones de la línea Azul (Metro de Boston)

Aeropuerto (Metro de Boston)


NGC 6005 est un amas ouvert situé dans la constellation du Règle. Il a été découvert par l'astronome écossais James Dunlop en 1826.

NGC 6005 est à  du système solaire et les dernières estimations donnent un âge de 1,2 milliard d'années. La taille apparente de l'amas est de 5 minutes d'arc.

Selon la classification des amas ouverts de Robert Trumpler, cet amas renferme moins de 50 étoiles (lettre p) dont la concentration est moyennement forte (I) et dont les magnitudes se répartissent sur un intervalle moyen (le chiffre 2).

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du NGC

Liens externes

 NGC 6005 sur le site du professeur C. Seligman

6005
Constellation de la Règle
Amas ouvert
Objet céleste découvert en 1826
Objet céleste découvert par James Dunlop

NGC 6005


Hacımehmetli, Antalya ilinin Alanya ilçesine bağlı bir mahalledir. Antalya iline 138 km, Alanya ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Alanya'nın mahalleleri

Hacımehmetli, Alanya


Deutsche Welle (kısaca DW), Almanya'nın Bonn ve Berlin kentlerinden yurt dışına 30 farklı dilde radyo, televizyon ve internet üzerinden yayın yapan medya kuruluşudur. Radyo ve internet servisi Bonn'da bulunmaktadır. Soğuk Savaş döneminde Almanya'nın Sesi adıyla bilinirdi.

Geçmiş
3 Mayıs 1953'te Köln'de yayın hayatına başlayan kuruluşun misyonu Almanya dışında yaşayan Alman vatandaşları için bilgi kaynağı olmak ve Nazi Almanyası'nın dünyada bıraktığı olumsuz Almanya imajını silmekti. 1961 yılında Berlin Duvarı'nın örülmesiyle birlikte Doğu Almanya karşıtı, Batı Almanya yanlısı bir yayın politikası izleyen kuruluş Berlin Duvarı'nın yıkılmasıyla yayın ilkelerini de yenilemiş ve tarafsız bir anlayış benimsemiştir. 1992 yılında halihazırda radyo programlarının yanına televizyon yayınlarını da ekleyen Deutsche Welle etki alanını genişletmiştir.

Kuruluşun Türkçe yayınları 1 Temmuz 1962 tarihinde başlamıştır. Hâlen gazeteci Baha Güngör yönetiminde Türkçe radyo ve internet yayınlarını sürdürmektedir. NTV Radyo ile yayın ortaklığı bulunmaktadır. Son dönemde NTV sık sık Deutsche Welle Türkçe bölümüne bağlanıp, Almanya'yla ilgili haberleri buradan görüntülü olarak almaktadır. Ayrıca diğer Türk medya kuruluşları da Almanya ve Avrupa konularında sık sık Deutsche Welle Türkçe servisinin görüşlerine başvurmaktadır.

Deutsche Welle - NTV Radyo iş birliği
BBC Türkçe Servisi'nin 2013 Taksim Gezi Parkı protestoları kapsamında "Dünya Gündemi" programını yayımlamayan NTV ile ortaklığını askıya almasından sonra, Deutsche Welle'den de bu yönde bir adım atması talep edildi. Deutsche Welle Basın Sözcüsü Johannes Hoffmann yaptığı açıklamada, NTV Radyo'ya aktarılan yayınların halihazırda sansüre uğramadığını, sansür durumunda Deutsche Welle'nin de NTV ile iş birliğini askıya alacağını duyurdu.

Türkiye'de DW sitesinin erişime engellenmesi
Gerekli lisans alımını gerçekleştirmediği gerekçesiyle, RTÜK'ün talebiyle Deutsche Welle Ankara 1. Sulh Ceza Hakimliğinin 30 Haziran 2022 tarihli kararı ile saat 22.00'da erişime engellendi. 2019 yılının Ağustos ayında yayımlanan yönetmelikle internet üzerinden yayın yapan platformlara RTÜK'ten lisans alma şartı getirilmişti.

Yayın dilleri

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar

ARD
Bonn merkezli şirketler
Uluslararası televizyon ağları
Bonn medyası
Turkcell TV+

Deutsche Welle


Traugott Hermann von Arnim-Muskau (né le  à Mersebourg et mort le  au ) est un diplomate et député du Reichstag.

Biographie
Arnim-Muskau étudie au Collège français de Berlin et aux lycées de Halle et de Brandebourg. Il étudie le droit à Göttingen, Heidelberg et Berlin de 1859 à 1862. En 1859, il devient membre du Corps Saxonia Göttingen. En 1861, il rejoint le Corps Saxo-Borussia Heidelberg. Après cela, il est d'abord auscultateur à Berlin, puis en 1863 avocat stagiaire auprès du gouvernement à Breslau. Il sert ensuite dans le service diplomatique jusqu'en 1875, servant comme secrétaire de légation à Saint-Pétersbourg, Paris, Constantinople et Washington. Il est également chargé d'affaires à Bruxelles et à Lisbonne et agit comme secrétaire lors des négociations de paix à Bruxelles et Francfort-sur-le-Main, ainsi qu'assistant au ministère des Affaires étrangères à Berlin. En 1875, il démissionne de la fonction publique en raison du procès pour trahison contre le comte Harry von Arnim et est condamné à quatre semaines de prison, qu'il purge à Prenzlau, pour avoir pris parti pour le comte Harry von Arnim dans la presse et insulté le prince Otto von Bismarck. Officier de réserve du  de hussards, il participe aux trois guerres de 1863/64, 1866 et 1870/71.

Avec l'achat du  en 1883, il devient un grand propriétaire terrien. Il poursuit l'industrialisation des opérations forestières aspirée par son prédécesseur et augmente la rentabilité de ses entreprises. Conformément à son rang, il devient chef de département et président honoraire du parlement de l'État municipal de Haute-Lusace.

De 1887 à 1907, il représente le Parti de l'Empire allemand au Reichstag en tant que représentant de la 10e circonscription, qui se compose de l' et de l' dans le district de Liegnitz. De 1909 à 1918, il est député de la Chambre des seigneurs de Prusse.

Arnim-Muskau est vice-président de l'Association pangermanique.

Ascendance

Liens externes

 Procès-verbal du ministère d'État prussien (Regesten, Acta Borussica (Neue Folge)) Volume 8/2 (PDF; 2.3 MB), page 485 (registre des personnes)

Références

Député du Reichstag (Empire allemand)
Député de la Chambre des seigneurs de Prusse
Diplomate prussien
Personnalité du Parti conservateur libre
Naissance en juin 1839
Naissance à Mersebourg
Naissance dans la province de Saxe
Décès en janvier 1919
Décès en Saxe
Décès à 79 ans

Traugott Hermann von Arnim-Muskau


Kalidiatou Niakaté (født 15. marts 1995 i Aubervilliers, Frankrig) er en kvindelig fransk håndboldspiller, som spiller for rumænske CSM București og Frankrigs kvindehåndboldlandshold.

Hun var med til at vinde OL-guld i håndbold for , ved Sommer-OL 2020 i Tokyo, efter finalesejr over , med cifrene 30-25.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Frankrig
Håndboldspillere fra Brest Bretagne Handball
Håndboldspillere ved sommer-OL 2020

Kalidiatou Niakaté


An Sarcoglottis speciosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Presl. An Sarcoglottis speciosa in nahilalakip ha genus nga Sarcoglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sarcoglottis

Sarcoglottis speciosa


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

 Nobelova nagrada za književnost:

Rođenja

Smrti

 20. rujna – Saint-John Perse, francuski pjesnik i diplomat (* 1887.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 13. ožujka – Ivo Andrić, književnik i diplomat (* 1892.)

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1975.


Iată femeia pe care o iubesc este o piesă de teatru a autorului român Camil Petrescu.

Prezentare

"Casa Snagov" este un sanatoriu de boli nervoase condus de profesor dr. Omu (personaj care apare și în piesa Prof. dr. Omu vindecă de dragoste). Mihai Stănculescu, un proaspăt arhitect, este adus la sanatoriu pentru că a încercat să se sinucidă, fiind adus în pragul nebuniei din cauza dragostei sale față de Bella. Aceasta este o cântăreață de cabaret fără moralitate care i-a respins dragostea cu brutalitate. Dar în sanatoriu lucrează sora geamănă a Bellei, Ana, care deși seamănă perfect cu Bella, are o cu totul altă personalitate, fiind mai inteligentă, echilibrată, serioasă și blândă. Medicii sanatoriului fac un experiment și i-o prezintă lui Mihai pe Ana ca și când ar fi Bella, dar fără amintirea ultimilor ani - ea ar fi suferit o cădere care i-ar fi produs amnezie. Dar lucrurile se complică când se află cine este cu adevărat Ana...

Personaje
 Mihai Stănculescu, arhitect
 doctorul Omu, conducătorul unui  sanatoriu de boli nervoase
 Ana, asistenta medicală, sora geamănă a Bellei
 Bella, cântăreață de cabaret, sora geamănă a Anei

Reprezentații

Teatru radiofonic
 1975, regia artistică Cristian Munteanu, adaptare de Leonard Efremov; cu Radu Beligan, Gina Patrichi, Emil Hossu, Ion Marinescu, Toma Caragiu, Vali Voiculescu Peppino, Ileana Stana Ionescu, Lucia Mara, Ioana Casetti, Paul Nadolski, Dana Cosma, Nicolae Crisu, Titu Radulescu. Regia de studio: Constantin Botez. Regia muzicală: Timus Alexandrescu. Regia tehnică: ing. Ion Mihailescu

Ecranizări
 1981 - Iată femeia pe care o iubesc, teatru TV, regia Cornel Todea, cu Mircea Anghelescu, Ion Caramitru, Monica Ghiuță, Nineta Gusti, Emil Hossu, Amza Pellea și Ileana Predescu. În alte roluri joacă actorii Ovidiu Schumacher, Jorj Voicu, Ștefan Teodoriu și Johnny Răducanu.

Referințe și note

Bibliografie
 Ovid S. Crohmălniceanu, Teatrul lui Camil Petrescu, în Literatura română între cele două războaie, ed. cit, vol.I.
 Teatru de Camil Petrescu. Iată femeia pe care o iubesc. Profesor doctor Omu vindecă de dragoste. Dona Diana, Volumul 3, Editura de stat pentru literatură sį artă, 1958 - 368 pagini; 1947 - 525 pagini

Vezi și

 Listă de piese de teatru românești

Piese de teatru de Camil Petrescu
Piese de teatru de comedie
Piese de teatru adaptate în filme

Iată femeia pe care o iubesc


Det Liberale Demokratiske Parti (japansk: , Jiyū-Minshutō), ofte forkortet til Jiyūto eller LDP, er et konservativt politisk parti i Japan. Partiet har været i regering næsten uafbrudt siden dannelsen i 1955, hvorved LDP er blandt verdens mest succesrige partier i demokratiske valg. LDP er selverklæret liberalt, men overvejende konservativt med en række nationalistiske og populistiske træk i sin praktiske politik.

LDP fandt oprindeligt sin ærkerival i Japans socialistparti, men i 1990'erne blev denne rolle overtaget af Det demokratiske parti. LDP har en tradition for at være opdelt i stærke fraktioner, der er knyttet til forskellige sociale grupper og erhvervsinteresser. Fraktinene genspejler også partiet som ideologisk sammensat. Oligarker i fraktionene kaldes kuromaku. Til trods for at partiene i Japan normalt er elitepartier, havde LDP 5 millioner medlemmer i 1990.

Noter

Antikommunisme
Konservative partier
Japans politik

Liberale Demokratiske Parti


Daniel Chester French (n. 20 aprilie 1850 – d. 7 octombrie 1931), unul dintre cei mai prolifici și aclamați sculptori americani ai sfârșitul secolului al 19-lea și începutului secolului al 20-lea, este cel mai bine cunoscut publicului larg pentru designul sculpturii monumentale al celui de-al șaisprezecelea președinte al Statelor Unite ale Americii, Abraham Lincoln, realizată în 1920 și aflată la loc de frunte în complexul Lincoln Memorial, Washington, D.C..

Viață și carieră

French s-a născut în Exeter, în , ca fiu al lui Henry Flagg French (1813–1885), magistrat (avocat și judecător), Assistant US Treasury Secretary și autor al unei cărți despre asanarea terenurilor inundabile,  și soția sa, Anne Richardson.   În 1867, familia French s-a mutat în Concord, de asemenea în   unde i-a avut vecini și prieteni pe Ralph Waldo Emerson și Familia Alcott.  Decizia sa de a de a deveni sculptor a fost influențat de Louisa May Alcott, sora lui May Alcott.

Lucrări

Referințe

Legături externe

 CherterWood  -- web site-ul atelierului artistului
 Despre Daniel Chester French pe web site-ul Muzeului Metropolitan

 Daniel Chester French: Sculpture In Situ
 Chesterwood Estate and Museum • Summer home, studio, and garden of sculptor Daniel Chester French
  Daniel Chester French
 Daniel Chester French exhibition brochure from the Metropolitan Museum of Art
 Chesterwood: The Workshop of an American Sculptor, a National Park Service Teaching with Historic Places (TwHP) lesson plan

Absolvenți ai Massachusetts Institute of Technology
Membri ai Academiei Americane de Arte și Litere
Membri ai Academiei Americane de Arte și Științe
Oameni din Exeter, New Hampshire
Oameni din Concord, Massachusetts
Oameni din Stockbridge, Massachusetts
Sculptori americani din secolul al XIX-lea
Sculptori americani din secolul al XX-lea
Sculptori arhitecturali americani
Sculptori monumentaliști americani

Daniel Chester French


Antirrhinoideae potporodica porodice Plantaginaceae. Postoji 31 rod; tipični je Antirrhinum, hrvatski nazivan zijevalica, čijih 27 vrsta raste poglavito po Mediteranu (Španjolska, Portugal, Maroko).

Rodovi

 Lafuentea Lag. (2 spp.)
 Anarrhinum Desf. (8 spp.)
 Kickxia Dumort. (23 spp.)
 Nanorrhinum Betsche (29 spp.)
 Asarina Mill. (1 sp.)
 Gadoria Güemes & Mota (1 sp.)
 Cymbalaria Hill (17 spp.)
 Maurandya Ortega (2 spp.)
 Holmgrenanthe Elisens (1 sp.)
 Epixiphium (Engelm. ex A. Gray) Munz (1 sp.)
 Mabrya Elisens (6 spp.)
 Rhodochiton Zucc. ex Otto & A. Dietr. (3 spp.)
 Lophospermum D. Don ex R. Taylor (7 spp.)
 Schweinfurthia A. Braun (6 spp.)
 Gambelia Nutt. (4 spp.)
 Galvezia Dombey ex Juss. (5 spp.)
 Chaenorhinum (DC.) Rchb. (32 spp.)
 Holzneria Speta (2 spp.)
 Albraunia Speta (3 spp.)
 Acanthorrhinum Rothm. (1 sp.)
 Pseudomisopates Güemes (1 sp.)
 Misopates Raf. (8 spp.)
 Antirrhinum L. (27 spp.)
 Neogaerrhinum Rothm. (2 spp.)
 Sairocarpus Nutt. ex A. DC. (10 spp.)
 Mohavea A. Gray (2 spp.)
 Maurandella (A. Gray) Rothm. (1 sp.)
 Howelliella Rothm. (1 sp.)
 Pseudorontium (A. Gray) Rothm. (1 sp.)
 Nuttallanthus D. A. Sutton (4 spp.)
 Linaria Mill. (184 spp.)

Izvori

Trpučevke

Antirrhinoideae


La voz, también conocido como La voz... México de 2011 a 2018, es un reality show y concurso de talentos mexicano, basado en el formato de The Voice, originario de los Países Bajos y parte de la franquicia internacional The Voice creada por el productor de televisión neerlandés John de Mol bajo su empresa Talpa Media Holding. México ha sido el primer país de habla hispana en adaptar este formato y de los primeros 7 de manera global.

La primera versión de este reality show en México, fue producida por Televisa con Miguel Ángel Fox como productor ejecutivo. La primera edición inició el 11 de septiembre del 2011 con la conducción de Mark Tacher con Cynthia Urias tras bambalinas (Backstage). Desde su estreno el programa obtuvo grandes registros de audiencia que superaron a la competencia de otros canales.

Televisa produjo 7 ediciones y una versión Kids entre 2011 y 2018. La segunda edición inició el 9 de septiembre de 2012, la tercera edición inició el día 8 de septiembre de 2013, la cuarta edición comenzó el 7 de septiembre de 2014 y la quinta, el 24 de abril de 2016.
Al mismo tiempo que se grabó la quinta edición, se llevó a cabo La voz kids, sin embargo, esta se estrenó hasta el 12 de marzo de 2017.

Posteriormente, el formato «de adultos», regresaría con una sexta edición el 15 de octubre de 2017 y, finalmente, una séptima y última edición por parte de Televisa inició el 30 de septiembre de 2018 y concluyó el 16 de diciembre de 2018.

Tras finalizar la séptima edición en Televisa, la licencia del formato The Voice quedó en manos de TV Azteca. La primera edición en TV Azteca inició el 12 de marzo de 2019. Sin embargo, Televisa estrenó la segunda temporada del formato La Voz Kids el 20 de octubre de 2019, esto debido a que esta edición fue grabada meses antes del fin del contrato con la televisora. La segunda temporada de La Voz Kids se anuncia como la última.

Formato y etapas
La página web oficial describe a La voz... México de la siguiente manera:

Los concursantes son aspirantes a cantantes seleccionados de audiciones públicas. Tras esta selección, el show consiste de varias etapas. La primera es la de las audiciones a ciegas, en la cual los entrenadores o "coaches" escuchan a los concursantes sin poder verlos, y giran sus sillones como significado de querer su voz en sus equipos. Si más de un entrenador gira su sillón, el concursante decide con cual de ellos trabajará en su equipo. Las audiciones a ciegas finalizan cuando cada "coach" tiene un cierto número de concursantes, quienes serán entrenados para las siguiente etapas de eliminación, en las que los concursantes se enfrentarán entre ellos y se irán eliminando según su desempeño para, finalmente, enfrentarse un miembro por equipo en una final en la que se decide quien será queda con el título de La voz (o La voz... México en la producción de Televisa).

Casting nacional
En el casting nacional se seleccionan a los que participarán a lo largo del programa. No asisten los coaches, sino miembros del equipo del programa. El casting puede ser en línea o presencial en distintas ciudades de la República Mexicana.

Etapa 1: Las audiciones a ciegas
Los cuatro coaches estarán de espaldas a los participantes y se guiaran solo por su voz. Si la voz del participante es agradable a los coaches apretaran un botón ("Quiero tu voz") que hará girar su silla frente al participante, para finalmente conocerlo e indicar que el participante ha sido seleccionado. Sin embargo, a partir de la cuarta temporada, pueda que el participante esté dentro de "La caja", algo que impedirá a los coaches conocer al participante hasta que sea destapado. Si más de un coach aprieta el botón, el participante tendrá la opción de decidir con cual de los coaches quiere entrenarse en esta competencia, pero si un coach es el único que aprieta el botón, automáticamente, el participante se va a su equipo. Si ninguno de los coaches oprime el botón, significa que el participante queda eliminado.

Etapa 2: Las batallas
Esta es la segunda etapa; los coaches se verán obligados a reducir su equipo a la mitad, así que subirán a dos integrantes (o tres integrantes, según sea el caso) de su equipo a cantar juntos en un ring, quienes se enfrentarán y demostrarán quién tiene la mejor voz. Al final cada coach tomara la decisión de salvar a uno para pasar a la siguiente etapa, y el otro quedará eliminado, sin embargo, a partir de la tercera temporada, se introduce la modalidad del "robo", donde el eliminado se encontrará apto para ser "robado" por otros coaches a través de apretar el botón "Quiero tu voz", pero si más de un coach aprieta el botón, el participante elegirá a su nuevo coach. Para que los coaches tengan una elección de la voz en esta etapa, son asesorados por otros cantantes de importancia en el medio.

Etapa 3: El rescate
Etapa introducida a partir de la segunda temporada; el coach de cada equipo elegirá de sus integrantes eliminados durante la ronda de las batallas (con el robo) a 2 integrantes para volverse enfrentarse, y posteriormente salvar a uno para avanzar la siguiente etapa; el coach recibirá ayuda de su asesor/cocoach. En la quinta temporada, el rescate regresa, pero no como una etapa, sino como una oportunidad para rescatar a un participante eliminado de los knockouts para pasar a la siguiente etapa.

Etapa 4: Los knockouts
Etapa introducida a partir de la tercera temporada; los coaches deberán de reducir nuevamente sus equipos mediante duelos a muerte llamados Los knockouts. Cada coach escuchará un ensayo previo de sus participantes, donde durante el ensayo, el participante ensaya la canción y realiza las correcciones que indique su coach. Los participantes no saben contra quién se enfrentarán, sino unos minutos antes de realizarlo en el momento, antes el coach escoge contra quienes competirán. Los participantes cantaran de forma alternada. El coach escogerá estratégicamente enfrentamientos de dos o tres participantes, dependiendo de la cantidad de participantes por temporada, y solamente se quedará con uno de los participantes para avanzar a la siguiente etapa.

Etapa 5: Los playoffs
Etapa introducida a partir de la cuarta temporada; los participantes de cada equipo tendrán una actuación individual para demostrar que son capaces de competir; el orden de la participación y la decisión será tomada por el coach, de quienes pasarán a la siguiente etapa.

Etapa 6: Top 3
Etapa introducida a partir de la quinta temporada; los participantes de cada coach se enfrentaran contra todo su equipo en presentaciones individuales, luchando por uno de los 3 lugares disponibles en el top 3, los cuales serán de los 3 participantes sentados en las sillas asignadas. Después de cada presentación individual, el coach tomará la decisión de si el participante tomará una silla o será automáticamente eliminado, siendo el primero asignado a la silla #1, y a partir del segundo, el coach escogerá la silla para este, manteniendo o desplazando a los otros participantes una silla más abajo. Cuando las sillas estén llenas, el coach decidirá si asignarle una silla al siguiente participante, recorriendo y eliminando al participante de la silla #3, o eliminar al participante en el escenario.

Etapa 7: Los shows en vivo
Esta es la última etapa. El participante que sea nombrado La voz... México debe tener dos puntos importantes: la aprobación de su coach y gran aceptación del público. En cada temporada es diferente mecánica, lo único que es igual es que cada participante hace una presentación en vivo, después hay nominación y cada participante tiene una línea telefónica para acumular votos, el participante puede: ser salvado por el público, ser salvado por el coach o quedar eliminado. En el último show en vivo deberán quedar 4 participantes y el ganador será denominado La voz. Solo debe quedar un participante por coach, sin embargo, en la tercera temporada se introdujo "el duelo de coaches", donde cada coach elige a otro coach para enfrentarse en un duelo a muerte con uno de sus dos semifinalistas, motivo que podría llevar a un coach con sus dos semifinalistas hasta la final o podría hacer que el mismo coach no participe en la gran final.

La voz… México (2011-2018)

Presentadores

Backstage

Coaches

Asesores/co-coaches

Equipos
 1.º lugar

 2.º lugar

 3.º lugar

 4.º lugar
 Los finalistas de cada equipo están ubicados al principio de la lista, en negrita.
 Los participantes están listados en el orden en el cual fueron siendo eliminados.
 Los participantes están ordenados según la temporada en la cual han participado y el entrenador con el que participaron.
 Los nombres escritos en cursivas son los participantes que han sido eliminados.

Resumen

  Equipo Sanz
  Equipo Lucero
  Equipo Espinoza
  Equipo Syntek

  Equipo Bosé
  Equipo Rubio
  Equipo Cuevas
  Equipo Jenni (†)

  Equipo Líderes
  Equipo Guzmán
  Equipo Solís
  Equipo Bisbal

  Equipo Ricky
  Equipo Pausini
  Equipo Julión
  Equipo Yuri

  Equipo Tigres
  Equipo Trevi
  Equipo J Balvin
  Equipo Maluma

  Equipo Vives
  Equipo Anitta
  Equipo Carlos
  Equipo Natalia

La voz (TV Azteca, 2019-2022)

La voz

La voz es la segunda versión del formato The Voice producido en México. La producción está a cargo de la televisora TV Azteca desde 2019, tras obtener los derechos del formato que había estado en manos de la televisora rival, Televisa de 2011 a 2018.

Presentadores y coaches

Equipos
 1.º lugar

 2.º lugar

 3.º lugar

 4.º lugar
 Los finalistas de cada equipo están ubicados al principio de la lista, en negrita.
 Los participantes están listados en el orden en el cual fueron siendo eliminados.
 Los participantes están ordenados según la temporada en la cual han participado y el entrenador con el que participaron.

Resumen

  Equipo Montaner
  Equipo Yahir
  Equipo Belinda

  Equipo Lupillo
  Equipo María
  Equipo Nodal

  Equipo Edith
  Equipo Jesús
  Equipo Bosé

  Equipo Joss
  Equipo Ha*Ash
  Equipo Yuridia

  Equipo Bisbal

La voz senior

México se convierte en el primer país en el continente americano en producir el formato de La voz senior, el cual es producido por TV Azteca en colaboración con la compañía turca AcunMedya. Este formato consiste en que los participantes sean personas mayores de 50 años. La primera temporada Senior fue estrenada el  por Azteca Uno. Es conducido por Jimena Pérez "La Choco" y los coaches serán los mismos que en la anterior temporada de La Voz: Ricardo Montaner, Yahir, Belinda y Lupillo Rivera.

Para el 2021 cuenta con la segunda temporada en la cual los coaches serían los mismos a excepción de Lupillo Rivera y en su lugar queda la cantante María José.

Resumen

  Equipo Montaner
  Equipo Yahir
  Equipo Belinda
  Equipo Lupillo

  Equipo María José

La voz kids

La voz kids es un concurso de talentos mexicano producido por TV Azteca en colaboración con ITV Studios. Este formato consistía en elegir entre un grupo de concursantes a aquellos que destacarán por sus cualidades vocales sin que su imagen influyera en la decisión del jurado. La voz kids fue la adaptación mexicana del exitoso formato neerlandés The Voice Kids, popularizado en el mundo a raíz de la adaptación estadounidense que emite la cadena Telemundo desde mayo de 2013.

Primera temporada

El  se anuncia que México contará la primera versión a cargo de TV Azteca de La voz en su formato infantil. En este formato se aceptan participantes más jóvenes a los 15 años. El  se da aviso de la fecha de estreno prevista para el mes de marzo del año 2021 y los coaches confirmados son, regresando para una cuarta temporada (2 de la Voz y 1 de La Voz Senior) Belinda, para una segunda María José y en su debut en el formato en México el cantante Camilo y el dueto de Mau y Ricky.. El estreno fue el 22 de marzo de 2021, producida por TV Azteca, y transmitida por Azteca uno.

Segunda temporada

El  después de haberse confirmado la segunda temporada, se dan a conocer los coaches que confomarán esta edición, siendo el regreso de Mau & Ricky, además del debut como coaches de Paty Cantú (Quien habría sido asesora o co-coach de David Bisbal en la tercera temporada y de Alejandro Sanz en la quinta temporada de La Voz... México (Televisa), María León y Joss Favela

Resumen

  Equipo Camilo
  Equipo Belinda
  Equipo Mau y Ricky
  Equipo María José

  Equipo Paty
  Equipo María León
  Equipo Joss

Referencias

Reality shows de México

Talent shows

La voz (programa de televisión mexicano)


An Sobralia chatoensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alfonse Henry Heller ngan Alex Drum Hawkes. An Sobralia chatoensis in nahilalakip ha genus nga Sobralia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Nicaragua. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sobralia

Sobralia chatoensis


Die SMR-Arena, bis 2012 Jahnstadion, ist das Fußballstadion des oberbayerischen Marktes Buchbach. Es ist die Heimspielstätte des Regionalligisten TSV Buchbach.

Geschichte
Die Anlage wurde zwischen 1960 und 1962 errichtet. Nachdem der Verein 2004 in die Landesliga aufgestiegen war, wurden 2007 Modernisierungsmaßnahmen durchgeführt. Eine Flutlichtanlage und eine Stehtribüne für 600 Zuschauer wurden neu errichtet. Zwischen Platz und Tribüne ist eine Laufbahn vorhanden.

Zur Saison 2012/13 übernahm die Mühldorfer Firma SMR Recycling für drei Jahre die Namensrechte am Stadion. Vor Beginn der Regionalligasaison wurden in der SMR-Arena auf der Tribüne ca. 300 Sitzschalen angebracht. Zudem wurde an der Nordseite ein "Käfig" für insgesamt 400 Gästefans errichtet.

Fußball-Länderspiel
Am 9. November 2010 fand im Jahnstadion des TSV Buchbach ein U15-Länderspiel zwischen den beiden Nationen Deutschland und Polen statt.
Deutschland gewann den Ländervergleich mit 5:1 (1:1) vor 2500 Zuschauern.

Deutsche U15-Nationalmannschaft

Weblinks
 Porträt des Stadions

Einzelnachweise

Fußballstadion in Bayern
Fußballstadion in Europa
TSV Buchbach
Erbaut in den 1960er Jahren

SMR-Arena


La dickita es un mineral de la clase de los filosilicatos.

Historia
En 1888, Allan Brugh Dick (1833–1926), un químico metalúrgico escocés, se desplazó a la isla de Anglesey para realizar investigaciones sobre el caolín. Llevó a cabo varios experimentos que describían los minerales encontrados en ese mineral de arcilla. En 1931, Clarence S. Ross y Paul F. Kerr miraron más de cerca ese mineral y llegaron a la conclusión de que era diferente a los minerales ya conocidos de caolinita y nacrita. Lo nombraron por la primera persona en describir el mineral.

Características químicas
Pertenece al llamado grupo de la serpentina-caolinita. Estructuralmente es un polimorfo de la halloysita, caolinita y nacrita, que cristaliza en el sistema monoclínico.

Es raro en estado puro, suele tener impurezas que le dan distintas coloraciones, como son: Ti, Fe, Mg, Ca, Na o K.

Formación y yacimientos
Un mineral secundario por lo general de origen hidrotermal asociado con vetas, derivado en parte de la alteración de minerales aluminosilicatos. También se presenta como una fase sedimentaria autigénica.

Suele aparecer asociado al mineral de calcedonia.

Referencias

 Dickita, mindat.org.
 Dickita, webmineral.com.
 Manual de dickita, Mineral Data Publishing.

Enlaces externos

Filosilicatos
Aluminosilicatos
Sistema monoclínico
Minerales descubiertos en Reino Unido
Ciencia y tecnología de Reino Unido del siglo XX
Minerales descubiertos en 1931
Reino Unido en 1931

Dickita


An Psychopsis limminghei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Jacques Édouard Morren ngan John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase. An Psychopsis limminghei in nahilalakip ha genus nga Psychopsis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Psychopsis (Orchidaceae)

Psychopsis limminghei


Carl Jacob Hertel Riise (født 15. februar 1829 i København, død 14. juni 1911 sammesteds) var en dansk etatsråd og embedsmand.

Riise var søn af kammersekretær Jacob Riise og Jensine Emilie f. Hansen. Som ung student fulgte han kort i sin fars fodspor og oversatte i 1850'erne Herman Bjurstens roman Ödets lek til dansk, men fandt snart sin plads som embedsmand. Han blev i 1856 konstitueret revisor i krigsministeriet og blev i 1870 fuldmægtig sammesteds. I 1893 avencerede han til chef for 3. revisionsdepartementets 2. kontor, der sorterede unde finansministeriet. Han nåede at beklæde denne post i 13 år, indtil han i 1906 trak sig tilbage og samtidig blev udnævnt etatsråd. I 60 år færdedes han i kancellibygningen og nød anseelse som en dygtig embedsmand og udmærket kollega.

Riise giftede sig i 1864 med operasangerinde Anna Holm, datter af urtekræmmer Jørgen Holm. Hun døde allerede i 1872, og Riise forblev enkemand resten af sit liv. Han følte sig tæt knyttet til musikverdenen og var fra 1889 bestyrelsesmedlem i Cæciliaforeningen. Han boede sine sidste mange år med sine to ugifte søstre på Holmens Kanal 8 mellem Det kongelige Teater og kancellibygningen, der udgjorde hans livs faste holdepunkter.

Kilder
 Dagens Nyheder, 15/2 1907

Noter

Danskere i 1800-tallet
Personer fra København
Danskere i 1900-tallet
Etatsråder fra Danmark
Embedsmænd fra Danmark

Carl Riise


තලම්මැහැර ශ්‍රී සුනන්දාරාම පුරාණ විහාරය ශ්‍රී ලංකාවේ කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ පන්නල ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයේ පිහිටා ඇති පුරාණ විහාරයකි. ශ්‍රී ලංකාවේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරකයක් ලෙස වර්තමානයේදී මෙම අම්බලම, රජය විසින් නම් කොට තිබෙන අතර නාමකරණය 2009 වර්ෂයේ ජූලි 24වන දිනදී රජයේ ගැසට් අංක 1612 යටතේ සිදුකොට තිබේ.

වැලිවිට අසරණ සරණ සංරණංකර සංඟරාජ හිමියන් මෙහි වැඩම කර ඇති අතර සංඟරාජ සාධු චරියාවේ මෙම විහාරස්ථානයේ එවකට වැඩ සිටි භික්ෂූන් වහන්සේ "තලම්මැහැර උන්නාසේත් නෑර සිටිනවාය" යනුවෙන් සඳහන් කර ඇත. මෙහි ඇති අතුපතර විහිදී ගිය බෝධීන් වහන්සේ අනුරාධපුර මහමෙව්නාවේ රෝපණය කළ ජය ශ්‍රී මහා බෝධි ශාඛාවෙන් පැන නැඟුණ දෙතිස් ඵල රුහ බෝධින් වහන්සේලාගෙන් ද පැන නැඟුණ ශාඛාවක් ලෙස සැලකේ. එම නිසා "ශ්‍රී මහා බෝධී" යනුවෙන් සිටවූ ශිලා ස්ථම්භයක් ද වේ. මෙහි ඉපැරණිම විහාරය ටැම්පිට විහාරය යි. එය ද නුවර යුගයට අයත් වන අතර දැනට පුරාවිද්‍යා දෙපාර්තමේන්තුවෙන් ප්‍ර‍තිසංස්කරණය කොට කිසිදු සිතුවමක් නැතිව ගොඩනැගිල්ල පමණක් පවතී.

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි

කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ පුරාවිද්‍යා ආරක්‍ෂිත ස්මාරක
කුරුණෑගල දිස්ත්‍රික්කයේ බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන

තලම්මැහැර ශ්‍රී සුනන්දාරාම පුරාණ විහාරය


Millie Perkins () este o actriță americană de film și televiziune, cel mai bine cunoscută pentru rolul ei de debut în film ca Anne Frank în Jurnalul Annei Frank (1959).

Începuturile carierei
Născută în Passaic, New Jersey, Millie a crescut în Fair Lawn, New Jersey. Tatăl ei era un căpitan în marina comercială. Perkins lucra ca recepționeră la o agenție de publicitate din New York City atunci când a atras atenția unui fotograf pasager ceea ce a făcut-o să devină fotomodel; prin 1958 Perkins era un fotomodel cunoscut pe plan internațional. În 1958, ea a fost selectată să apară în primul ei film, Jurnalul Annei Frank.

Perkins nu a studiat actoria și nici nu și-a dorit să devină actriță, dar George Stevens a văzut-o într-o fotografie și pe coperțile mai multor reviste și a încercat să o convingă să citească scenariul. În cele din urmă, ea a călătorit la Hollywood pentru un test de ecran și, cu mare tam-tam, a obținut rolul Annei Frank în filmul Jurnalul Annei Frank (1959). Interpretarea lui Perkins a obținut recenzii excelente aproape universal, deși filmul a fost un eșec comercial notoriu.

Cariera ulterioară
În 1976, Millie Perkins s-a mutat la Jacksonville, Oregon cu cele două fiice ale sale de la Robert Thom: Lillie si Hedy; în 1977 revista People a raportat că Perkins "conduce un atelier de terapie dramatică în fiecare marți noapte în camera ei de zi și de multe ori ține discursuri la grupurile de teatru din liceu din zonă". Până în 1978 Perkins era suficient de departe de Hollywood, iar Screen Actors Guild o trecuse pe lista actrițelor inactive așa că într-un editorial din septembrie: "Ask Dick Kleiner" a răspuns la întrebarea: "Ce s-a întâmplat cu Millie Perkins?" cu "Millie Perkins a murit recent"; o scrisoare de la Perkins a determinat retractarea afirmației lui Kleiner în ianuarie 1979, deși cronicar a scris: "aproape toată lumea de la Hollywood consideră că [Perkins] a murit".

În 1983, Perkins a revenit pentru a o interpreta pe fosta soție a lui Jon Voight în Table for Five și a fost distribuită apoi în roluri de mamă, jucând-o pe mama lui Sean Penn în filmul inspirat din realitate At Close Range, alături de Christopher Walken. Ea a interpretat-o pe mama personajului jucat de Charlie Sheen în filmul Wall Street (1987) și pe mama evreică din filmul The Chamber după romanul lui John Grisham. Ea a fost, de asemenea, distribuită ca mamă a personajului interpretat de Andy García în The Lost City (2005).

Activitatea în televiziune
Perkins și-a făcut debutul în televiziune în 1961 ca vedetă invitată în Wagon Train. Aparițiile ei în televiziune au fost sporadice până în anii 1980 după care ea a apărut într-o varietate de spectacole de televiziune, inclusiv șapte episoade ale Knots Landing (în perioada 1983-1990) și patru episoade din Any Day Now (1998-2002). Ea a interpretat personajul Glenda Vandervere în Verdict crimă (sezonul 2, episodul 12: "Crimă doar cu programare") (01/05/1986).

Căsătorii
Pe 15 aprilie 1960 s-a căsătorit cu actorul Dean Stockwell. Au divorțat pe 30 iulie 1962. Ea s-a recăsătorit mai târziu cu scriitorul și regizorul Robert Thom, care a scris scenariul pentru popularul film Wild in the Streets (1968), în care ea a apărut. Perkins și Thom erau separați de câtva timp, atunci când Thom a murit în 1979.

Filmografie

Filme

Jurnalul Annei Frank (1959)
Wild in the Country (1961)
Dulcinea (1963)
Ensign Pulver (1964)
The Shooting (1966)
Ride in the Whirlwind (1966)
Wild in the Streets (1968)
Cockfighter (1974)
Alias Big Cherry (1975)
Lady Cocoa (1975)
The Witch Who Came from the Sea (1976)
MacBeth (film, 1981)
The Trouble with Grandpa (scurtmetraj TV, 1981)
A Gun in the House (film TV, 1981)
Love in the Present Tense (film TV, 1982)
Table for Five (1983)
The Haunting Passions (film TV, 1983)
License to Kill (film TV, 1984)
Anatomy of an Illness (film TV, 1984)
Shattered Vows (film TV, 1984)
The Other Lover (film TV, 1985)
At Close Range (1986)
Jake Speed (1986)
Penalty Phase (film TV, 1986)
Slam Dance (1987)
Strange Voices (film TV, 1987)
Wall Street (1987)
Broken Angel (film TV, 1988)
Two Moon Junction (1988)
Call Me Anna (film TV, 1990)
The Pistol: The Birth of a Legend (1991)
Murder of Innocence (film TV, 1993)
Necronomicon (1994)
Midnight Run for Your Life (film TV, 1994)
Bodily Harm (1995)
Harvest of Fire (film TV, 1996)
The Chamber (1996)
The Summer of Ben Tyler (film TV, 1996)
A Woman's a Helluva Thing (film TV, 2001)
Yesterday's Dream (2005)
The Lost City (2005)
Though None Go with Me (film TV, 2006)

Televiziune
Aceasta, spre deosebire de lista completă de filme de mai sus, include doar serialele în care Perkins a avut un rol semnificativ.
 Knots Landing (1983-1990)
 A.D. (1985, miniserie TV)
 Elvis (miniserie din 1990), ca Gladys Presley
 Any Day Now (1998-2002)
 Tânăr și neliniștit (2006), ca Rebecca Kaplan

Referințe

Legături externe

 Biografia lui Millie Perkins de la Yahoo Movies

Nașteri în 1938
Fotomodele din Statele Unite ale Americii
Actrițe americane
Oameni în viață

Millie Perkins


Houssine Kharja (n. 9 noiembrie 1982), este un fotbalist profesionist retras din activitate, care a jucat în România la FC Steaua București și la echipa națională a Marocului ca mijlocaș. Născut în Franța, el a petrecut cea mai mare parte a carierei sale în Italia, începând de la Sporting, acumulând meciuri în Serie A având 117 jocuri și 13 goluri la Ternana. El a mai trecut pe la AS Roma, Internazionale Milano și Fiorentina și alte cluburi.

Statistici Carieră (În toate competițiile)

Nașteri pe 9 noiembrie
Nașteri în 1982
Fotbaliști ai lui AS Roma
Fotbaliști ai Fiorentinei
Mijlocași
Fotbaliști ai FC Steaua București
Fotbaliști ai Genoa CFC
Fotbaliști ai lui Internazionale Milano
Oameni în viață
Fotbaliști marocani
Fotbaliști internaționali marocani
Fotbaliști ai lui Sporting

Houssine Kharja


Joan à Beckett Weigall, Lady Lindsay (16 de novembro de 189623 de dezembro de 1984)  foi uma romancista, dramaturga, ensaísta e artista visual australiana. Formada em sua juventude como pintora, ela publicou sua primeira obra literária em 1936, aos quarenta anos, sob um pseudônimo, um romance satírico intitulado Through Darkest Pondelayo . Seu segundo romance, Time Without Clocks, foi publicado quase trinta anos depois, e foi um relato semi-autobiográfico dos primeiros anos de seu casamento com o artista Sir Daryl Lindsay .

Em 1967, Lindsay publicou sua obra mais célebre, Picnic at Hanging Rock, um romance gótico histórico detalhando o desaparecimento de três alunas e sua professora no local de um monólito durante um verão. O romance despertou o interesse da crítica e do público por sua apresentação ambivalente como uma história verdadeira, bem como por sua conclusão vaga, e é amplamente considerado um dos romances australianos mais importantes de todos os tempos. Foi adaptado para um filme de 1975 com o mesmo nome .

Ela também foi autora de várias peças inéditas e contribuiu com ensaios, contos e poesia para vários jornais e publicações ao longo de sua carreira. Ela passou seu tempo envolvida na comunidade artística local em Melbourne e participou de várias exposições. Seu último trabalho publicado, Syd Sixpence (1982), foi seu primeiro e único trabalho de literatura infantil . Lindsay morreu de câncer de estômago em 1984, após o que sua casa foi doada ao Australian National Trust; a propriedade de Lindsay agora opera como um museu com as obras de arte e objetos pessoais dela e de seu marido Daryl.

Vida e carreira

Infância e formação

Joan à Beckett Weigall nasceu em St Kilda East, Victoria, Austrália, um subúrbio de Melbourne, a terceira filha de Theyre à Beckett Weigall, um juiz proeminente. Seu primo, William Arthur Callendar à Beckett, era pai de Emma Minnie Boyd e, portanto, Lindsay era parente da famosa família Boyd, incluindo o escritor Martin Boyd . Sua mãe, Ann Sophie Weigall (nascida Hamilton), era filha do escocês Sir Robert Hamilton, governador da Tasmânia ; e era uma musicista nascida e criada em Dublin . Lindsay tinha duas irmãs, Mim e Nancy, e um irmão, Theyre Jr. Lindsay passou seus primeiros anos em uma mansão chamada "St Margaret's", em 151 Alma Road, East St Kilda. Ela descreveu sua infância como "externamente feliz e monótona".

Em 1909, aos treze anos, Lindsay foi enviada para um internato local, então chamado Carhue, para completar seus estudos. Durante o tempo de Lindsay lá, a escola passou por uma mudança de propriedade e foi renomeada como Clyde Girls 'Grammar School. Ela foi uma aluna exemplar. A escola foi transferida para perto de Mount Macedon, cinco anos após o último ano de Joan.  Depois de se formar na Clyde, Lindsay considerou se tornar arquiteta, mas decidiu estudar arte, matriculando-se na National Gallery of Victoria Art School em Melbourne em 1916. Lá, enquanto estudava pintura, ela foi educada por Bernard Hall e Frederick McCubbin .

Em 1920 ela começou a dividir um estúdio em Melbourne com a artista Maie Ryan (mais tarde Lady Casey) . Joan exibiu suas aquarelas e óleos em duas exposições em Melbourne em 1920, uma das quais foi intitulada "The Neo-Pantechnicists" e exibida com a Victorian Artists Society . Ela e Casey também colaboraram juntos em um livro inacabado, intitulado Retrato de Anna .

Casamento com Daryl Lindsay; trabalhos iniciais
Enquanto estudava na National Gallery of Victoria Art School, ela conheceu o colega estudante de arte Daryl Lindsay . Os dois se casaram em Marylebone, Londres, Inglaterra no Dia dos Namorados de 1922. O dia sempre foi uma ocasião especial para ela, e ela definiu sua obra mais famosa, Picnic at Hanging Rock, no Dia de São Valentim.

Quando o casal voltou a morar na Austrália, reformaram uma casa de fazenda em Baxter — Mulberry Hill — e viveram lá até que a Grande Depressão os obrigou a ocupar alojamentos mais humildes em Bacchus Marsh, alugando sua casa até que a situação econômica melhorasse. Durante esse tempo, Lindsay mudou de foco da pintura para a escrita e escreveu duas peças, ambas explorando o misterioso e o macabro - Cataract e Wolf!, o último dos quais foi uma colaboração com Margot Goyder e Ann Joske, ambas as mais conhecidas escritoras de histórias de detetive da Austrália na época.  Embora nenhuma das peças tenha sido publicada, Wolf! foi apresentada no palco em Swanage, Inglaterra, em maio de 1930.

Após retornar de viagens pela Inglaterra e Europa, Lindsay publicou seu primeiro romance, Through Darkest Pondelayo: An account of the adventures of two English Ladies on a canibal island, em 1936, sob o pseudônimo de Serena Livingstone-Stanley .  Publicado por Chatto & Windus no Reino Unido, o romance é estruturado como uma paródia de livros de viagens populares da época, mas repleto de erros gramaticais intencionais, funcionando também como uma sátira aos turistas ingleses no exterior. De acordo com o primo de Lindsay, Martin Boyd, o romance era "uma das melhores coleções de malapropismos da língua inglesa".  Lindsay ajudou Boyd a escrever o esboço de seu romance, Nuns in Jeopardy (1940).

Lindsay também contribuiu com artigos, resenhas e histórias para várias revistas e jornais sobre arte, literatura e pessoas importantes. Em 1928, ela entrevistou a atriz Margaret Bannerman para o Victoria's The Weekly Courier e, em 1941, foi co-autora da História da Cruz Vermelha Australiana com o marido Daryl. Em 1942, Lindsay publicou um ensaio de crítica literária sobre o romancista George Moore em The Age, intitulado "A Modern of the Nineties. George Moore: artesão literário."

Nesse período, Daryl Lindsay abandonou a pintura para se tornar Diretora da National Gallery of Victoria, cargo que ocupou entre 1942 e 1955. A posição exigiu sua mudança para Melbourne até sua aposentadoria. Ela e o marido mantiveram sua casa de campo durante sua estada em Victoria. Quando Daryl foi nomeado cavaleiro em 1956, Joan ficou conhecida como Lady Lindsay.

Seu romance semi-autobiográfico, Time Without Clocks, descreve seu casamento e sua idílica vida de casada. A obra leva o título de uma estranha habilidade que Joan se descreveu como tendo, de parar relógios e máquinas quando se aproximava. O título também brinca com a ideia de que esse período de sua vida foi desestruturado e livre. Isso foi seguido por Facts Soft and Hard, um relato humorístico e semi-autobiográfico das viagens dos Lindsays nos Estados Unidos enquanto Daryl recebia um prêmio Fulbright, que levou o casal a Nova York em uma viagem de estudo pela América coleções de arte mantidas pela Carnegie Corporation .

Piquenique em Hanging Rock
Picnic at Hanging Rock, publicado em 1967, é a obra mais conhecida de Lindsay. Lindsay escreveu o romance durante um período de quatro semanas em sua casa Mulberry Hill em Baxter, e o construiu em torno da Hanging Rock da vida real, um monólito que a fascinou desde a infância.  Ela comparou a história ao trabalho de Henry James, citando o "livro sobre as crianças em uma casa mal-assombrada com uma governanta" (The Turn of the Screw, traduzido para o português como A Outra Volta do Parafuso).

O romance é ficção histórica, embora se defina como baseado em fatos reais na introdução. Um final que explicava o destino das meninas, em forma de rascunho, foi retirado por seu editor antes da publicação.  O capítulo final foi publicado apenas em 1987 como um livro independente intitulado The Secret of Hanging Rock, e também incluiu comentários críticos e teorias interpretativas sobre o romance. Lindsay baseou o Appleyard College, cenário do romance, na escola que ela havia frequentado, a Clyde Girls Grammar School ( Clyde School ), em East St Kilda, Melbourne  — que em 1919 foi transferida para Woodend, Victoria, no imediações de Hanging Rock.

Em uma entrevista de 1974, Lindsay abordou o questionamento dos leitores e críticos sobre a conclusão ambígua do romance, dizendo:Bem, foi escrito como um mistério e continua sendo um mistério. Se você pode tirar suas próprias conclusões, tudo bem, mas não acho que isso importe. Escrevi aquele livro como uma espécie de atmosfera de um lugar, e foi como jogar uma pedra na água. Eu senti aquela história, se é que você pode chamá-la de história - que o que aconteceu no dia de São Valentim continuou se espalhando, sem parar, em círculos.A conclusão ambígua do romance levou a um interesse significativo de leitores públicos e críticos, e o romance atraiu comparações de críticos literários com o trabalho de EM Forster e Nathaniel Hawthorne . Foi transformado em longa-metragem em 1975 pelos produtores Patricia Lovell, Hal e Jim McElroy, e pelo diretor Peter Weir, que foi aclamado por iniciar o "renascimento do cinema australiano" . Uma reimpressão do romance em 1975 pela Penguin Books na Austrália vendeu mais de 350.000 cópias, tornando-o o romance mais vendido da Penguin Australia até hoje (segundo, no geral, apenas para a autobiografia de Albert Facey, A Fortunate Life  ).

Vida após Hanging Rock e morte
Em 1969, Lindsay sofreu ferimentos graves em um acidente de carro e precisou de meses se recuperando.  Daryl Lindsay morreu no dia de Natal de 1976.  Os últimos anos de Lindsay foram investidos em artes visuais, com visitas frequentes ao Lyceum Club em Melbourne e à McClelland Gallery em Langwarrin, onde ela se envolveu com o local comunidade artística. Ela pintou várias obras em seus últimos anos e foi elogiada pelo crítico de arte Alan McCulloch .

Em 1972, ela se reuniu com Lady Maie Casey e realizou uma exposição de arte no McLelland em Langwarrin. O artista Rick Amor e seus filhos, que moravam em uma cabana da propriedade de Lindsay, a levaram a ressuscitar um livro infantil inédito que ela havia escrito, intitulado Syd Sixpence, que ela publicou em 1982.  Amor forneceu ilustrações para o livro, que conta a história de Syd, as aventuras de uma moeda antropomórfica de seis pence vivendo no fundo do oceano. Lindsay também trabalhou em outro romance, intitulado Love at the Billabong, que ficou inacabado.

Lindsay morreu de câncer de estômago no Peninsula Private Hospital em Frankston, Melbourne, em 23 de dezembro de 1984, aos 88 anos  Ela foi cremada e suas cinzas foram enterradas no Creswick Cemetery em Creswick, Shire of Hepburn em Victoria, Austrália. Como os Lindsays não tinham filhos, sua casa em Mulberry Hill em Langwarrin South, Victoria foi doada conforme sua vontade ao National Trust após sua morte. A propriedade de Mulberry Hill está aberta ao público para visitas autoguiadas e contém obras de arte originais e pertences pessoais de Joan e Daryl Lindsay.

A arte visual de Lindsay foi exibida postumamente como parte da Exposição Nacional de Arte Feminina na Austrália.

Bibliografia
Bibliografia adaptada do arquivo State Library Victoria .

livros

 Through Darkes Pondelayo ( Chatto & Windus, 1936)
 Time Withour Clocks ( FW Cheshire, 1962)
 Facts Soft and Hard (FW Cheshire, 1964)
 Piquenique em Hanging Rock (FW Cheshire, 1967)
 The Secret of Hanging Rock (FW Cheshire, 1987) (capítulo final retirado de Picnic at Hanging Rock, publicado postumamente em 1987)
 Syd Sixpence (Kestrel Books, 1982)

Referências

Mortes por câncer de estômago
Poetas da Austrália
Ensaístas da Austrália
Mortos em 1984
Nascidos em 1896

Joan Lindsay


177853 Lumezzane este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
177853 Lumezzane este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Lumezzane de Marco Micheli și Gian Paolo Pizzetti. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,60 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 14,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 177001-178000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2005
Centura de asteroizi

177853 Lumezzane


Short ist ein Einschlagkrater im äußersten Süden der Mondvorderseite, südlich des Kraters Moretus und nordöstlich von Newton.
Der Kraterrand ist stark erodiert, das Innere weitgehend eben.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem britischen Mathematiker, Optiker und Teleskopbauer James Short offiziell benannt.

Weblinks

 Short auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Short (Mondkrater)


රැටටුයල් පික්සාර් විසින් නිෂ්පාදනය හා Buena Vista Pictures Distribution විසින් නිකුත් කර ඇති 2007 3D පරිගණක සජීවිකරණ සුඛාන්ත චිත්රපටයකි. එය බ්රැඩ් බැද්  විසින් අධ්යක්ෂණය කළ අතර බ්රැඩ් ලුවිස් විසින් නිෂ්පාදනය කරන ලදි. චිත්රපටය $ මිලියන 150 ක ඩොලර්  ටේල් සහ හොඳම චලන චිත්ර චිත්රපට සඳහා ඔස්කාර්, ගෝල්ඩන් ග්ලෝබ් සහ විවිධ සම්මාන කීපයක් දිනා ගැනීමට සමත් විය.

කුමන්ත්රණයක්

Remy නමින් මී සෑම විටම කෝකියෙක් වෙන්න සිහින දකිමින් සිටී.  ඉරනම ඔගස්ටස් Gusteau ඇති ආපනශාලා යටතේ ප්රංශ කාණු කිරීමට Remy ගියා. එහි දී ඔහු Linguini නමින් තරුණ කුණු පිරිමි ළමයා හමුවෙයි, සහ Remy හොඳ විශේෂ කිරීමට ඔහුට උපකාර, නමුත් ඔහුගේ දක්ෂතා සූපවේදී ස්කිනර් සඳහා සොයා ඇති අතර ඔහු ක්ෂණික ආහාර අවන්හලක නිර්මාණය කිරීමට අවශ්යය.

සිංහල අනුවාදය
සිංහල භාෂාව අනුවාදය 'හිරු ටීවී' රූපවාහිනී දින තිරගත 2013 .

{| border="1" cellpadding="4" cellspacing="0"
|- bgcolor="#C6E2FF"

! වාත්තු || ඉංග්‍රිසි අනුවාදය || සිංහල අනුවාදය
|-
| රැමි || පතොන් ඔස්වල්ත් || පසන් රණවීර
|-
| ලින්ගුඉනි || ලු රොමනො || පසිඳු සමරවීර
|-
| කොලෙත් || ජනෙත් ගරොෆලො || මධුභාෂිනී කිරිඇල්ල
|-
| ස්කින || ඉඅන් හොල්ම් || කුමාර රණපුර
|-
| ඔගස්ටස් ගුස්තො || බ්රැඩ් ගරෙත් || සීලරත්න සෙනරත්
|-
| ජන්ගො || බ්රයන් දෙනෙහි || රවින්ද්‍ර කෝදාගොඩ
|-
| යගො || පිතර් ඔ තුල් || උලපනේ ගුණසේකර
|-
| ඉමිල් || පිතර් සොන් || අජිත් මංජුල
|-
| අමතර හඬ || ? || රෝහණ බෝගොඩ

සුදේව හෙටිටිආරච්චි

සුමිත් ගෝමස්

රංජිත් රූබසිංහ

තිස්සක සෙනරත්

නිමල් ජයසිංහ

ප්‍රීති දිසානායක

රවිඳු චන්ද්‍ර ගාමිණී

තිළිණි මිහිරාණි

රුවන් ඒකනායක

හෂිනිකා කරලියද්ද

අරුණ කුමාර කුසලසිරි

එරන්දා ගයන්දා

දිලීපා පෙරවි

ඉරේෂා ලක්මාලි

|-

නිෂ්පාදකයන්

හඬකැවීම් අධීක්‍ෂණය: කසුන් ජයවර්ධන

හඬකැවීම් අධ්‍යක්‍ෂණය: දයාල් බණ්ඩාර, සුරංග මෙන්ඩිස්

හඬකැවීම් සහය අධ්‍යක්‍ෂණය: ඉඳුනිල් චතුරංහ, හේෂාන් හඳුවල

වධායක නිෂ්පාදනය: විරාජ් වැලිවත්ත

පරිවර්තනය: කේ ඒල් ඒ රමණි වික්‍රමසිංහ

පරිගණක සජිවිකරණය: ඩිලාන් පුෂ්පිත

රතතුය