Tunge britiske kampvogne var en familie af tunge pansrede køretøjer, som blev udviklet af British Army under 1. Verdenskrig. Mark I var verdens første kampvogn - tank - som kom i kamp. Køretøjerne blev skabt for at bryde dødvandet på Vestfronten, hvor krigsførslen blev domineret af skyttegrave, pigtråd og maskingeværer. Betegnelsen "tank", blev valgt for at opretholde hemmeligholdelsen af projektet og skjule dets egentlig formål. Den blev udviklet, så den var i stand til at krydse skyttegrave, modstå beskydning fra håndvåben og maskingeværer, bevæge sig over vanskeligt terræn, medtage forsyninger og erobre fjendtlige stillinger. Den betragtes som en succes på mange punkter, men havde mange problemer som følge af dens primitive konstruktion.

Mark I blev taget i brug i august 1916, og blev første gang sendt i kamp om morgenen den 15. september 1916 under slaget ved Flers-Courcelette, som var en del af slaget ved Somme. Når man ser bort fra de få mellemliggende Mark II og Mark III kampvogne, blev den efterfulgt af den meget lignende Mark IV, som første gang kom i kamp i juni 1917. Mark IV blev brugt i stort antal (omkring 460 styk) i slaget ved Cambrai i november 1917. Mark V, med dens stærkt forbedrede gearkasse, blev taget i brug i midten af 1918.

Den usædvanlige rombeform havde til formål at give den så lange kæder som muligt, for at muliggøre krydsning af de brede skyttegrave, som var fremherskende på slagmarkerne på Vestfronten. De tunge kampvogne blev betegnet "han" eller "hun" alt efter hvilken slags bevæbning de havde i affutagerne på deres sider, Prototypen havde en 6-punds 57 mm kanon og en Hotchkiss maskingevær i hver. Konstruktørerne var bekymrede over at de langsomt kørende køretøjer ville være sårbare overfor angreb fra fjendtligt artilleri, og besluttede at deciderede anti-personel våben var nødvendige. Man kunne ikke få kardæsk granater til 6-punds kanonen, så det blev besluttet at udforme en ny affutage, som i stedet kunne rumme to Vickers maskingeværer. Kampvogne udstyret med dette nye design blev kaldt "hunner", og de som havde 6-punds kanonen kaldtes "hanner". (Dette havde den uheldige effekt, at prototypen, som kaldtes "Mother" blev en "han".)

Udvikling

Mark I var en videreudvikling af Little Willie, den eksperimentelle kampvogn, som blev bygget for Landships Committee af løjtnant Walter Wilson og William Tritton mellem juli og september 1915. Den blev designet af Wilson som svar på problemer med kæder og evnen til at krydse skyttegrave, som havde vist sig under udviklingen af Little Willie. Et kanontårn oven på skroget ville have placeret tyngdepunktet for højt, når man klatrede op af en tysk skansevæg (som typisk var 1,2 meter høj, så kæderne var placeret i en rombeform omkring skroget og kanonerne var placeret i affutager på siden af kampvognen. Det ændrede design kunne også imødekomme hærens behov for at kunne krydse en 2,4 m bred skyttegrav.

En model af Wilsons ide blev forevist Landships Committee da de så demonstrationen af Little Willie. På dette tidspunkt blev hærens generalstab overtalt til at blive involveret, og udpegede repræsentanter til komiteen. Gennem disse kontakter blev hærens ønsker til pansring og bevæbning indarbejdet i designet. Prototypen af Mark I, som var klar i december 1915, blev kaldt "Mother" (tidligere navne havde været "The Wilson Machine", "Big Willie" og "His Majesty's Land Ship Centipede"). Mother blev forevist Landships Committee ved vellykket demonstration i begyndelsen af 1916. Den blev kørt rundt på en bane, som simulerede fronten med skyttegrave, skanser, kratere og pigtrådsspærringer. Demonstrationen blev gentaget den 2. februar for kabinetsministre og højtstående officerer i hæren. Krigsminister Kitchener var skeptisk, men de andre var imponerede. Lloyd George, den daværende minister for krigsudrustning sørgede for at hans ministerium fik ansvar for produktionen af kampvogne.

"Landships Committee" blev omdannet til "Tank Supply Committee" med Albert Stern som formand. Ernest Swinton, som havde fremmet ideen om kampvogne fra hærens synsvinkel, var også medlem. General Haig sendte en stabsofficer Hugh Elles, som skulle fungere som hans forbindelsesled til forsyningskomiteen. Swinton blev senere leder af den nye våbengren og Elles chef for kampvognene i Frankrig.

Den første bestilling af kampvogne blev afgivet den 12. februar 1916 og en ny den 21. april. Fosters byggede 37 ("hanner"), og Metropolitan Carriage, Wagon, and Finance Company i Birmingham, 113 (38 "hanner" og 75 "hunner"), i alt 150.

Da nyheden om den første brug af kampvogne kom frem, kommenterede Lloyd George: "Tja, vi må ikke forvente for meget fra dem; men indtil videre har de klaret sig godt, og tror De ikke, at det betyder at de som var ansvarlig for dem fortjener nogen ros? Det er faktisk Mr Winston Churchill, som fortjener ros, mere end nogen anden. Han greb entusiastisk ideen om at lave dem for længe siden, og han mødte mange vanskeligheder. Han overbeviste mig, og i krigsudrustningsministeriet fortsatte han med at få dem lavet. Admiralitetes eksperter var uvurderlige, gav størst mulig bistand. De er naturligvis eksperter indenfor pansring. Major Stern, en forretningsmand i krigsudrustningsministeriet havde ledelsen af arbejdet med at få dem bygget, og han klarede opgaven meget godt. Oberst Swinton og andre ydede også værdifuldt arbejde."

Beskrivelse
Mark I var et rombeformet køretøj med et lavt tyngdepunkt og lange kæder, som var i stand til at passere hullede overflader og krydse skyttegrave. Hovedbevæbningen sad i affutager i siderne.

Skroget var udelt indeni. Besætningen delte rummet med maskinen. Det var yderst ubehageligt inde i køretøjet, da ventilationen langt fra var tilstrækkelig. Luften var fuld af giftig kul-ilte, benzin og oliedampe fra maskinen og kordit-røg fra våbnene. Temperaturen kunne nå op på 50& °C. Hele besætninger kunne miste bevidstheden inde i kampvognen, og det skete også at de besvimede, når de igen kom ud i frisk luft.

For at imødegå faren for projektil stumper inde i skroget fik besætningerne udleveret læder og ringbrynje masker. En læderhjelm blev også udleveret for at beskytte mod omkringfarende projektiler inde i skroget. Gasmasker var også en del af standardudrustningen, som de var det til alle soldater på dette tidspunkt i krigen (se kemisk krigsførsel). Sidepanseret på 8 mm betød at de i starten var immune overfor beskydning fra rifler og pistoler, men det kunne gennembrydes af de nyligt udviklede panserbrydende Patrone SmK. Der var også faren for at blive løbet over ende infanteri og angrebet med håndgranater. Den næste generation af kampvognen havde tykkere panser, som gjorde dem næsten immune overfor Patrone SmK. Tyskerne reagerede ved at udvikle 13,2 mm Mauser panserværnsriffel, samt en "Geballte Ladung" – flere stavgranater bundtet sammen for at få en langt kraftigere eksplosion.

En direkte træffer fra artilleri eller en morter kunne få benzintankene (som var placeret højt op foran på fronthornene af kæderammerne på begge sider af kørerens område, for at benzinen kunne blive fødet ind i motoren ved hjælp af tyngdekraften) til at punktere. Brændte besætninger blev fjernet af særlige bjergningskompagnier, som også bjergede ødelagte kampvogne.

Styring var vanskelig, da den blev foretaget ved ændre hastigheden på de to kæder. Fire af besætningen, to kørere (hvor af en fungerede som kaptajn og betjente bremserne, den anden den primære gearkasse) og to gearmænd (en for de sekundære gear på hver kæde) skulle der til for at styre retning og hastighed. Og hastigheden oversteg aldrig gå-hastighed. Da larmen inde i køretøjende var øredøvende kommunikerede køreren med gearfolkene med håndsignaler, efter først at have fået deres opmærksomhed ved slå på motorblokken med en tung tang. Ved små drej kunne køreren bruge styrehalen: en enorm mekanisme, som blev trukket efter køretøjer og bestod af to store hjul, som hver især kunne blokeres ved at trække i et stålkabel, hvilket fik hele køretøjet til at glide i samme retning. Hvis motoren satte ud, skulle gearfolkene bruge starthåndtaget - et stort håndsving mellem motoren og gearkassen. Mange af disse køretøjer brød sammen i kampens hede, hvilke gjorde dem til lette mål for tyske artillerister. Der var ingen radio, så kommunikation med kommandoposten foregik ved hjælp af to brevduer, som havde deres egen lille luge i affutagerne, eller med løbere. På brung af støjen og vibrationerne havde tidlige eksperimenter vist, at radioer ikke kunne bruges, og derfor var lamper, flag, semaforer, farvede plader og brevduer del af standardudstyret i de forskellige modeller.

Under 1. Verdenskrig gjorde britisk propaganda ofte brug af kampvogne og viste dem som et vidundervåben, som hurtigt ville vinde krigen. De optrådte på film og i populære sange.

Markeringer

Da de først blev indsat var britiske kampvogne bemalet i et fire-farvet camouflagemønster, som var udtænkt af kunstneren Solomon Joseph Solomon. Det viste sig, at de hurtigt blev dækket af mudder, hvilket gjorde omhyggelige camouflagemønstre overflødige. I slutningen af 1916 blev Solomon mønstret opgivet, og kampvogne blev malet i en enkelt nuance af mørkebrun.

Bag på kampvognen var der malet et tre, fire eller femcifret serienummer i hvid eller gul farve på fabrikken. Ved fronten var der en stor taktisk markering, som bestod af et bogstav, der angav kompagni eller bataljon og et nummer. træningskampvogne havde intet bogstav men tre cifre. Nogle kampvogne havde deres taktiske nummer malet på taget, så det kunne genkendes fra luften. Senere blev der malet lodrette røde og hvide striber på fronten efter at tyskerne begyndte at indsætte erobrede britiske kampvogne.

Kampvogne fik ofte individuelle navne, og disse var nogle gange malet på ydersiden. Nogle få havde bemalinger (i lighed med kunst på flynæser).

Varianter
De først kampvogne fik betegnelsen Mark I efter at de efterfølgende varianter blev introduceret. Mark I kampvogne bevæbnet med to 6-punds kanoner og tre 8 mm Hotchkiss maskingeværer blev kaldt "han" kampvogne, de som havde fire Vickers maskingeværer og et Hotchkiss maskingevær blev kaldt "hun" kampvogne. Swinton får æren for at have opfundet disse betegnelser.

For at hjælpe styringen var et par stor hjul tilføjet bag kampvognen. De var ikke så effektive som håbet, og blev efterfølgende opgivet.

De efterføglende Mark II, III, IV, V og senere kampvogne har alle en stor lighed deres "Mother".

Mark I

 Besætning: 8
 Kampvægt
 Han: 28,4 t
 Hun: 27,4 t
 Pansring: 6–12 mm
 Bevæbning
 Han: to 6-punds kanoner, tre 8 mm Hotchkiss maskingeværer
 Hun: fire 0.303 tommer Vickers maskingeværer, en 8 mm Hotchkiss maskingevær

Gun Carrier Mark I var et særskilt design, som var planlagt til at bære en feltkanon eller haubits, som kunne affyres fra køretøjet. I praksis blev den mest brugt til at transportere forsyninger og ammunition. 48 stk. blev bygget.

De første eksemplarer af Mark I blev lavet af Fosters og Metropolitan: 25 fra Fosters og 75 fra Metropolitan, som havde større kapacitet i Wednesbury på Old Park fabrikken fra Patent Shaft kompagniet, et datterselskab af Metropolitan. Metropolitan fik også en ordre på yderligere 50 så hæren kunne opstille seks kampvognskompagnier med 25 kampvogne i hver og igangsatte yderligere produktion i deres Oldbury Wagon and Carriage Company. Da der ikke var tilstrækkelig mange 6-punds kanoner til rådighed til alle 150 kampvogne, blev det besluttet at udstyre halvdelen af dem kun med maskingeværer. En ny affutage med to Vickers maskingeværer i roterende skjolde blev konstrueret og produceret.

Mark II

Mark II havde mindre forbedringer i forhold til Mark I. Da hæren erklærede at Mark I stadig ikke var tilstrækkelig udviklet til brug ville Mark II (som der var afgivet ordrer på i juli) fortsætte med at blive bygget, men kunne kun bruges til træning. På grund af dens planlagte rolle blev de antagelig lavet i ikke-hærdet stål, om end der blev kastet tvivl på denne påstand i begyndelsen af 1917. Først blev der sendt 20 til Frankrig mens 25 forblev på træningsområdet ved Wool, Dorset i England. De resterende fem blev beholdt til brug som testkøretøjer. Da de lovede Mark IV kampvogne ikke var ankommet i begyndelsen af 1917, blev det besluttet, trods protester fra Stern (se nedenfor), at sende de 25 træningskøretøjer i England til Frankrig, hvor de fik selskab af de andre 20 Mark II og 15 Mark I kampvogne i slaget ved Arras i april 1917. Tyskerne kunne gennembryde pansringen i både Mark I og Mark II kampvogne ved Arras med deres panserbrydende maskingevær ammunition.

Mark II blev bygget fra december 1916 til januar 1917 af Foster & Co og Metropolitan (henholdsvis 25 han og 25 hun).

Fem Mark II blev brugt til eksperimenter med forbedrede motorer og gearkasser. De blev stillet til rådighed for virksomheder for at de kunne vise hvilke forbedringer de kunne lave i forhold til Mark I systemet i en åben konkurrence. Under demonstrationerne, der blev holdt i marts 1917 var kun tre af dem i stand til at konkurrere med Mother, som var blevet udstyret med et Daimler benzinelektrisk system. Wilson's epicycliske gear system, som erstattede det sekundære gear og gearfolkene var klart overlegent og blev indført i senere versioner.

Overlevende dele fra Mark II no. 799 (D26), herunder kæder og kanonskjolde kan ses på Musée Jean et Denise Letaille, Bullecourt.

Mark III
Mark III var en træningskampvogn og benyttede Lewis maskingeværer og en mindre affutage på hun kampvognene. Der blev bygget 50. Det var oprindelig planen, at Mark III skulle have alle de foreslåede nye egenskaber ved en Mark IV. Det er derfor, der var to adskilte træningsmodeller. Mark II var ikke meget mere end en lidt forbedret Mark I. Men udviklingen af de nye egenskaber tog så lang tid, at overgangen fra Mark II skete meget gradvis. De sidste to Mark IIIs blev smeltet om under 2. Verdenskrig. De kom ikke i kamp.

Mark IV

Mark IV var en bedre pansret udgave af Mark I, som blev sat i produktion i maj 1917. Det var oprindeligt tanken at der skulle indføres grundlæggende mekaniske forbedringer, men de måtte udskydes. Den vigtigste ændring bestod i skiftet til 6-punds kanoner med kortere løb. Det havde benzinen lagret i en enkelt tank (placeret mellem de bageste kædehorn) i et forsøg på at forbedre besætningens sikkerhed. Affutagerne i siderne kunne trækkes ind, så bredden af kampvognen blev mindre, når den skulle transporteres med jernbanen. Der blev bygget i alt 1.220: 420 hanner, 595 hunner og 205 forsyningskampvogne.

Mark IV blev brugt med succes ved Messines højderyggen i juni 1917, hvor de kunne køre fra infanteriet på tør grund, men i Tredje slag ved Ypres i juli og august viste det sig, at de ikke kunne bruges på sumpet og vanskelig grund. Omkring 432 Mark IV kampvogne blev brugt i slaget ved Cambrai i november 1917.

Det første slag mellem kampvogne var mellem Mk IV kampvogne og tyske A7Ver i det Andet slag ved Villers-Bretonneux i april 1918.

Mark V serien

Mark V var først tænkt som en fuldstændig ny kampvognsmodel, som der var blevet lavet en træmodel af. Men da den nye motor og gearkasse, som oprindelig var planlagt til Mark IV, blev tilgængelig i december 1917, blev det første mere avancerede Mark V design opgivet af frygt for at skabe en afbrydelse i produktionen. Betegnelsen "Mark V" blev skiftet over til en forbedret version af Mark IV, udstyret med de nye systemer. Den oprindelige udgave af Mark IV skulle være en stor forbedring af Mark III; men var blevet reduceret til en mindre forbedring på grund af tekniske forsinkelser. Mark V viste sig således at være meget lig det oprindelige design af Mark IV – dvs. en stærkt modificeret Mark III.

Der blev bygget 400. 200 hanner og 200 hunner. Nogle blev ændret til Hermafroditter (også kaldet "kompositter") ved at montere en han og en hun affutage, så hver kampvogn havde en 6-punds kanon. Dette tiltag havde til formål at sikre, at "hun" kampvogne ikke var underlegne, når de stod overfor erobrede britiske "han" kampvogne i tyske tjeneste eller tyskernes egen A7V.

Mark V blev først brugt i slaget ved Hamel den 4. juli 1918, da 60 kampvogne bidrog til et vellykket angreb mod de tyske linjer af australske enheder. Det tog del i yderligere otte store slag under krigen. Nogle blev indsat i den allierede intervention i den russiske borgerkrig på Den Hvide Hærs side. De fleste blev erobret og brugt af Den Røde Hær i den Russiske Borgerkrig. Fire kom i estisk tjeneste. To i lettisk.

Mark VI

Mark VI var et af et par projekter med henblik på at udvikle kampvognen, som blev indledt i slutningen af 1916. Mark V skulle indføre så mange forbedringer som muligt på Mark I skroget og Mark VI skulle være et fuldstændigt brud med Mark I skroget. Mark V blev ikke bygget som en sådan, på grund af forsinkelser med Mark IV og det blev en anden Mark V, som blev bygget. Mark VI projektdesignet havde et fuldstændig nyt skrog - højere og med afrundede kædeløb. Den eneste hovedkanon sad foran på skroget. Den nåede ikke længere end til en træmodel. Projektet blev opgivet i december 1917 for at en kampvogn, som blev udviklet sammen med amerikanerne (Mark VIII), kunne sættes i gang.

Mark VII
Mark Knothe, den tekniske forbindelsesofficer mellem Stern, Elles og Anley, bidrog til udviklingen af kampvognen med designet af den længere Mark I med Williams-Janney hydraulisk transmission; en af Mark IIerne, der blev brugt til afprøvning havde en hydraulisk transmission. I oktober 1917 fik Brown Brothers i Edinburgh tildelt en kontrakt på udvikling af denne teknologi yderligere. I juli 1918 var prototypen klar. Dens gearkasse var meget kompleks. Den 150 hk Ricardo motor drev pumper fra Variable Speed Gear Ltd. som herefter drev to hydrauliske motorer, som drev en kæde hver ved hjælp af adskillige kædedrev. For at undgå den oplagte fare for overopvarmning var der mange ventilatorer, persienner og kølere. Men styringen var let og gradvis og denne version blev sat i produktion for at udstyre en kampvognsbataljon. Tre var blevet bygget og en leveret ud af en ordre på 74 da krigen sluttede. Den blev sprunget over til fordel for V**, som blev bestilt på samme tid time. Skroget var forlænget en smule i forhold til Mark V. Ingen VII findes længere.

Mark VIII

Da Stern flev fjernet fra sin post efter uenighed med krigsministeriet, blev han kørt ud på et sidespor ved en udnævnelse til en ny afdeling, der skulle arbejde på et fælles design mellem de allierede – de skulle samles i Frankrig, skrog, kanoner og ammunition skulle komme fra Storbritannien og andre komponenter (fortrinsvis motorer) skulle komme fra USA.
Amerikansk involvering i udviklingen af kampvogns designet førte til Mark VIII, også kaldet "Liberty".

Motoren var adskilt fra besætningen og tårnstukturen indeholdt fremad- og bagudskydende maskingeværer. Ud af en planlagt fælles produktion af 1.500 til hver, var en enkelt britisk prototype færdig ved krigens slutning. Briterne byggede kun 24, amerikanerne færdiggjorde 100 mellem september 1918 og 1920 på Rock Island Arsenal, til en pris af $35.000 [£8.750] pr. stk. Omkring 40 skrog til de amerikanske Liberty-kampvogne blev fremstillet af Manchester Tank Syndicate, 11 britiske Mark VIII af North British Locomotive Co.

De blev opgraderet indtil 1930'erne hvor de blev overdraget til Canada til træning. Nogle M1917er blev solgt til canadierne for skrotprisen. Kampvognen selv var over 10 m lang, og der var planlagt men aldrig bygget en endnu længere (13 meter lang) udgave (Mark VIII*). Kampvognen var forældet i 1930'erne på grund af dens hastighed (under 10 km/t) og pansring - 6–16 mm, men den havde en af de kampvogne, som på egen hånd kunne krydse de bredeste skyttegrave, der nogensinde er bygget. Moderne kampvogne er afhængig af brolægningskøretøjer for at kunne krydse brede grøfter.
 Besætning: 12 (senere 10)
 Vægt: 37,6 t
 Længde/højde/bredde: 10,4 m x 3,1 m x 3,8 m) (Mark VIII* længden var 13,4 m)
 Motor: Ricardo 330 hk benzin (UK), Liberty V12 300 hk (USA).

Mark IX

Mark IX var en pansret mandskabsvogn eller forsyningskøretøj - blandt de første pansrede mandskabsvogne, når man ikke medregner de forlængede Mark V'er. 34 blev bygget ud af en ordre på 200.

Mark X
Et projekt, som kun nåede til papirstadiet for at forbedre Mark V, oprindeligt kendt som Mark V***. Det var grundlæggende en nødplan i det tilfælde Mark VIII projektet slog fejl (i så fald var der forudset en produktion på 2.000 i 1919), hvor man forsøge at fremstille en kampvogn med så mange dele fra Mark V som muligt, men med forbedret manøvrering og komfort for besætningen.

Kamp historie

De første kampvogne blev tilføjet som en "tung enhed" til maskingeværkorpset indtil et særskilt kampvogns korps blev dannet den 28. juli 1917 ved kongelig anordning. Et lille antal Mark I kampvogne tog del i slaget ved Somme under slaget ved Flers-Courcelette i september 1916. De blev brugt til at skære gennem pigtråden for at rydde vejen for infanteriet, og blev endda kørt gennem huse for at ødelægge maskingeværstillinger. Selv om mange brød ned, nåede næsten en tredjedel gennem ingenmandsland, og deres effekt på fjenden blev bemærket, hvilket førte til en anmodning fra den britiske øverstkommanderende Douglas Haig om tusinde mere. Dette kom som en overraskelse: William Tritton havde allerede begyndt udviklingen af en tungere kampvogn - den flyvende elefant. Uheldigvis for de allierede gav det også tyskerne tid til at udvikle panserværnsvåben til infanteriet - en panserbrydende 7,92 mm Patrone SmK.

Otte Mark I kampvogne blev brugt mod osmanniske styrker i det Andet slag om Gaza i april 1917 under Sinai og Palæstina felttoget. Med dens tre ødelagte kampvogne udskiftet med Mark IV-er kæmpede kampvognskompagniet igen i Tredje slag om Gaza.

Britiske kampvogne blev brugt ved skiftende succes i offensiverne i 1917 på Vestfronten. Deres første storstilede indsats i en kombineret operation var i slaget ved Cambrai i november 1917, hvor næsten 400 kampvogne i tæt samarbejde med fremrykkende infanteri og en krybende spærreild overløb de tyske linjer i det indledende angreb. Under slaget ved Amiens i august 1918 gennembrød flere hundrede Mark V kampvogne sammen med de nye Whippet og Mark V* kampvogne de tyske linjer i en forsmag på moderne pansret krigsførelse.

Mark V kampvogne erobret af Den Røde Hær fra Den Hvide Armé under Den Russiske Borgerkrig blev anvendt i 1921 under den røde hærs invasion af Georgien og bidrog til den sovjetiske sejr i slaget om Tbilisi.

I 1945 opdagede besættelsestropper to stærkt beskadigede Mark V kampvogne i Berlin. Fotografiske beviser tyder på at disse var overlevende fra den russiske borgerkrig og tidligere havde været udstillet som et monument i Smolensk i Rusland inden de blev bragt til Berlin efter den tyske invasion af Sovjetunionen i 1941. Beretninger om deres aktive deltagelse i slaget om Berlin er ikke blevet bekræftet.

Overlevende køretøjer
En række kampvogne har overlevet, om end adskillige blot er hylstre, der har fået fjernet al indmad. Den største samling findes på The Tank Museum i Bovington i Storbritannien, som har otte kampvogne. To af disse er vedligeholdt, så de kan køre Mark IV hannen, Excellent og Mark V hannen nr. 9199. Excellent kørte senest i 1980'erne og 9199 i 2000'erne. Bovington museet har ikke til hensigt at lade dem køre igen, på grund af den slitage som de nu skrøbelige historiske køretøjer ville blive udsat for. I stedet købte museet en kopi af en Mark IV kampvogn (som blev bygget til filmen War Horse), som anvendes til demonstrationer for publikum.

Little Willie
Little Willie overlever på Bovington Tank Museum. Den blev reddet fra at blive skrottet i 1940 under påskud af at den bidrog til at forsvare Bovington basen mod mulige tyske angreb. Mange andre prototyper blev smeltet om under den britiske invasionsskræk.

Mark I
En enkelt han findes stadig. Det er den eneste overlevende Mark I og verdens ældste overlevende kampvogn. Den indgår i samlingen på Bovington Tank Museum. Den er malet som Number 705, C19, Clan Leslie selv om man ikke kender dens identitet og historie i krigen. Der er indikationer på at den kan have været anvendt som træningskøretøj for kørere, og det har været foreslået, at den er nummer 702, hvilket ville betyde, at den var den anden Mark I som blev bygget. Mellem 1919 og 1970 stod den på Hatfield House for at erindre om at dette var et afprøvningsområde for kampvogne i den første tid.

Mark II
Der er en enkelt overlevende Mark II hun, F53: The Flying Scotsman, på Bovington Tank Museum. Denne kampvogn har stadig skader, som den fik under slaget ved Arras i april 1917.

Mark IV
Der er syv overlevende Mark IV kampvogne.
 En Mark IV hun er på Museum of Lincolnshire Life, Lincoln, England, permanent udlånt fra Bovington Tank Museum. En lokal virksomhed, William Foster & Co., fremstillede de første kampvogne. Kampvognen er en tom skal, som engang fik fjernet indmaden. Den er malet som F4: Flirt II, som kæmpede i slaget om Cambrai og blev efterfølgende erobret af tyskerne. Mens der er nogle beviser for, at kampvognen i Lincolnshire rent faktisk kan være Flirt II, er dens historie før 2. Verdenskrig usikker.
 En Mark IV hun er bevaret i Ashford i Kent. Den er en af mange, som blev overdraget til byer i Storbritannien til fremvisning. De fleste blev skrottet i 1920'erne eller 1930'erne.
 Musée Royal de l'Armée et d'Histoire Militaire i Bruxelles har en Mark IV han Lodestar III, stadig i oprindelig bemaling.
 En Mark IV hun,Grit, findes på Australian War Memorial. Den var udstillet i ANZAC Hall på Australian War Memorial indtil august 2008. Den opbevares nu på deres lager i Mitchell, Canberra.
 I 1999, blev en Mark IV hun, D51: Deborah, udgravet i landsbyen Flesquières i Frankrig. Den blev ødelagt af granatild i slaget ved Cambrai (1917) og efterfølgende begravet for at fylde et krater. Arbejde er i gang med dens restaurering.
 En Mark IV han, Excellent, er udstillet i Bovington. Efter 1. Verdenskrig blev denne kampvogn foræret af hæren til HMS Excellent, en af flådens installationer i land, hvor nogle kampvognsbesætninger blev trænet. Under 2. verdenskrig blev den reaktiveret til brug for Home Guard da en tysk invasion truede i 1940. Den er stadig vedligeholdt i køreklar stand.
 Mark IV hun Liberty: fremvises på United States Army Ordnance Museum, Aberdeen, Maryland. Oprindelig hed den Britannia, men blev omdøbt til Liberty, kampvognen kom til Ordnance Museum samlingen i 1919. Efter at have været udsat for vind og vejr i årtier er den i dårlig stand, men står overfor at gennemgå restaurering.

Mark V

Der findes stadig 11 Mark V. Hovedparter er i Rusland eller Ukraine og er overlevende fra de kampvogne, som blev sendt afsted for at hjælpe de hvide styrker under Den Russiske Borgerkrig.
 Bovington Tank Museum fremviser en Mark V han, Number 9199, den ene af to britiske 1. verdenskrigs kampvogne, som stadig kan fungere. Det var i kamp i slaget ved Amiens hvor dens chef - løjtnant H. A. Whittenbury – blev tildelt Military Cross.
 En Mark V** hun: Ol' Faithful, findes også på Bovington.
 En stærkt restaureret Mark V han, Devil, overlever på Imperial War Museum i London.
 En Mark V* han, nummer 9591, har siden 2010 været en del af samlingen på National Armor and Cavalry Museum, Fort Benning, Georgia. Den blev udleveret til Company A, US 301st Heavy Tank Battalion, og ødelagt af en enkelt granat den 27. september 1918, under angrebet på Hindenburg Linjen. Den blev repareret og sendt tilbage til USA, og er det eneste overlevende eksemplar af Mark V*.
 En Mark V findes på Kubinka Tank Museum, Rusland.
 En Mark V bruges som mindesmærke i Arkhangelsk. Den blev oprindelig brugt at britiske styrker under den allierede intervention i den russiske borgerkrig.
 To bevarede Mark V, en han og en hun, udgør en del af et udendørs mindesmærke ved Luhansk i Ukraine; yderligere to er på lager.
 En Mark V hun findes på Kharkiv historiske museum, Ukraine.

Mark VIII/Liberty
 En Mark VIII Liberty kampvogn, som oprindelig var på Aberdeen Proving Ground i Maryland, blev i 2010 øverført til National Armor and Cavalry Museum ved Fort Benning, Georgia. Køretøjet blev oprindelig tildelt det amerikanske 67. infanteriregiment (tunge kampvogne) på Fort Benning, Georgia.
 En Liberty kampvogn er bevaret på Fort Meade i Maryland. Kampvognen, som fremvises på fortets museum, blev fremstillet i 1920 ved Rock Island Arsenal, Illinois. Den blev tildelt 301. kampvognsbataljon (tung). I løbet af det meste af 1921–1922, var det major Dwight D. Eisenhower som havde kommandoen over denne enhed.
 En britisk Mark VIII findes på Bovington.

Mark IX
Et enkelt genskabt køretøj findes på Bovington.

Galleri

Noter

Henvisninger
 Henvisninger

 Kilder

Yderligere læsning

Eksterne kilder

 Headquarters, Tank Corps, 1 December 1917, British Army: "Instructions for the training of the Tank Corps in France" . Includes Mk IV & V tank specifications.
 Mark I (Mother)
 Article on the preserved Arkhangelsk tank
 Archaeological discovery: the Mark IV tank of Flesquières (Battle of Cambrai 1917)
 Lists and battle narratives of British Built Tanks in World War One
 Website of The Tank Museum at Bovington Camp U.K.

Kampvogne

Tunge britiske kampvogne under 1. Verdenskrig


Ryuta Koike (født 29. august 1995) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Renofa Yamaguchi FC og Kashiwa Reysol.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryuta Koike


Gara Cardiff Central (, anterior Cardiff General) este o gară importantă pe Magistrala South Wales în Cardiff, capitala Țării Galilor, și una din cele două gări principale din oraș.

Cardiff Central se află în Piața Centrală, în centrul orașului. Este o clădire de gradul II, fiind administrată de către Arriva Trains Wales. Aceasta este cea mai mare și mai aglomerată gară din Țara Galilor și este una dintre principalele gări din rețeaua de cale ferată din Marea Britanie.

Cardiff Central este una din cele 20 de gări din oraș și una dintre cele două situate în centru, cealaltă fiind Cardiff Queen Street. Este un nod feroviar pentru trenuri spre sudul și vestul Țării Galilor, dar și alte mari orașe britanice. Great Western Railway operează serviciile intercity spre Londra Paddington prin Bristol și spre Swansea și servicii regionale spre Bath, Taunton și Portsmouth prin Southampton. Arriva Trains Wales operează servicii către mai multe destinații din Țara Galilor, iar CrossCountry operează trenurile spre Gloucester, Birmingham, Nottingham și Manchester.

Facilități
Majoritatea serviciilor sunt disponibile în holul principal, inclusiv ghișee și automate pentru bilete, bancomate, un birou de informații, tabelele de plecare și de sosire, telefoane publice, un stand de ziare și magazine alimentare. Gara este singura din Țara Galilor care are o sală de așteptare pentru călătorii la clasa întâi. Afară, gara are o parcare cu plată cu 248 de locuri.

Poliția britanică de transporturi este prezentă la Cardiff Central.

Galerie

Note

Cardiff
Fondări în 1850
Monumente protejate de gradul II

Gara Cardiff Central


Das Mittlere Innerstetal mit Kanstein ist ein Naturschutzgebiet in den niedersächsischen Städten Langelsheim und Goslar und der Gemeinde Liebenburg im Landkreis Goslar, der kreisfreien Stadt Salzgitter, den Gemeinden Haverlah, Sehlde, Heere und Baddeckenstedt im Landkreis Wolfenbüttel und der Gemeinde Holle und der Stadt Bad Salzdetfurth im Landkreis Hildesheim.

Allgemeines
Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG BR 131 ist 563 Hektar groß. Davon entfallen 176 Hektar auf den Landkreis Goslar, 167 Hektar auf den Landkreis Hildesheim, 156 Hektar auf den Landkreis Wolfenbüttel und 64 Hektar auf die Stadt Salzgitter. Der südliche Teil des Naturschutzgebietes ist nahezu deckungsgleich mit dem FFH-Gebiet "Innerste-Aue (mit Kanstein)". In seiner gesamten Länge ist es vielfach deckungsgleich mit dem EU-Vogelschutzgebiet "Innerstetal von Langelsheim bis Groß Düngen". Nördlich von Langelsheim grenzt das 2,3 Hektar große Naturschutzgebiet "Schlackenhalde Bredelem" direkt dieses Naturschutzgebiet. Das Gebiet steht seit dem 25. September 2008 unter Naturschutz. Zuständige untere Naturschutzbehörden sind die Landkreise Goslar, Hildesheim und Wolfenbüttel und die Stadt Salzgitter.

Beschreibung

Das Naturschutzgebiet liegt nordöstlich des Harzes. Es beginnt im Nordosten der Stadt Langelsheim am nördlichen Harzrand einige Kilometer unterhalb der Innerstetalsperre und verläuft entlang des Innerstetals bis Bad Salzdetfurth, wo es an der Brücke der Landesstraße 492 zwischen Groß Düngen und Heinde endet. Es umfasst einen Abschnitt des Flusslaufs der Innerste mit seinen Uferbereichen und einem Teil der Niederung. Weiterhin sind die Felshänge des markanten Kansteins und Flächen der Kansteinhochebene am Rand von Langelsheim sowie mehrere Sekundärgewässer, ein ehemaliger Klärteich zwischen Othfresen und Hohenrode, die ehemaligen Klärteiche bei Baddeckenstedt, die Derneburger Teiche bei Derneburg und ein ehemaliges Entlaugebecken bei Heinde, in das Naturschutzgebiet einbezogen.

Die schnellfließende und sauerstoffreiche Innerste ist vielfach noch naturnah geprägt. Sie verfügt über Geröllinseln, an den Ufern sind Abbruchkanten, Prall- und Gleithänge zu finden. Im Fluss wächst Wasservegetation, seine Ufer sind von hochstauden- und blütenreichen Schotterfluren, Flussschotter-Magerrasen und Schwermetallrasen geprägt. Weiterhin sind von Erlen und Weiden geprägte Auwaldreste zu finden. Die Sekundärgewässer verfügen teilweise über ausgedehnte Röhrichtbereiche.

Auf dem Kanstein wachsen Kalk-Magerrasen, Blaugrasrasen und andere Felsvegetation. Im Norden des Kansteines befindet sich außerhalb des Naturschutzgebietes ein Kalksteinbruch.

Das Naturschutzgebiet ist Lebensraum für zahlreiche Pflanzen und Tiere. So kommen neben vielen weiteren Schwarzstorch, Eisvogel, Rohrweihe und Mittelsäger als Brutvögel vor. Wichtige Zugvogelarten des Naturschutzgebietes sind u. a. Wasserralle und Gänsesäger.

Daneben ist das Naturschutzgebiet ein bedeutender Wanderkorridor für Wildkatze und weitere Tierarten wie z. B. Fledermäuse und Fischotter.

Klärteiche bei Baddeckenstedt

Die Klärteiche bei Baddeckenstedt liegen etwas nordwestlich von Baddeckenstedt. Es handelt sich dabei um auch als Stapelteiche bezeichnete Klärteiche einer ehemaligen Zuckerfabrik von Nordzucker. Nachdem diese 2001 geschlossen worden war, kaufte die Paul-Feindt-Stiftung das Gelände für 250.000 Euro.

Die fünf, etwa 1,5 Meter tiefen Klärteiche auf einer Fläche von über 20 Hektar, sind Lebensraum für zahlreiche Wasservögel. Als Brutvögel kommen u. a. Zwergtaucher, Schwarzhals- und Rothalstaucher sowie Haubentaucher vor, außerdem Höckerschwan, Reiher-, Tafelente sowie Bläss- und Teichralle. Daneben kommen u. a. Rohrweihe, Rot- und Schwarzmilan, Turm- und Baumfalke, Teich- und Drosselrohrsänger, Feld- und Schlagschwirl, Gelbspötter und viele weitere Arten vor. Die Uferzonen beherbergen eine Vielzahl von Insektenarten.

Am Rand der Teiche befindet sich seit dem Frühjahr 2008 eine Aussichtsplattform.

Derneburger Teiche

Die Derneburger Teiche liegen bei Derneburg in der Gemeinde Holle. Sie wurden zur Zeit des Abtes Gottfried Arnu (1718–1766) von Zisterziensermönchen aus dem damaligen Derneburger Kloster als Fischteiche angelegt. Die Wassermühle Derneburg, die an einem Arm der Nette am Rand des Gebietes liegt, stammt aus dem Jahr 1598.

Unter Graf Ernst zu Münster, der die ehemalige Klosteranlage 1814 infolge der Anbindung des Fürstentums Hildesheim an das Königreich Hannover vom englischen König Georg III. als Verdienst für seine Leistungen auf dem Wiener Kongress geschenkt bekam, wurde die Anlage zu einem englischen Landschaftsgarten umgestaltet, wobei auch auf die Fischteiche zurückgegriffen werden konnte, die zu einer Wasserlandschaft ausgebaut wurden.

Seit 1955 gehörten die Teiche zur staatlichen Domäne Derneburg und wurden ebenfalls als Fischteiche genutzt. Als die staatliche Domäne Derneburg im Jahr 2007 aufgelöst wurde, kaufte die Paul-Feindt-Stiftung die Teiche einschließlich der Wassermühle vom Land Niedersachsen.

Die Teiche werden weiterhin bewirtschaftet und für die Karpfenzucht genutzt. Damit sich Naturschutz und Fischzucht miteinander vereinbaren lassen, werden in den Teichen kleine Weißfische als Beutefische für die Wasservögel ausgesetzt, die dann statt der jungen Karpfen gefressen werden. Die Dämme zwischen den Teichen werden mit Schafen beweidet, damit sie nicht verwalden.

Die Derneburger Teiche sind ein wichtiger Lebensraum und Brutbiotop für zahlreiche Wasservögel. So kommen hier u. a. Graugans, Höckerschwan, Reiher- und Tafelente, Haubentaucher, Zwergtaucher und Schwarzhalstaucher sowie zahlreiche weitere Enten, aber auch verschiedene Rallen vor. Außerdem sind zahlreiche weitere Vogelarten heimisch, darunter Graureiher, Wasseramsel, Gebirgsstelze und Eisvogel. Mitte der 1970er-Jahre bildeten die Teiche den Ausgangspunkt für die einzige binnenländische Brutpopulation des Mittelsägers in Niedersachsen. Außerdem sind die Teiche, die von gut ausgebauten Wegen aus einsehbar sind, Lebensraum für diverse Amphibien, Insekten und Fledermäuse, wie Abendsegler, Bart-, Zwerg-, Breitflügel- und Wasserfledermaus. Ein Teil des Laves-Kulturpfades in Derneburg verläuft südlich der Teiche innerhalb des Naturschutzgebiets.

Weblinks

 Flussauenbiotop Innerstetal, Infoblatt der Natur- und Umwelthilfe Goslar e. V. (PDF, 660 kB)

Einzelnachweise

Naturschutzgebiet im Landkreis Goslar
Naturschutzgebiet im Landkreis Hildesheim
Naturschutzgebiet im Landkreis Wolfenbüttel
Naturschutzgebiet in Salzgitter
Geographie (Goslar)
Geographie (Langelsheim)
Geographie (Liebenburg)
Haverlah
Sehlde
Heere
Baddeckenstedt
Geographie (Holle)
Geographie (Bad Salzdetfurth)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa
Innerste

Mittleres Innerstetal mit Kanstein


(Tóquio, 20 de junho de 1943 - Akita, 6 de dezembro de 2021) foi um engenheiro, produtor de jogos eletrônicos e professor japonês, notório por seu trabalho como funcionário da Nintendo de 1971 a 2004.

Ex-funcionário da Sharp Corporation, Uemura ingressou na Nintendo em 1971 trabalhando com Gunpei Yokoi e Genyo Takeda na tecnologia de células solares para o jogo de arcade Laser Clay Shooting System. Depois de se tornar gerente geral da Nintendo Research & Development 2, Uemura foi o arquiteto líder do projeto Nintendo Entertainment System e do console e jogos do Super NES. Ele se aposentou da Nintendo em 2004 e se tornou diretor do Center for Game Studies da Ritsumeikan University.

Ele faleceu em 6 de dezembro de 2021, aos 78 anos.

Biografia
Uemura trabalhou originalmente na Sharp Corporation logo após se formar na faculdade, vendendo baterias de células solares. Ele vendeu a tecnologia de fotocélula para várias empresas, incluindo a Nintendo, que a usava em um produto de arma leve, chamado de "arma de raios". Gunpei Yokoi, o principal designer de brinquedos da Nintendo na época, discutiu com ele a possibilidade de usar células solares da Sharp em produtos interessantes, usando seus recursos de detecção de luz para um jogo de tiro. Assim, eles, ao lado de Genyo Takeda, produziram jogos eletrônicos de armas leves em que a arma dispararia um feixe de luz nas fotocélulas, que atuariam como alvos. Depois que Uemura foi contratado pela Nintendo em 1971, eles lançaram o game Laser Clay Shooting System em janeiro de 1973. Laser Clay Shooting System era um jogo de fliperama em que os jogadores atiravam em imagens projetadas de pombos, com fotos registradas por fotorreceptores. Embora tenha sido um sucesso inicial, a crise do petróleo de 1973 levou ao cancelamento da maioria dos pedidos da máquina, deixando a Nintendo, que emprestou dinheiro para expandir os negócios, com dívidas de aproximadamente ¥ 5 bilhões. À medida que a empresa se recuperava, eles produziram uma versão miniaturizada do conceito para o mercado doméstico, Duck Hunt de 1976, um sucesso que mais tarde seria adaptado para o videogame de 1984 com o mesmo nome.

Quando o então presidente da Nintendo, Hiroshi Yamauchi, dividiu a Nintendo em divisões de pesquisa e desenvolvimento separadas, ele nomeou Uemara como chefe da Nintendo Research & Development 2, uma divisão que se concentrava em hardware. Uemura liderou o desenvolvimento do console Color TV-Game.

Em novembro de 1981, Uemura recebeu um telefonema de Yamauchi, que lhe pediu para fazer "algo que permitisse a você jogar jogos de arcade em sua TV em casa". Colaborando com Ricoh, ele e sua equipe começaram a criar um sistema que podia rodar o jogo de arcade de sucesso da Nintendo, Donkey Kong. Lançado em julho de 1983, este console se tornou o Family Computer (comumente conhecido pelo termo nipo-inglês Famicom), um console de 8 bits que usa cartuchos intercambiáveis. Apesar de seu pessimismo inicial com o console, ele logo provou ser um sucesso, vendendo 2,5 milhões de unidades no final de 1984. Devido à queda do videogame em 1983, quando os consumidores tinham pouca confiança nos consoles de videogame devido ao controle de qualidade deficiente, o Famicom passou por um redesenho quando foi trazido para os Estados Unidos, seu primeiro mercado ocidental. O slot do cartucho foi alterado para ser de carregamento frontal para imitar o deck de fita de um videocassete e para reduzir o risco de eletricidade estática em climas mais secos, enquanto o NES Zapper foi empacotado para atrair o interesse dos americanos em armas. Renomeado como Nintendo Entertainment System (NES), o console também seria um sucesso no exterior. Uemura então projetou o Famicom Disk System, um complemento exclusivo do Japão para a Famicom que reproduz jogos em disquetes.

Em 1988, Uemura começou a projetar o Super Famicom, o sucessor de 16 bits do Famicom, que seria demonstrado à imprensa japonesa. Ele e sua equipe trabalharam com Ken Kutaragi, um engenheiro da Sony que projetou o chip de som do sistema e mais tarde desenvolveria o PlayStation. Lançado pela primeira vez no Japão em 1990, seria batizado de Super Nintendo Entertainment System no Ocidente. Em 1995, sua equipe lançou o Satellaview, um add-on para o Super Famicom que permitia aos jogadores baixar conteúdo via transmissão via satélite.

Durante seu tempo na Nintendo, ele também produziu videogames, incluindo futebol, beisebol, golfe, Clu Clu Land e Ice Climber.

Uemura aposentou-se da Nintendo em 2004, permanecendo como conselheiro no Departamento de Pesquisa e Engenharia. Ele se tornou professor na Ritsumeikan University, em Quioto, pesquisando e ensinando sobre videogames.

Pessoas da Nintendo
Produtores de jogos eletrônicos
Engenheiros do Japão

Masayuki Uemura


Metropol kelimesi, Yunanca μητρόπολις mētropolis meter (anne, ana) ve polis (şehir, kent) kelimelerinin birleşiminden oluşan meterpolis kelimesinin kısaltılması ile oluşmuştur ve anakent anlamına gelir.

İç içe geçmiş büyük kentlerden ve banliyölerden oluşan, çevreye ve ülkeye göre kültür ve ekonomi yönünden en gelişmiş olan merkez şehir.

Herhangi bir şehirde kültür, finans gibi unsurlar gelişirse bu şehrin metropolleşmesine örnektir. Çoğu metropollerin nüfusu 1 ve 10 milyon civarındadır.

İstanbul, mimari, dini, kültür, nüfus, ekonomi, tarih, medeniyetler bakımından bir metropoldür. Metropol kavramı aynı zamanda başkentlere gönderme yapan bir kavramdır. Bu itibarla İstanbul Roma, Bizans ve Osmanlı medeniyetlerinin başkenti olması sebebiyle de metropoldür.

Dünya'daki Metropoller

Afrika

Avrupa

Doğu Avrupa

Kuzey Avrupa

Güney Avrupa

Batı Avrupa

Amerika

Kuzey Amerika

Kanada

Meksika

Orta Amerika

Karayip Adaları

Güney Amerika

Okyanusya

Asya

Ayrıca bakınız
 Avrupa'daki büyük şehirler listesi

Şehir coğrafyası
Yerleşim coğrafyası
Demografi
Şehir listeleri
Kentsel alanlar

Metropol


Kenji Oshiba (født 19. november 1973) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Urawa Reds og Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kenji Oshiba


Makka Umarovna Sagaipova (Kiril: Макка Умаровна Сагаипова, 14 Şubat 1987, Grozni),  Çeçen şarkıcı. Çeçen halk dansı topluluğu Lovzar'da profesyonel olarak dansçılık yapar.

Yaşamı
Makka Sagaipova, 1987'de Grozni'de, Çeçenistan'da doğdu. Ülkede akordeon ustası olarak bilinen ünlü Umar Sagaipov'un kızıdır. Altı yaşına geldiğinde şarkı söylemeye başladı, sekiz yaşında ise; Çeçen dansı olan Lovzar'a merak saldı. Şu an Bakü'da yaşıyor ve Lovzar dansı yapıyor. "Baku Koleji Caz ve Pop Müzik Bölümü" ile "Bakü Devlet Üniversitesi Ekonomi bölümünde öğrenim görüyor. İki albümü bulunan Makka, 18 yaşına kadar şarkı söyledi çünkü iyi bir ekonomist olma yolunda ilerlemeyi seçtiğini söyledi.

Diskografi

Albümler

 Ben Senin Kızınım - Çeçenya - 2003
 Bezam - 2004
 Kavkaz Koleksiyon - 2005
 Üç Yıldız - 2006
 Makka Sagaipova - MP3 Koleksiyon - 2008

Dış bağlantılar
 Chechen history, traditions, songs (Pro-Russian site)
 Website of Chechen Entertainment - Makka MP3's
 Chechen, Caucasian, and other music

1987 doğumlular
Çeçen şarkıcılar
Bakü Devlet Üniversitesinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar
21. yüzyıl kadın şarkıcıları

Makka Sagaipova


Acroscyphella, rod jetrenjarki iz porodice Balantiopsidaceae, dio reda Jungermanniales. Postoje tri priznate vrste

Vrste
 Acroscyphella iwatsukii (N. Kitag.) N. Kitag. & Grolle
 Acroscyphella phoenicorhiza (Grolle) N. Kitag. & Grolle
 Acroscyphella tjiwideiensis (Sande Lac.) N. Kitag. & Grolle

Izvori

Jungermanniineae

Acroscyphella


Shahkot (en panyabí: ਸ਼ਾਹਕੋਟ ) es una ciudad de la India en el distrito de Jalandhar, Estado de Panyab.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 226  a 160 km de la capital estatal, Chandigarh, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 14 724 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Punyab (India)

Shahkot (India)


الطريق الجهوية رقم 22 أو ط ج 22 طريق ثانوية تونسية تقع جنوب مدينة تونس في الشمال الشرقي التونسي، تربط بين  بمدينة تونس والطريق الوطنية رقم 1 قرب مدينة ، وهي تتصل بالطريق السيارة رقم 1.

الطرقات الجهوية - تونس

الطريق الجهوية رقم 22 (تونس)


Changbai (kineski: 长白山脉; pinyin: Changbai Shān; tj. "Vječno bijele planine"), Šanggiyan (mandžurijski: ᡤᠣᠯᠮᡳᠨ ᡧᠠᠩᡤᡳᠶᠠᠨ ᠠᠯᡳᠨ) ili Changbaek (korejski: 장백산맥; "Planine bijelih vrhova") je gorje u sjeverozapadnoj Aziji koje se prostire od sjeveroistočnih kineskih pokrajina Heilongjiang, Jilin i Liaoning, do sjevernokorejskih pokrajina Ryanggang i Chagang. Po osi sjeveroistok-jugozapad, gorje Changbai prostire se sve do poluotoka Liaodonga i Shandonga u Žutom moru.

Geološki, gorje se uglavnom sastoji od drevnih granitnih i metamorfnih stijena koje su razdvojene s nekoliko velikih uleknuća. Istočni dijelovi gorja bili su mjesto značajne vulkanske aktivnosti u posljednjih nekoliko geoloških razdoblja, što je rezultiralo formiranjem brojnih ugaslih vulkana i kraterskih jezera. Teren gorja je jako neravan, a planine ispresijecane dubokim kanjonima brojnih rijeka i njihovim dolinama.

Godišnja količina padalina kreće se od 760 do 1270 mm. Cijelo područje je pod čvrstim snježnim pokrivačem dva mjeseca godišnje, a viši vrhovi, koji se kreću od 1.500 do 2.400 m nadmorske visine, prekriveni su snijegom više od šest mjeseci godišnje.

Čitav kraj je pokriven gustim mješovitim bjelogoričnim i crnogoričnim šumama, a alpski pašnjaci prostiru se tek iznad visina od 2.000 m.

U gorju ima znatnih količina zlata, željeza, bakra, magnezita, grafita, i drugih rijetkih metala.

Rezervat prirode Changbai Shan osnovan je 1960. god. na površini od 2.200 km² s raznolikom florom i faunom, brojnim kraterskim jezerima, visokim vodopadima i gejzirima. Gorje Changbai je prirodni muzej i divovski genski bazen koji okuplja razne klimatske tipove i vrste bioloških zajednica. Zbog toga je krajolik vertikalne vegetacije i vulkanskog krajolika planine Changbai 2017. godine predložen da postane UNESCO-ova svjetska baština u Kini.

Izvori

Vanjske poveznice
 Changbai gorje na portalu Encyclopædia Britannica

Gorja u Aziji
Gorja u Kini
Reljefni oblici u Sjevernoj Koreji
Rezervati biosfere u Kini

Changbai Shan


Nadezhda Konstantínovna Krúpskaja (26. febrúar 1869 – 27. febrúar 1939) var rússnesk byltingar- og stjórnmálakona úr flokki Bolsévika og eiginkona byltingarleiðtogans Vladímírs Lenín.

Krúpskaja var komin af aðalsfólki sem hafði glatað auðæfum sínum og hún þróaði ung með sér sterkar skoðanir á hlutskipti hina fátæku. Hún kynntist Lenín á marxískum umræðufundum. Hann var stuttu síðar sendur í útlegð til Síberíu en Krúpskaja fékk leyfi til að fylgja honum þangað með því skilyrði að þau gengju í hjónaband. Krúpskaja komst í framlínusveit sovéskra stjórnmála eftir byltinguna 1917. Hún tók afstöðu með Stalín, Zínovjev og Kamenev gegn vinstriandstöðu Trotskíjs á árunum 1922 til 1925 en féll síðar úr náðinni hjá Stalín. Hún var aðstoðarþjóðfulltrúi menntamála frá 1929 til 1939 og hafði mikil áhrif á menntakerfi Sovétríkjanna, meðal annars á þróun sovéska bókasafnskerfisins.

Æviágrip
Nadezhda Krúpskaja fæddist árið 1869 í Sankti Pétursborg. Foreldrar hennar voru af aðalsættum en voru fjárhagslega bágstödd þegar þau eignuðust Nadezhdu. Móðir hennar var munaðarlaus og hafði alist upp á opinberri stofnun og unnið fyrir sér sem kennslukona. Faðir hennar, sem einnig varð munaðarlaus á unga aldri, hafði alist upp í herskóla og útskrifast með liðsforingjatign. Hann hafði gegnt stöðu sem umdæmishöfðingi í Póllandi en hafði verið leystur frá störfum og sætt áralöngum málaferlum fyrir að vera of hallur undir pólska menningu og siði í því starfi.

Krúpskaja flutti að heiman þegar hún var fjórtán ára og vann fyrir sér til að geta haldið áfram námi. Hún gerðist kennslukona og varð fyrir miklum áhrifum af ritum Tolstojs, sem gagnrýndu óhóf og iðjuleysi rússnesku yfirstéttanna. Hún lauk menntaskólaprófi árið 1887 með ágætiseinkunn og hlaut gullverðlaun fyrir góðan námsárangur.

Á námsárum sínum gerðist Krúpskaja aðili að leshringi róttækra stúdenta þar sem hún hóf að lesa ritverk Karls Marx. Í þessum félagsskap gerðist Krúpskaja byltingarsinni og fór að aðhyllast kommúnisma. Hún tók að sér sjálfboðastarf sem kennslukona við sunnudagaskóla fyrir verkamenn. Krúpskaja kynntist Vladímír Lenín á samkomu leshringanna árið 1894. Þau urðu nánir samverkamenn en aðeins um ári eftir að þau hittust handtóku yfirvöld þau fyrir að dreifa byltingaráróðri. Lenín var sendur í útlegð til Síberíu og Krúpskaju var leyft að fylgja honum langað með því skilyrði að hún yrði skráð sem unnusta Leníns. Það varð úr og því gengu Krúpskaja og Lenín í hjónaband þegar komið var til Síberíu.

Eftir að Síberíuútlegð hans lauk flutti Lenín til München. Krúpskaja fylgdi honum þangað þegar henni var sleppt árið 1901. Hún vann sem ritari í miðstjórn Bolsévikaflokksins á árunum 1905 til 1907 og skrifaði fjölda greina um þjóðfélagsmál og kvenréttindi. Hún gaf út fyrstu bók sína, Hin vinnandi kona, í Genf árið 1901. Árið 1915 tók Krúpskaja þátt í alþjóðlegu kvennaþingi í Bern og kynntist þar Clöru Zetkin, sem varð náin vinkona og samstarfskona hennar til æviloka.

Lenín og Krúpskaja sneru heim til Rússlands eftir upphaf rússnesku byltingarinnar árið 1917. Þegar þangað var komið beitti Krúpskaja sér til þess að fá konur til þess að styðja októberbyltingu Bolsévikanna með greinaskrifum, fundum og bréfaskiptum. Eftir að Bolsévikar tóku völdin í Rússlandi hóf Krúpskaja störf við alþýðufræðslu í nýja rússneska sovétlýðveldinu. Sem aðstoðarþjóðfulltrúi í menntamálum lagði Krúpskaja meðal annars áherslu á einstaklingsréttindi barnsins en einnig á að börn yrðu að fá samfélagslegt uppeldi strax í bernsku.

Lenín lést árið 1924 en Krúpskaja var áfram virk í stjórnmálum Sovétríkjanna. Í innanflokksdeilum gegn vinstriandstöðu Trotskíjs tók Krúpskaja afstöðu með Stalín, Zínovjev og Kamenev. Árið 1925 gagnrýndi hún Trotskíj og sagði að "marxísk greining [hefði] aldrei verið sterkasta hlið félaga Trotskíj." Í desember árið 1927 greiddi Krúpskaja atkvæði með brottrekstri Trotskíjs, Kamenevs og Zínovjevs úr Kommúnistaflokknum í samræmi við vilja Stalíns og hægriandstöðunnar sem Níkolaj Búkharín leiddi.

Krúpskaja var gerð heiðursmeðlimur sovésku Akademíunnar árið 1931 og hlaut doktorsnafnbót í uppeldisvísindum. Síðustu æviár sín var Krúpskaja meðlimur í Æðstaráði Sovétríkjanna.

Tilvísanir

Rússneskir byltingarmenn
Sovéskir stjórnmálamenn

Nadezhda Krúpskaja


La Ruta Estatal de California 9, y abreviada SR 9 (en inglés: Ruta Estatal de California 9) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de California. La carretera inicia en el Sur desde la  hacia el Norte en la . La carretera tiene una longitud de 62 km (38.497 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de California 9 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de California por sus siglas en inglés Caltrans.

Cruces
La Ruta Estatal de California 9 es atravesada principalmente por la .
{| class=wikitable
!Condado
!Localidad
!Miliario
!Destinos
!Notas
|-
|rowspan=6|Santa Cruz<small>SCR 0.46-27.09
|rowspan=2|Santa Cruz
|0.04
|River Street
|Continuación más allá de la SR 1
|-
|0.04
|
|
|-
|Felton
|6.46
|Graham Hill Road, Felton Empire Road – Mount Hermon, Los Gatos, Bonny Doon
|
|-
|Boulder Creek
|13.04
|
|
|-
|Waterman Gap
|20.83
|
|
|-
|Saratoga Gap
|27.09
|
|
|-
|rowspan=4|Santa Clara<small>SCL 0.00-11.45
|Saratoga
|7.40
|Saratoga-Sunnyvale Road, Saratoga Avenue
|Saratoga-Sunnyvale Road fue la antigua SR 85
|-
|rowspan=3|Los Gatos
|11.06
|Santa Cruz Avenue
|Antigua SR 17
|-
|11.45
|
|Interchange
|-
|11.45
|
|Continuación más allá de la SR 17

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Caltrans

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de California
Carreteras del condado de Santa Cruz
Carreteras del condado de Santa Clara

Ruta Estatal de California 9


Le Club Ciudad de Bolívar (ou Bolívar Voley) est un club de volley-ball argentin fondé en 2002 par Marcelo Tinelli et basé à San Carlos de Bolívar dans la province de Buenos Aires.

Le club a remporté le championnat la même saison qu'il a fait ses débuts et depuis, Bolívar a remporté plusieurs fois le championnat.

Club de volley-ball en Argentine
Volley-ball en Argentine

Club Ciudad de Bolívar


El Yunque National Forest (), formerly known as the Caribbean National Forest (or Bosque Nacional del Caribe), is a forest located in northeastern Puerto Rico. It is the only tropical rainforest in the United States National Forest System and the United States Forest Service. El Yunque National Forest is located on the slopes of the Sierra de Luquillo mountains, encompassing more than 28,000 acres (43.753 mi2 or 113.32 km2) of land, making it the largest block of public land in Puerto Rico.

The highest mountain peak in the forest rises  above sea level. The second highest mountain within El Yunque forest is also named Pico El Yunque. Other peaks within the national forest are Pico del Este, Pico del Oeste, El Cacique and El Toro, which is the highest point in eastern Puerto Rico and the Sierra de Luquillo.

Ample rainfall (over 20 feet a year in some areas) creates a jungle-like setting—lush foliage, crags, waterfalls, and rivers are a frequent sight. The forest has a number of trails from which the jungle-like territory's flora and fauna can be appreciated. El Yunque forest is also renowned for its unique Taíno petroglyphs. It is said that indigenous people believed that El Yunque was the throne of their chief god Yúcahu, so that it is the Caribbean equivalent to Mount Olympus in Greek mythology.

Naming and etymology

El Yunque is the name of the mountain peak, Pico El Yunque, the name of the forest and, colloquially on some occasions, the name for the entire Sierra de Luquillo range. El Yunque most likely comes from or relates to the Spanish word yunque, meaning anvil. This name references the relatively high and flat shape of the Sierra de Luquillo range when observed from the north (El Yunque Peak) or the south (El Toro). It is also said that the Spanish name might have also been influenced by the native names for the mountain: Yukén or Yuke possibly meaning "white land", and Luquillo or Yukiyu, another name for the spirit or deity Yokahu and also the name of a legendary cacique, Loquillo. It is not known whether the mountain gives its name to the range or vice versa.

History
The area of the El Yunque National Forest has been notable since the pre-Columbian era. The forest today is home to several archaeological sites related to the indigenous Taínos, such as the Río Blanco petroglyphs, although no evidence of permanent settlement has been found in the area, which suggests that it was possibly avoided and most likely considered sacred.The Spanish began the conquest the island of Borinquen in 1493, and gold was soon found in the Fajardo and Blanco Rivers in 1509, which sparked interest in gold mining in the area. By 1513 there were gold mines in both river areas and gold was soon found in other rivers of the mountain range such as the Sabana, Prieto, La Mina, Mameyes, Espíritu Santo and Canóvanas rivers. The period of gold mining in the area however ended in 1530 when miners and settlers started being attacked by rebelling Taínos, and the area would not be settled again until the 17th century. The area where El Portal Rainforest Visitor Center is located used to be the site of a coffee plantation named Hacienda Catalina. Coffee was introduced and cultivated in the slopes of El Yunque in the 1730s but the area remained relatively untouched until the 19th century when the lowland forests were exploited for timber and cut down for the development of agriculture, which attracted the attention of the Spanish Crown. The forest during this time was part of the Crown Lands of Puerto Rico and in 1853 the Spanish government sent foresters from the Inspección de Montes (the Spanish Forest Service) to survey the land. Due to the rapid population growth in the island and the poor farming practices of the impoverished European immigrants of the time, the forest region was formally set aside in 1876 by King Alfonso XII of Spain with the purpose of preserving the soil and water resources and regulating the timber industry the region. This makes El Yunque one of the oldest reserves in the Western Hemisphere, only four years younger than Yellowstone National Park.
The Spanish Crown ceded Puerto Rico to the United States in 1898. At the time, most of the original forests in Puerto Rico had been either cut or burned down, and the highlands of the Sierra de Luquillo contained the last remaining tracts of untouched forest in the island. President Theodore Roosevelt set aside the previous Crown Lands of El Yunque area, and the Luquillo Forest Reserve was established on 17 January 1903 by the General Land Office with . It became a National Forest in 1906 and renamed the Caribbean National Forest on 4 June 1935. The forest was still used for timber during the First and Second World Wars, and several military installations such as radars and communications infrastructure were installed in the forest, particularly on the highest peaks, such as the early-warning radar site installed in Pico El Yunque to observe and protect against possible incursions by German aircraft and submarines.

The Caribbean National Forest was designated an Insular Wildlife Refuge by the US Department of Agriculture in 1946, and reforestation efforts were also established between 1934 and 1948 to revitalize the parts of the forest that had been formerly lost due to human activity. The Luquillo Experimental Forest was established in 1956 to promote scientific research and expand conservation efforts for the critically endangered Puerto Rican parrot and the recently discovered yet endangered elfin woods warbler. Most of the recreational infrastructure was developed in the 1980s and the field offices were moved to their current location in 1981. The National Science Foundation established El Verde Field Station in 1988 under an agreement with the US Forest Service as a primary site for the Luquillo Long-Term Ecological Research (Luquillo-LTER, now managed by the University of Puerto Rico, Rio Piedras) with the goal of supporting scientific research of tropical ecosystems due to the occurrence of five out of six of Holdridge's life zones and forest types.
The forest was heavily damaged by Hurricane Hugo in 1989 and Hurricane Georges in 1998, and it is estimated that only 23 individual parrots remained in the wild afterwards. Between 2000 and 2002, 35 captive parrots were released into the wild as part of a program to save the critically endangered bird. An executive order signed by President George W. Bush on 2 April 2007 changed the name of the Caribbean National Forest to El Yunque National Forest, better reflecting the cultural and historical feelings of the Puerto Rican people. Hurricanes Irma and Maria caused deforestation, landslides and heavy damage to the forest and its infrastructure in 2017, drastically reducing the Puerto Rican parrot population once again. As of 2020 the population has begun to recover and the captive population's reproduction rates has also doubled under the supervision of the Fish and Wildlife Service. The Portal Rainforest Visitor Center reopened at the end of 2021, after being reconstructed following Hurricane Maria. El Yunque National Forest today extends over 28,000 acres through the municipalities of Río Grande, Luquillo, Naguabo, Ceiba, Fajardo, Canóvanas and Las Piedras.

Climate

Because Puerto Rico is located between the Tropic of Cancer and the Tropic of Capricorn, it has a tropical climate, more specifically a tropical rainforest climate, with higher elevations over 3,000 feet bordering on a subtropical highland climate. There is no distinct wet or dry season in El Yunque; it rains year-round. The temperature and length of daylight remain fairly constant throughout the year. The average temperature in the summer is 80 °F (26 °C) high and 68 °F (20 °C) low and in the winter 72 °F (22 °C) high and 58 °F (15 °C) low, Temperatures can drop below 50 °F (10 °C) on clear nights during the winter, but never below freezing. All of these factors provide a year-round growing season.

Ecology and conservation

Its ecosystem is specifically surveyed by the Management Team of Ecosystems (Equipo de Manejos de Ecosistemas), which is led by Pedro Rios. Due to its location in the northeastern part of Puerto Rico, the incoming trade winds from the Atlantic Ocean bash into the mountains, leading to an excess of rainfall registered at about  per year. This process is called orographic lift and accounts for the intense rainfall and constant cloud presence in this mountainous region. This constant cloud cover and persistent winds produced by the adiabatic process of air particles rushing up through the mountainside has affected the morphology of El Yunque, but the most effect has been on the bosque enano or dwarf forest.

The forest is home to over 200 species of trees and plants, 16 of which are endemic to the forest. The critically endangered Puerto Rican amazon (Amazona vittata), with an estimated wild population of 58–80 individuals in the wild, occurred exclusively in this forest until 19 November 2006, when another wild population was released by the Department of Natural Resources in the municipality of Utuado's Río Abajo State Forest.

El Yunque National Forest contains one designated wilderness area, El Toro Wilderness, which is the only tropical rainforest in the United States National Wilderness Preservation System.

Baño de Oro Natural Area
The Baño de Oro Natural Area is an 1,840-acre Research Natural Area and National Natural Landmark located within El Yunque National Forest. The Research Natural Area was established by the United States Department of Agriculture's Forest Service in 1949 with the goal of preserving a forest area situated between 800 ft. and 3,365 ft. in elevation encompassing two life zones, a rare Pterocarpus swamp, and four major forest types that are free of human disturbance for the purpose of scientific study, education and future conservation efforts. Baño de Oro is listed as a National Natural Landmark since 1980.

Flora
El Yunque is composed of four different forest vegetation areas: Tabonuco Forest, Palo Colorado Forest, Sierra Palm Forest, and the Dwarf Forest. El Yunque forest supports a vast array of animal and plant life that varies depending on the altitude range in the rainforest.

Sierra palm tree forest
This forest area is located at 1,970 feet (600 m) above sea level and is dominated by the Sierra palm tree (Prestoea montana). This palm tree can be found throughout the national forest but the shallowness of the soil makes it the dominant tree at this height of the forest.

Palo colorado forest
This forest area is found above 2,500 feet (600–900 m) above sea level and is dominated by the palo colorado (Cyrilla racemiflora). The most distinctive features of this tree are its red crooked bark which gives it its Spanish name. These trees are not endemic to the island but they are native to the region. This forest area is a partial old growth forest and some of the palo colorado trees are estimated to be up to 1,000 years old. Due to the shallowness of its bark, the trunks of these trees are commonly used as nesting sites by endangered Puerto Rican parrots (Amazona vittata).

Other trees found in the palo colorado forest area caimitillo (Micropholis garcinifolia), green caimitillo (Micropholis garciniaefolia), yarumo (Cecropia peltata), Caribbean azafran (Hedyosmum arborencens) and the Sierra palm tree (Prestoea montana).

Tabonuco forest
The tabonuco tree (Dacryodes excelsa) from which this forest area got its name occurs from 660 to 2800 feet (200 to 900 meters) in the mountains of Puerto Rico as well as other islands that make up the Antilles. The laurel magnolia (Magnolia splendens), an endangered magnolia tree that is endemic to eastern Puerto Rico, can be found in this forest area as well. This forest is very diverse in trees, having over 170 species such as bulletwood (Manilkara bidentata), West Indian giant fern (Cyathea arborea), yarumo (Cecropia peltata), macho yarumo (Didymopanax morototoni), granadillo (Buchenavia capitata) and guaraguao tree (Guarea guidona).

Dwarf forest (cloud forest)
The dwarf forest ecosystem is located at around  and composes the smallest sub-region in El Yunque forest. The forest is characterized by the variation of vegetation that is only found in Puerto Rico. The vegetation shows stunted growth in which the diameter of the trunk is widened and the number of leaves on the branches is lower than expected. Other specific factors that affect the growth of this sub-region are the high level of acidity and poor water runoff from the soil.

Although many species have adapted to these harsh environments, five species are frequent in the dwarf forest: Ocotea spathulata, Tabebuia rigida, Calyptranthes krugii, Eugenia borinquensis and Calycogonium squamulosum. The other abundant type of plants in the dwarf forest are epiphytes. The great amount of competition in the canopy does not allow lower-level plants to develop and prosper. The characteristic of having a widened tree trunk is ideal for epiphytes that require a host to live. Therefore, a substantial number of epiphytic plants have cemented their existence in the flora of El Yunque forest, specifically in the dwarf forest due to the moisture, precipitation and protection from the sun.

Fauna

The national forest is home to numerous species of animals, many of which are endemic to Puerto Rico. In addition to the critically endangered Puerto Rican parrot, other endangered species found in the forest are the Puerto Rican broad-winged hawk (Buteo platypterus brunnescens), the Puerto Rican sharp-shinned hawk (Accipiter striatus venator), the Elfin woods warbler (Setophaga angelae) and the Puerto Rican boa (Epicratus inornatus). The white-necked crow (Corvus leucognaphalus), which used to be found in the region, has been completely extirpated from the island and is now only found in Hispaniola.

Other animals found within the forest boundaries are the Puerto Rican oriole (Icterus portoricensis), the peregrine falcon (Falco peregrinus), red fruit bat (Stenoderma rufus), the Puerto Rican giant anole (Anolis cuvieri) and the Puerto Rican twig anole (Anolis occultus). The endangered American eel (Anguilla rostrata), the fat sleeper fish (Dormitator maculatus), the bigmouth sleeper fish (Gobiomorus dormitor), big claw river shrimp (Macrobrachium carcinus) and the bocú shrimp (Macrobrachium crenulatum) are found in the rivers and creeks that originate and flow from El Yunque.

Puerto Rican Amazon
The Puerto Rican parrot or Puerto Rican Amazon is a little parrot that measures 11.0–11.8 in (28–30 cm). The bird is a predominantly green parrot with a red forehead and white rings around the eyes. The species is the only remaining native parrot in Puerto Rico. The total estimated population as of 2012 was 58–80 individuals in the wild and over 300 individuals in captivity.

Coqui

Approximately 16 species of common coqui, members of the diverse neotropical frog genus Eleutherodactylus, are known in Puerto Rico. Of these 16, 13 have been found in El Yunque National Forest. This small frog earned its Puerto Rican common name due to the call of the most common coquí species in Puerto Rico, Eleutherodactylus coqui, which begins as the sun sets and ends in early dawn. This has made it an animal of great endearment to Puerto Ricans and in contemporary times the coqui has become a symbol of Puerto Ricans.

Although the coquí is an amphibian, it possesses some features that are unusual in frogs. These differences are seen mainly in its morphology, reproduction, and developmental stages. In terms of morphology, the coquí does not have webbing between its toes because it is a tree dweller in moist environments. Another significant difference is that it does not have a definite larval stage and the eggs laid by the female are terrestrial instead of aquatic. This means that a miniature frog-let, rather than a tadpole, arises from the incubation period.

Other species of coqui found in the forest are the grass coqui (Eleutherodactylus brittoni), Eneida's coqui (Eleutherodactylus eneidae), the cricket coqui (Eleutherodactylus gryllus), Hedrick's coqui (Eleutherodactylus hedricki), the web-footed coqui (Eleutherodactylus karlschmidti), the locust coqui (Eleutherodactylus locustus), the upland or forest coqui (Eleutherodactylus portoricensis), the bronze or Richmond's coqui (Eleutherodactylus richmondi), the dwarf coqui (Eleutherodactylus unicolor) and the melodious or wrinkled coqui (Eleutherodactylus wightmanae).

Arthropods

Per a study published October 2018, by Bradford C. Lister and Andres Garcia, arthropod biomass in the Luquillo rainforest data taken during the 1970s compared to 30 years later has fallen 10 to 60 times. The study revealed synchronous declines in the lizards, frogs, and birds that eat arthropods. The study indicated that climate warming is the driving force behind the collapse of the forest's food web. Over the past 30 years, forest temperatures have risen 2.0 °C.

Recreation

In addition to being an important ecological forest reserve, El Yunque National Forest is one of the most popular tourist attractions in Puerto Rico, both for locals and visitors, and it offers numerous recreational opportunities such as picnicking, birdwatching, and biking in designated areas. Camping is allowed in designated areas (depending on the size of the group) and there are also cabins available for rent. Additionally, the forest is known for its vista points and observation towers: Yokahu Tower and Mount Britton Tower.

Hiking Trails

Hiking is probably the most popular activity in El Yunque National Forest. The forest offers several trails with varying difficulties. The 35.9 mile (57.8 km) long Puerto Rican Northeast Trail also connects to and traverses through El Yunque.

Pico El Yunque
Pico El Yunque Trail (or just El Yunque Trail) is the main hiking trail (or at least the most popular) of the forest and it extends for about 5.4 miles that lead to the summit of El Yunque, the second highest point of the Sierra de Luquillo. Although considered moderate in difficulty, some of its side trails are considered to be more challenging; the trail itself has an elevation gain of 1,748 feet. The trailhead is located close to the end of PR-191 and La Mina Falls, next to the Palo Colorado Information Center, in an area of the national forest often referred to as the La Mina Recreational Area. The trail crosses all four biomes of the national forest. It is open year-round and dogs are also allowed on this trail but must be kept on a leash at all times.

Mount Britton Tower
Mt. Britton Tower Trail is a small 1.6-mile trail that starts off at El Yunque Trail and crosses a Sierra palm forest on the way to the top of Mount Britton, the 8th tallest peak in the forest. The summit is part of the cloud forest and it hosts a small lookout tower built by the Civilian Conservation Corps in 1937 that on clear days offers views of both the Atlantic Ocean and the Caribbean Sea. The trail has an elevation gain of approximately 650 feet and although it is rated as moderate to difficult.

Los Picachos
The very short but steep trail starts off Pico El Yunque Trail and it extends for little more than 0.2 miles to the top, where a stone masonry platform offers a 360 panoramic view of the surrounding mountains and the eastern coast of Puerto Rico. The vegetation along this trail belongs to that of the rare dwarf forest ecosystem which features "dwarf trees" such as the miniature tree Clusia clusioides, and equally small species of animals such as the dwarf anole (Anolis occultus) and the endangered elfin woods warbler (Setophaga angelae). This ecological zone is also known as the elfin woodlands. Although very short, the trail difficulty is classified as moderate to difficult.

Caimitillo
This is a short and easy 0.4-mile trail that begins close to the Sierra Palm Visitor Center on PR-191. The trail crosses a rainy forest primarily inhabited by tree ferns (Cyathea arborea and Alsophila dryopteroides) and Sierra palm trees. The trail leads to the Caimitillo picnic area. Dogs are also allowed on this trail but must be kept on a leash at all times.

Angelito
The Angelito Trail is an easy short 0.7-mile-long trail that crosses the tabonuco forest zone leads to the Las Damas Pool, also known as Charco Angelito, a series of natural pools along the Mameyes River.  Although the trail is easy visitors must be cautious of the weather since the area is prone to flash flooding. The trail and area were heavily damaged during Hurricane Maria in 2017 but it has recently reopened. Dogs are allowed on the trail but must be kept on a leash. The trailhead is located on PR-988. This trail is the only one in the forest to be located in the municipality of Luquillo.

La Coca

This trail is a 1.8 miles one-way trail that is considered to be very challenging, not necessarily for its steepness but for the denseness of the forest foliage it crosses. The trail crosses numerous small steams, waterfalls and a tabonuco tree forest and leads to the lush Mameyes Wild & Scenic River area. This is one of the rainiest parts of the national forest which means the trail is often muddy and slippery so appropriate hiking shoes are necessary. Due to the dense forest in the area, most disappearances in the forest occur along this trail so it is important not to walk off the trail under any circumstance. The trailhead is located on PR-191.

La Mina

La Mina Trail is a moderate to difficult 0.7-mile-long mile that starts on PR-191 close to the Palo Colorado Information Center. This is another popular hiking trail as it leads to La Mina Falls, one of the most picturesque waterfalls of the national forest. The trail also follows the course of La Mina River, also included in the National Wild and Scenic Rivers System, and offers opportunities for swimming in the pool located by La Mina Falls. The trail is closed as of 2021 due to the damage caused by Hurricane Maria in 2017.

Big Tree
This is a paved mile-long self-guided interpretative trail that offers hikers the opportunity to come close to some of the largest trees in the national forest, the tabonuco tree (Dacryodes excelsa). Although paved the trail is considered moderate as it is steep in some sections. It ends in La Mina Falls close to a picnic area. The trail is closed as of 2021 due to the damage caused by Hurricane Maria in 2017.

Río Sabana
This trail is one of the few to be located in the municipality of Naguabo, in the southern portion of the national forest. The trailhead is located on the southern section of PR-191 and it hosts bathrooms and a picnic area. The trail was originally built by the Civilian Conservation Corps in the 1930s and remained close for many decades but it was finally reopened in 2011 as part of the Sabana Recreation Area. This trail is considered difficult as it crosses dense forest and remote steep areas; it extends 2.2 miles and it connects to the El Toro and Tradewinds Trails in El Toro National Wilderness.

El Toro, Tradewinds
El Toro Wilderness Trail is one of the most remote and challenging trails in El Yunque National Forest. It extends for 2.9 miles on its paved section where it connects to the Río Sabana and the Tradewinds trails. When including the unpaved section (also known as the Tradewinds Trail), the trail extends for almost 5 miles and it leads to El Toro, which at 3,526 feet (1,075 m) is the highest point in both the national forest and eastern Puerto Rico. The trail crosses all four forest biomes through the municipalities of Canóvanas, Río Grande, Las Piedras (at El Toro's summit) and Naguabo, fully within El Toro National Wilderness. This part of the national forest is the best ecologically preserved and it is home to numerous endemic and endangered species such as the Puerto Rican parrot, the Puerto Rican boa, the elfin woods warbler, the red fruit bat, and at least five species of coquis. The trailhead is located on PR-186 in a section of the road known as the El Toro Scenic Byway, in Cubuy, Canóvanas.

Swimming

El Yunque National Forest offers many opportunities for swimming in natural pools often found at the base of waterfalls, such as that of La Mina Falls and the Juan Diego area off PR-191. Some areas available for swimming are the Quebrada Grande Recreation Area and the Espíritu Santo Observation Point off PR-186, the Sabana Recreation Area off the southern section of PR-191 in Naguabo, and the Angelito and Puente Roto Recreation Areas off PR-988 in Luquillo. Most of these areas are prone to flash flooding and as such they are often closed according to weather conditions.

Baño Grande and Baño de Oro are two former swimming pools and recreational areas popular between the 1930s and 1960s. These manmade pools were built by the Civilian Conservation Corps during the New Deal era by damming creeks belonging to the La Mina River watershed. They were closed due to a series of drownings and other safety issues. Although swimming is no longer possible at these pools, they are preserved as historic sites and have been listed in the National Register of Historic Places due to their historic and architectural value since 2017 and 2020, respectively. Baño de Oro now serves as a watershed garden and Baño Grande is now a popular scenic spot.

El Portal Rainforest Center

Opened in 1996, the El Portal Rainforest Center was designed by Segundo Cardona, FAIA of Sierra Cardona Ferrer Architects to give visitors an introduction to what the rainforest looks like.
Built on a 28,434-acre tropical forest, the Portal was built as a model headquarters for ecotourism and economic development and training, the center was built to educate those concerned about the wellbeing of the Caribbean National Forest and preserve the unique tropical forest heritage and environment. It is located within the national forest in the municipality of Río Grande.

A walkway set at  above the ground allows for a view of the tops of trees, and another walkway winds along tree bases. Exhibits at the center focus on the plants and animals of the rainforest, the importance of rainforests around the world, and threats to rainforests and efforts to conserve them.

The entry experience begins atop an elevated walkway that unites the facility with the surrounding forest and provides views to the mountain peaks, ocean and reforested terrain. The Center contains 9,000 square feet of exhibits, an enclosed theater, conference center classrooms and laboratories, as well as administrative offices. To preserve natural conditions, care was taken to use existing openings for roads, parking areas and buildings while the arrival sequence and parking lots were designed with contours to save existing trees.

The Portal has survived several major hurricanes including Hurricane Georges. On September 21, 2017, Hurricane Maria on caused major damages to the center and renovations are underway as of 2020. El Portal Rainforest Center reopened to visitors in January 2022.

Miscellaneous
El Yunque National Forest has been incorrectly called the only rainforest in the United States National Forest Service, but it is actually the only tropical rainforest. There are others that are temperate rainforests including some in Alaska and the Pacific Northwest.

In 2002, the U.S. Congress designated areas bounded by the Río Mameyes, Río de la Mina, and Río Icacos in the Caribbean National Forest as components of the National Wild and Scenic Rivers System.

Contrary to the popular assumption, El Yunque Peak is not the highest mountain in either the Sierra de Luquillo or Puerto Rico. The highest mountain of the Sierra de Luquillo is El Toro, also located in the national forest, while the highest mountain in Puerto Rico is Cerro de Punta in the Cordillera Central on the border between Jayuya and Ponce.

El Yunque is also the object of Puerto Rican folklore and pop culture. Along with the coqui and the Puerto Rican parrot, El Yunque is considered a symbol of Puerto Rico and Puerto Ricans. Along with the former two, it was chosen to be Puerto Rico's entry in the America the Beautiful Quarters program. Puerto Rico's only National Park Service site, San Juan National Historic Site had already been featured on the District of Columbia and United States Territories Quarters in 2009.

Gallery

See also

 El Toro Wilderness
 Luquillo Experimental Forest
 Puerto Rican moist forests - ecoregion

Notes

References

Further reading

External links

 El Yunque National Forest
 El Portal Rainforest Center (Visitors Center)

Biosphere reserves of the United States
Museums in Rio Grande, Puerto Rico
National Forests of Puerto Rico
Natural history museums in Puerto Rico
Protected areas of Puerto Rico
Puerto Rican moist forests
Tropical and subtropical moist broadleaf forests of the United States
Protected areas established in 1903
1903 establishments in Puerto Rico

El Yunque National Forest


La Coupe Billie Jean King 2022 est la  du plus important tournoi de tennis opposant des équipes nationales féminines.

Qualifications
Les qualifications opposent 18 équipes : les 12 équipes ayant participé à la phase finale de l'édition précédente, moins les deux finalistes (la Russie et la Suisse), exemptées, et les 8 équipes ayant remporté les barrages de l'édition précédente. Les équipes s'affrontent en face à face en un seul tour organisé en avril. Les vainqueurs participent à la phase finale et les vaincus aux barrages. Les équipes têtes de série sont déterminées d'après le classement du 8 novembre 2021.

À la suite de l'invasion de l'Ukraine par la Russie, la Biélorussie et la Russie sont suspendues de la compétition par l'ITF. La Belgique remporte donc sa rencontre de qualification par forfait. La Russie est remplacée en tant que qualifiée directe par l'équipe demi-finaliste de l'édition précédente la mieux classée. Il s'agit de l'Australie. La Slovaquie, qui devait rencontrer l'Australie en qualification, est de ce fait également qualifiée.

Rencontres

Matchs détaillés

Phase finale
La phase finale se déroule du 8 au 13 novembre à l'Emirates Arena de Glasgow sur dur en intérieur. Elle regroupe les 9 équipes ayant remporté leur match de qualification, les deux équipes finalistes de l'édition précédente (la Russie étant remplacée par l'Australie) et l'équipe hôte (la Grande-Bretagne).

La phase finale se déroule en deux parties : une phase de poules (4 poules de 3 équipes) puis une phase à élimination directe (à partir des demi-finales).

Phase de poules

Phase à élimination directe

Tableau

Demi-finales

Finale

Barrages
Les barrages ont lieu les 11 et  et voient s'affronter les nations ayant perdu lors de la phase qualificative (PQ) et les équipes ayant remporté les groupes continentaux (2 en Amérique : Argentine et Brésil, 2 en Asie-Océanie : Chine et Japon et 3 en Europe-Afrique : Croatie, Hongrie et Slovénie). La Grande-Bretagne, malgré sa défaite en phase qualificative, est qualifiée pour la phase finale en tant que pays hôte et est remplacée par l'Autriche. La Russie et la Biélorussie étant disqualifiées, elles sont remplacées par la Serbie et le Mexique. Les nations têtes de série (entre crochets), sont déterminées d'après le classement ITF du . Les équipes gagnantes sont qualifiées pour la phase qualificative de l'édition 2023.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Fed Cup
 Saison 2022 de la WTA
 Coupe Davis 2022

Liens externes
  Site officiel de la Coupe Billie Jean King
  Site de la WTA

WTA 2022
Coupe Billie Jean King

Coupe Billie Jean King 2022


Adomas Ąžuolas Audickas (* 1982 in Litauen) ist ein litauischer Unternehmensberater, Finanzist und ehemaliger Politiker, stellvertretender Wirtschaftsminister Litauens.

Leben
Audickas absolvierte das Studium an der Vilniaus universitetas und International Capital Market Association Centre  und arbeitete in der Bank "Sampo", dann im Finanzmaklerunternehmen "Suprema" und in der Investmentbank "GILD Bankers", Ministerberater von Rimantas Žylius am Wirtschaftsministerium Litauens. Ab dem 28. Februar 2012 war er Stellvertreter des Wirtschaftsministers Rimantas Žylius (* 1973) im Kabinett Kubilius II. Ab dem 5. Oktober 2012 war er Vorstandsvorsitzende von "Visagino atominė elektrinė" (sein Vorgänger war Arvydas Darulis). 2013 war er Insolvenzverwalter der Ūkio bankas. Ab August 2013 ist er Unternehmensberater zu Finanzfragen und Leiter von Mažoji bendrija "Pactus".

Quellen

Stellvertretender Wirtschaftsminister (Litauen)
Unternehmensberater (Litauen)
Politiker (21. Jahrhundert)
Sowjetbürger
Litauer
Geboren 1982
Mann

Adomas Ąžuolas Audickas


Gisèle Donguet Nganga, née le  à Ngoko, est une handballeuse internationale congolaise, qui évolue au poste d'arrière gauche.

Biographie
Gisèle Donguet commence le handball avec l'Avenir du Rail, son premier club de quartier à Brazzaville. À tout juste vingt ans, elle quitte son Congo natal pour venir jouer en France, tout d'abord au Nantes Loire Atlantique HB en Nationale 1 et Nationale 2. Elle joue ensuite en D1 au Toulon Var Handball pendant une saison puis au Cercle Dijon Bourgogne avec lequel elle atteint notamment la finale de la Coupe Challenge (C4) en 2005. C'est finalement avec HBC Nîmes qu'elle remportera cette même compétition en 2009.

En 2010, elle rejoint le Chambray Touraine Handball qui vient d'être promu en D2. Après quatre saisons, elle signe à Blanzat où elle met un terme à sa carrière en 2016.

Internationale congolaise à partir de 1998, elle participe à deux championnats du monde en 1999 et 2007 et plusieurs Championnats d'Afrique des nations avec pour point d'orgue l'édition 2006 où Donguet remporte la médaille de bronze et est distinguée meilleure joueuse et meilleure arrière gauche de la compétition.

Palmarès

En club
compétitions internationales
 Coupe Challenge (C4)
 Vainqueur en 2009
 finaliste en 2005

compétitions nationales
 finaliste de la Coupe de France en 2007 avec Dijon
 finaliste de la Coupe de la Ligue en 2007 avec Dijon et 2010 avec Nîmes
 troisième du Championnat de France en 2009

En sélection

Championnats du monde
  au Championnat du monde 1999
  au Championnat du monde 2007

 Championnats d'Afrique des nations
  Médaille de bronze au Championnat d'Afrique des nations 2006
  au Championnat d'Afrique des nations 2010

Distinctions individuelles
 Élue meilleure joueuse et meilleure arrière gauche du Championnat d'Afrique des nations 2006
 deuxième meilleure arrière gauche du Championnat de France 2005-2006

Notes et références

Liens externes

Handballeuse internationale congolaise (RC)
Joueuse des Neptunes de Nantes
Joueuse du Toulon Métropole Var Handball
Joueuse de la Jeanne d'Arc Dijon Handball
Joueuse du HBC Nîmes
Joueuse du Chambray Touraine Handball
Naissance en mars 1980
Naissance en république du Congo

Gisèle Donguet