Juan Nepomuceno Seguín (San Antonio de Béxar, 27 de octubre de 1806 – Nuevo Laredo, Tamaulipas, México, 27 de agosto de 1890) fue un senador, alcalde, juez de paz y un participante prominente en la Independencia de Texas. Era hijo de Juan Erasmo Seguín y tío del General Ignacio Zaragoza.

Primeros años y familia
Fue el mayor de dos hijos de Erasmo Seguín y María Josefa Becerra (españoles originarios de las Islas Canarias). Como hijo de un administrador de correos, que ayudaría a su madre en el negocio, mientras que su padre fue uno de los ponentes de redacción de la Constitución Mexicana de 1824. En 1825, se casó con María Gertrudis Flores de Abrego. Tuvieron diez hijos. Fue elegido concejal en diciembre de 1828 y sirvió en numerosas juntas electorales antes de convertirse en el alcalde de San Antonio en diciembre de 1833. Luego se desempeñó como jefe político de Béxar en 1834, cuando el anterior jefe se enfermó. En 1835, lideró una fuerza de socorro a Monclova, cuando el gobernador federalista pidió ayuda.

Independencia de Texas
Cuando era un adolescente en México, tuvo un fuerte interés en la política. Cuando, Antonio López de Santa Anna derogó la Constitución mexicana de 1824, fue muy crítico de su líder mexicano contemporáneo y con mucho gusto se unió a la Revolución para librar a Texas del gobierno de Santa Anna. En 1835-1836  Seguín reclutó tropas y mandó en el ejército texano. Fue nombrado capitán por Stephen F. Austin en octubre de 1835 y se encargaría de suministrar a las tropas texanas con cargas de alimentos y provisiones. Juan fue enviado a explorar las Misiones de San Antonio en busca de un campo de base adecuado para los texanos y participó con éxito en la Batalla de Concepción y dos meses después, el sitio de Béxar, que condujo a la las tropas de Martin Perfecto de Cos fuera de Texas.

En enero de 1836, fue comisionado como capitán en el ejército regular de Texas. Tras el regreso del ejército mexicano al mando de Santa Anna, Juan se uniría a William B. Travis el 23 de febrero, en la batalla de El Álamo. A pesar de servir en El Álamo, durante el asedio, en realidad no participó en la batalla final, pero su participación fue muy importante en la emboscada de San Jacinto. Dado que Seguín hablaba algo de inglés y español fue elegido para llevar el mensaje a través de las líneas enemigas en El Álamo, que los texanos "nunca se iban a rendir ni retroceder." Seguín obtuvo ese mensaje a través de los otros soldados, en el lado texano. A continuación, fue en busca de hombres para reforzar El Álamo, pero cuando regresó, este ya había caído ante el ejército mexicano comandado por el general Santa Anna.

Vida en la República de Texas
Después de convertirse Texas en una república, recibió la fortaleza de El Álamo el 4 de junio de 1836 del ejército mexicano en retirada y sería nombrado jefe militar en San Antonio, al mando de una fuerza para defender la frontera occidental. En 1837, el Coronel Seguín dirigiría el entierro de las cenizas de los muertos defensores de El Álamo. En 1839, Seguín era el jefe de una fuerza texana de unos cincuenta y cuatro hombres que protegían a los colonos en la campaña de Henry Karnes en contra de la hostilidad de los indios comanches.

Seguín fue elegido como senador de Texas en 1839 y trabajó en estrecha colaboración con el congresista José Antonio Navarro, para garantizar los intereses de los ciudadanos hispanos de Texas, que se estaban convirtiendo rápidamente en la minoría política. En 1839, un pueblo a cincuenta kilómetros al este de San Antonio, fue nombrado con su propio apellido, Seguin. En 1840, renunció a su escaño en el Congreso con el fin de unirse a una polémica campaña contra el gobierno centralista de la Ciudad de México. Juan se convirtió en alcalde de San Antonio en 1841.

Texas fue inundada por los filibusteros estadounidenses con hambre de aventura y tierras del Norte, que no estaban familiarizados con la historia nativa y su apoyo leal a Texas. Su liderazgo y la lealtad sería cuestionada por los recién llegados. Al negarse a quemar San Antonio, ante el avance de una expedición mexicana, por orden del nuevo jefe de las fuerzas armadas de Texas.

En 1842, San Antonio sería invadida en dos ocasiones, por las fuerzas mexicanas. En marzo de 1842, el coronel Seguín y los ciudadanos de San Antonio buscaron refugio en el rancho de Manuel N. Flores en la ciudad de Seguin. Un contraataque fue planeado y aunque Seguín fue perseguido por el ejército de Rafael Vásquez, fue condenado por ser culpable del ataque.

Seguín renunció a su cargo en abril, debido a las amenazas contra su vida. La oposición a su defensa de los derechos de Texas, las adversidades, y falsas acusaciones de que estaba ayudando al ejército mexicano. Huyó a México para "buscar refugio entre mis enemigos", donde fue capturado, detenido y obligado a alistarse en el ejército mexicano como personal funcionario. Regresaría a San Antonio en el ejército de Adrian Woll en septiembre de 1842 y más tarde sirvió a Santa Anna en la Guerra de intervención estadounidense de 1846-1848.

Últimos años
En febrero de 1848, Juan pidió permiso para regresar a Texas. A finales de año, había vuelto a Texas, estableciendo un hogar al lado de la casa de su padre Erasmo Seguín, y un rancho en Floresville, Texas. Fue elegido para dos mandatos como Juez de Paz del Condado de Béxar en 1852 y 1854. Se convirtió en uno de los fundadores del Partido Demócrata en el condado. En 1858, publicó sus memorias de la vida. Seguín se desempeñó como juez del condado en Wilson en 1869. Sin embargo, los negocios de vez en cuando lo llevaban de regreso a México. Y alrededor de 1883, se estableció en Nuevo Laredo, Tamaulipas, México, para estar cerca de su hijo Santiago, quien fue alcalde. Murió allí el 27 de agosto de 1890. Sus restos fueron devueltos a Texas en 1974 y enterrados en su ciudad del mismo nombre durante las ceremonias del 4 de julio de 1976. Un gran monumento, que le representa a él a caballo, portando su sable, le honra en el parque central de la ciudad de Seguin.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Seguin Descendants Historical Preservation (en inglés)

Independencia de Texas
Masones de Estados Unidos
Masones de México
Nacidos en San Antonio (Texas)
Fallecidos en Nuevo Laredo
Alcaldes de San Antonio (Texas)

Juan Seguín


Operation Halo was the Canadian Forces contribution of 500 personnel and 6 CH-146 Griffon helicopters to Haiti in March 2004 as part of the United Nations Stabilization Mission in Haiti to assist in stabilizing the country following February's 2004 Haitian coup d'état. Though originally mandated for a total of 90 days, the operation was extended at the request of the United Nations until July 2004 and the Canadian forces returned home in August.

The task force was composed of the 2nd Battalion, The Royal Canadian Regiment from CFB Gagetown, the Canadian Forces Joint Operations Group from CFB Kingston, and 430 Tactical Helicopter Squadron from CFB Valcartier.

CC-130 Hercules and CC-150 Polaris aircraft based at 8 Wing Trenton provided airlift support for the deployment.

See also
 Operation Hestia
 List of Canadian peacekeeping missions

References

Halo
Canada and the United Nations
Canada–Haiti relations

Operation Halo


El castillo de Champlâtreux es un castillo está ubicado en el corazón de Francia, Domaine de Champlâtreux, a  27 km al norte de París y a 30 km al este de Cergy-Pontoise.

Se estableció a partir del año 1515 y luego fue comprado, en 1614 por la familia Mole que lo amplía para darle su tamaño actual. Pertenecientes a la nobleza, esta familia, ocupó los cargos más altos del antiguo régimen al final de la Restauración. Champlâtreux dio la bienvenida e inspiró a escritores famosos como Chateaubriand, íntimo amigo del conde Mole y la poetisa Anna de Noailles, que se quedaba a menudo en los años entre guerras.

Enlaces externos

Champlatreux
Castillos de Francia clasificados monumento histórico
Champla
Valle del Oise

Castillo de Champlâtreux


Rochelle Jordan é uma artista canadiana de R&B e música electrónica. O seu trabalho caracteriza-se pela fusão de R&B e Hip-Hop, com UK Garage, House e Drum&Bass. Em 2021, o seu álbum, "Play With Changes", recebeu aclamação da crítica especializada, tendo sido considerado dos melhores do ano para as publicações Billboard, Clash Magazine, The Quietus, Exclaim! e, ainda, para vários DJs da rádio estadunidense KEXP.  O álbum foi nomeado para o Polaris Music Prize, considerado um dos maiores prémios da música canadiana.

Biografia
Nascida em High Wycombe, Jordan mudou-se para o Canadá com a sua família quando tinha cerca de cinco anos, no início da década de 1990. Cresceu em Toronto. Os seus pais são britânico-jamaicanos; tem dois irmãos mais velhos. A colecção de cassetes dos seus irmãos foi uma profunda influência no seu gosto musical e, posteriormente, na sua estética sonora.

Jordan começou a interessar-se por música por volta dos dez anos de idade e começou a compor as suas primeiras canções aos dezasseis.

Percurso
Quando entrou na idade adulta, Jordan começou a gravar demos, embrenhando-se na cena musical de Toronto. Pouco tempo depois, conheceu o produtor KLSH, com quem começou a trabalhar.

Editou o seu primeiro álbum, "Origins", em 2011.

Em 2014, a recepção ao seu LP "1012" ficou aquém das expectativas. Perante esse cenário, acabou por assinar um contrato com uma grande editora de forma "precipitada". Sentindo-se presa, entrou em depressão, e esteve  sete anos sem lançar música.

Em 2021, assinou com a Young Art Records, a editora de TOKiMONSTA. Em "Play With Changes", além de KLSH, também trabalhou com os produtores Machinedrum e Jimmy Edgar.

Referências

Ligações Externas

 Rochelle Jordan | Tema Already

Cantoras do Canadá
Compositores do Canadá

Cantores de R&B contemporâneo

Rochelle Jordan


Polyphia é uma banda instrumental estadunidense de rock progressivo formada em Plano, Texas em 2010. Originalmente conhecida por suas versões covers de músicas não-autorais na guitarra clássica, o grupo se popularizou pelos seus instrumentais complexos e fragmentados, principalmente na guitarra elétrica, e pelas referências à cultura pop estadunidense e, recentemente, ao cristianismo, frequentemente utilizando de símbolos religiosos em videoclipes.

O grupo foi fundado pelos guitarristas Scott LePage e Tim Henson, quando estes eram adolescentes e, posteriormente, completo pelo baixista Clay Gober e o baterista Clay Aeschliman. Ambos os guitarristas são responsáveis por maior parte da produção e da composição das músicas.

História
O grupo atingiu sucesso significativo após a cifra da guitarra de "Impassion", do extended play de estréia, Inspire (2013), ter se tornado viral no YouTube. Desde então, a popularidade da banda continuou crescendo, e eles dividiram o palco com artistas notórios de metalcore progressivo como Periphery, Between the Buried and Me e August Burns Red.

A banda afirma que suas influências vêm de artistas de todos os gêneros. O grupo começou com um som mais pesado, orientado a fragmentos, mas desde então amadureceu em uma banda mais melódica. Ao descrever o álbum Muse, Timothy Henson diz que a principal inspiração veio da música pop e do rap.

Recentemente, a banda colaborou com artistas de diversos gêneros musicais, como Babymetal em "Brand New Day", de 2019; "Look but Don't Touch", do mesmo ano, com Lewis Grant. Em julho de 2022, o grupo anunciou que irá colaborar com o guitarrista Steve Vai e com Chino Moreno, dos Deftones, em seu álbum mais recente Remember That You Will Die. Em 1 de setembro de 2022, a banda lançou, em colaboração com Sophia Black, o single "ABC", que apresenta letras em inglês e japonês.

Influências e estilo musical
Embora seja conhecida originalmente pelos covers instrumentais de músicas clássicas no violão — como concertos de Johann Sebastian Bach —, a banda apenas obteve sucesso significativo após uma de suas músicas autorais viralizar. O primeiro álbum da banda, Muse, assim como Inspire, apresentam mais influências do metal progressivo em comparação com os outros lançamentos mais recentes. Isso os associou ao movimento djent, embora caracteristicamente menos pesados e mais baseados na melodia do que seus pares. Seu segundo álbum de estúdio, Renaissance, viu a banda divergir ainda mais do metal, em um som mais progressivo e influenciado pelo math rock. Eles também começaram a misturar elementos de EDM, funk e hip hop, com o single "LIT", um remix de "Light", a segunda faixa de Renaissance. Esta sonoridade foi desenvolvida com o lançamento de um segundo EP, The Most Hated, e um terceiro LP, New Levels New Devils, que contou com produção de produtores de hip hop e EDM Judge e Y2K.

Equipamento
Tim Henson é um artista endossado pela Ibanez com três guitarra de assinatura, THBB10, TOD10N, e TOD10. As guitarras tem um braço de bordo torrado, uma ponte Gotoh tremolo com travamento de cabeças de máquina, bem como captadores DiMarzio. Além disso, Tim trabalhou com a Neural-DSP para lançar o plug-in "Archetype: Tim Henson", que contém três amplificadores simulados e o anexo "Multivoicer" da assinatura de Henson. Scott LePage também usa uma guitarra de assinatura da Ibanez, a SLM10, que também tem um braço de bordo torrado, uma ponte Gotoh tremolo com travas de máquina e captadores DiMarzio. Clay Aeschliman é endossado pela Tama Drums e frequentemente usa pratos Meinl. Clay Gober usa baixos Ibanez, principalmente baixos da série Ibanez SR.

Discografia

Álbuns de estúdio
 Muse (2014, re-lançado in 2015)
 Renaissance (2016)
 New Levels New Devils (2018)
 Remember That You Will Die (2022)

EPs
 Inspire (2013)
 The Most Hated (2017)

Demos
 Resurrect (2011)
 Bach Concerto No. 1 in D Minor (2012)

Singles
 "Envision"  (2013)
 "LIT" (2017)
 "G.O.A.T" (2018)
 "O.D." (2018)
 "Yas"  (2018)
 "Look but Don't Touch"  (2019)
 "Inferno" (2019)
 "Brand New Day"  (2019)
 "Playing God" (2022)
 "Neurotica" (2022)
 "ABC"  (2022)

Bandas de rock dos Estados Unidos
Bandas de rock progressivo
Bandas de math rock
Bandas formadas em 2010
Bandas do Texas

Polyphia


بطليموس الثاني عشر (ابن غير شرعي لبطليموس التاسع) تولى الحكم عام 80 ق م بعد مقتل بطليموس الحادي عشر ولقب بالزَّمَّار وكان لقبه الرسمي ديونيسيوس الصغير وتزوج كليوباترا السادسة.

محاولة روما ضم أراضي مصرية إليها
في عام 58 ق.م أعلن مجلس الشيوخ في روما ضم قبرص إليها وتحويلها إلى ولاية رومانية بعد أن كانت خاضعة لمصر، وقف «بطليموس الثاني عشر» موقفاً سلبياً أدى إلى ثورة أهالي الإسكندرية ضده فلم يجد أمامه إلا الفرار إلى روما وبقي هناك إلى سنة 55 ق. م. ازداد نفوذ روما على مصر وفي سنة 59 ق.م كان في ذلك الوقت يوليوس قيصر زعيم حزب كبير وكان قنصلا في روما وكانت مسألة ضم مصر إلى الإمبراطورية الرومانية ضمن برنامجه السياسي. وسعى بطليموس الثاني عشر لأن يثني يوليوس قيصر عن خطته نحو مصر ودفع نظير ذلك 6000 تالنتوم وهو نصف دخل مصر. وبذلك أعلن قيصر اعتراف روما بالزمار ملكا على مصر. ومات سنه 51 ق.م.

حكم مرتين : 80 ق.م - 58 ق.م ثم من 55 ق.م - 51 ق.

مراجع

حكام القرن 1 ق م في إفريقيا
سياسيون رومان قدماء
عازفو فلوت
عازفو فلوت يونانيون
عازفو فلوت يونانيون قدماء
فراعنة البطالمة
كليوباترا السابعة
مصريون في القرن 1 ق م
مصريون في القرن 2 ق م
مواليد القرن 2 ق م
وفيات 51 ق م
وفيات في الإسكندرية
يونانيون في القرن 1 ق م

بطليموس الثاني عشر


1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska u sezoni 2010./11. predstavlja ligu petog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva. Nakon što se 4. HNL – Jug DN iz sezone 2009./2010. ukinula, a tri predstavnika dubrovačko-neretvanske županije, Gusar, Slaven i Župa Dubrovačka nastavili natjecanje u 4. HNL – Jug B, ostali klubovi su se natjecali u ovoj ligi. Prvak je bio Croatia Gabrile. Zajedno s Maestralom i Metkovićem, plasirali su se u 4. HNL – Jug C.

Sudionici

 NK Croatia Gabrile, Gabrili
 HNK Dubrovnik 1919
 NK Maestral, Krvavac
 NK Orebić
 NK Hajduk, Vela Luka
 ONK Metković
 NK Jadran, Smokvica
 NK Grk, Potomje

Ljestvica

 Izvori:

Rezultati

Izvori

2010-11
dubrovačko-neretvanska-1

1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska 2010./11.


{{Taxobox
| color =  lightblue
| nume = Macrolepiota mastoidea
| image = Zitzen-Riesenschirmling Macrolepiota mastoidea.JPG
| imagine_lățime = 300px
| imagine_text = Nană de pădure
| domain = Eucariote
| regnum = Fungi
| classis = Agaricomycetes
| ordo = Agaricales
| familia = Agaricaceae
| genus = Macrolepiota
| species = Macrolepiota mastoidea
| binomial = M. mastoidea
| binomial_authority = (Fr.) Singer (1951)
| synonyms =  * Agaricus mastoideus  Fr. (1821)
Agaricus gracilentus Krombh. (1836)
 Lepiota mastoidea (Fr.) P.Kumm. (1871)
 Lepiota affinis Velen. (1920)
 Leucocoprinus mastoideus (Fr.) Singer (1939)
 Lepiota rickenii Velen. (1939)
 Macrolepiota affinis (Velen.) Bon (1977)
}}Macrolepiota mastoidea (Elias Magnus Fries, 1821 ex Rolf Singer, 1951) sin. Lepiota mastoidea (Elias Magnus Fries, 1821 ex Paul Kummer, 1871), denumită în popor nană de pădure, este o specie de ciuperci comestibile saprofite din încrengătura Basidiomycota în familia Agaricaceae și de genul Macrolepiota. Ea poate fi găsită în România, Basarabia și Bucovina de Nord pe sol uscat, sărac în proprietăți nutritive în păduri de foioase luminoase și luminișuri sub carpeni, fagi și stejari, dar  de asemenea în locuri ierboase, prin pajiști de ienupăr și livezi, crescând solitar, în cercuri sau grupuri mici, din (iunie) iulie până în octombrie (noiembrie).Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, p. 284-285, ISBN 978-3-440-14530-2

 Descriere

Ordinul Agaricales este de diversificare foarte veche (între 178 și 139 milioane de ani), începând din timpul perioadei geologice în Jurasic în diferență de exemplu cu genul Boletus (între 44 și 34 milioane de ani).

 Pălăria: are un diametru de 8-12 (15) cm, este inițial ovoidală, aproape rotundă, apoi în formă de clopot. Forma convexă cu marginea răsucită spre interior îi rămâne pentru mult timp, până ce ciuperca se aplatizează cu marginea puțin lânoasă și prezintă o cocoașă mare și ascuțită, cu un aspect de sfârc în centru. Acolo cuticula este netedă, în rest presărată cu solzișori mici, neregulați, brun-ocracei (cauzat vălului parțial) care ulterior devin roșu-bruni pe fund mai deschis albicios până crem.
 Lamelele: sunt aglomerate, înghesuite, bulboase, moi și libere, la maturitate rotunjite spre margine. Coloritul este inițial alb, devenind cu maturitatea crem-rozaliu.
 Piciorul: dezvoltă o lungime de 12-16, având un diametru de  maximal 1,5 cm, este de un alb murdar până la crem, cilindric, puțin subțiat în partea superioară, fibros și dur, la început plin, apoi gol în interior, fiind acoperit cu numeroși solzi mici, viperini de aceeași culoare și sfârșind într-un bulb nu foarte accentuat solzos. Înapoi rămâne la fructele mature o manșetă simplă, completă, în formă de pâlnie, clar liberă și mobilă la tije precum neatârnată în jos, pe de sus albă, dedesubt de un maro deschis.
 Carnea: este fragedă și ceva moale în pălărie, în picior fibroasă și tare, fiind de culoare albă care nu se schimbă la aer. Carnea are un miros de nuci, după unii chiar de marțipan precum un gust plăcut și dulceag.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidali și au o mărime de 13-14 x 7,4-8 microni. Pulberea lor este albă.

 Confuzii
Există mai mulți bureți comestibili, dar de asemenea otrăvitori, din genul Macrolepiota sau Lepiota, care pot fi confundați cu nana de pădure, în special în tinerețe. Ciupercile toxice aparțin cu toate soiului Lepiota și sunt, plin dezvoltate, mai mici. Exemple: Lepiota aspera (otrăvitor), Lepiota clypeolaria (otrăvitor), Lepiota cristata (otrăvitor), Lepiota felina (otrăvitor), Lepiota helveola (otrăvitor), Lepiota ignivolvata (comestibil), Lepiota haematosperma sin. Leucocoprinus Badhamii (comestibil), Lepiota naucina (comestibil), Macrolepiota affinis (comestibil), Macrolepiota excoriata (comestibil), Macrolepiota gracilenta (comestibil), Macrolepiota olivascens (comestibil), Macrolepiota permixta (comestibil), Macrolepiota procera (comestibil), Macrolepiota puellaris (comestibil), Macrolepiota rhacodes sin. Chlorophyllum rachodes (comestibil) sau Macrolepiota umbonata'' (comestibil).

Specii asemănătoare

Valorificare
Nana pădurii este, ingerată în stadiu tânăr, o ciupercă, foarte gustoasă care poate fi preparată, conservată sau uscată ca ruda ei apropiată, parasolul.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol. 1, 3,4 (vezi sus)
 H. Clémençon: "Pilze im Wandel der Jahreszeiten", vol. 1 și 2, Editura Éditions Piantanida, Lausanne 1981
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Csaba Locsmándi, Gizella Vasas: "Ghidul culegătorului de ciuperci", Editura Casa, Cluj-Napoca 2013, ISBN 9786068527147, 192 p.
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Macrolepiota mastoidea, film

Macrolepiota
Ciuperci comestibile
1821 în știință

Macrolepiota mastoidea


FC Midtjylland  er danskt knattspyrnulið á Mið-Jótlandi sem hefur aðsetur í Herning og Ikast. Liðið var stofnað árið 1999 með sameiningu Ikast FS (stofnað 1935) og Herning Fremad (stofnað 1918) og hefur unnið dönsku úrvalsdeildina þrisvar, síðast 2020. Viborg FF eru helstu andstæðingar FC Midtjylland.

Íslenskir leikmenn sem spilað hafa með liðinu
Sverrir Ingi Ingason, varnarmaður
Elías Rafn Ólafsson, markmaður
Mikael Anderson vængmaður (2016-2021).

Árangur

Superliga
Sigurvegarar (3): 2014–15, 2017–18, 2019–20
2. sæti (5): 2006–07, 2007–08, 2018–19, 2020–21, 2021–22

1. deild
Sigurvegarar (1): 1999–2000

Danski bikarinn
Sigurvegarar (2): 2018–19, 2021–22
2. sæti (4): 2002–03, 2004–05, 2009–10, 2010–11

Dönsk knattspyrnufélög

FC Midtjylland


Estela de Suecia, duquesa de Östergötland (en sueco: Estelle Silvia Ewa Mary Bernadotte; Estocolmo, 23 de febrero de 2012) es la hija mayor de los príncipes Victoria de Suecia y Daniel y nieta de los reyes Carlos XVI Gustavo de Suecia y Silvia. Ostenta los títulos de princesa de Suecia y duquesa de Östergötland, y el tratamiento de alteza real. Es la segunda en la línea de sucesión al trono tras su madre, la princesa heredera Victoria.

Biografía

Nacimiento
En agosto de 2011, la Casa Real anunció que la princesa heredera estaba esperando su primer hijo.

Estela nació el 23 de febrero de 2012 en el Hospital Universitario Karolinska de Solna, a las afueras de Estocolmo, a la 4:26. Al nacer pesó 3280 gramos y midió 51 centímetros.

El 25 de febrero de 2012 se llevó a cabo una reunión del gabinete en el Palacio Real, a las 11:15, donde su abuelo el rey Carlos XVI Gustavo, anunció su nombre y su ducado. A continuación, se llevó a cabo un Te Deum en la capilla del Palacio Real,.

Desde su nacimiento, la princesa Estela vive en el Palacio de Haga en Estocolmo.

Nombre

 Estela (Estelle): Nombre de la esposa de Folke Bernadotte, conde de Wisborg: Estelle Romaine Manville; el nombre les gustó a los padres de la niña.
 Silvia (Silvia): Nombre de su abuela materna, la reina Silvia de Suecia.
 Eva (Ewa): Nombre de su abuela paterna, Ewa Westring Westling.
 María (Mary): Nombre de su madrina, la princesa María de Dinamarca.

Bautismo

Fue bautizada el 22 de mayo de 2012 en la Iglesia del Palacio Real. Llevaba el traje de encaje utilizado anteriormente por su tatarabuelo el rey Gustavo VI Adolfo, su bisabuelo el príncipe Gustavo Adolfo y su abuelo, el rey Carlos XVI Gustavo y su madre la princesa Victoria.

Tuvo cinco padrinos: el príncipe Haakon de Noruega, el príncipe Guillermo de los Países Bajos (actual rey de los Países Bajos), la princesa heredera María de Dinamarca, el príncipe Carlos Felipe de Suecia (su tío materno) y Anna Westling Söderström (su tía paterna).

En el bautismo fue condecorada con la orden de los Serafines.

Hermano
 Óscar de Suecia, nacido el 2 de marzo de 2016.

Educación
A los dos años, la futura reina empezó sus estudios en la Äventyret Preschool en Danderyd, a las afueras de Estocolmo. En octubre de 2016, la Casa Real anunció que Estela cambiaría a un colegio Montessori en Djugarden, por motivos de logística.

El 21 de agosto de 2018 comenzó la educación primaria en el Campus Manilla situado en Djurgården.

Princesa de Suecia

Su primera aparición pública se produce el 30 de abril de 2012 durante la celebración, en el Palacio Real, del 66 cumpleaños de su abuelo el rey Carlos Gustavo.

En mayo de 2014, con dos años, asistió a su primer acto oficial, una visita a su ducado, Östergötland, junto a sus padres.

Desde su nacimiento participa todos los años en actos junto con sus padres, como en las celebraciones del Día Nacional de Suecia, los cumpleaños de su madre y las bodas y bautizos reales de su familia. En junio de 2015 formó parte del cortejo nupcial en la boda de sus tíos los príncipes Carlos Felipe y Sofía.

Títulos y distinciones honoríficas

Títulos y tratamientos
23 de febrero de 2012-presente: Su Alteza Real, la princesa Estela de Suecia, duquesa de Östergötland.

(En sueco: Hennes kungliga höghet, Prinsessan Estelle av Sverige, hertiginna av Östergötland)

Distinciones honoríficas suecas
  Dama de la Orden de los Serafines (22/05/2012).
  Medalla Conmemorativa del Jubileo de Rubí del Rey Carlos XVI Gustavo (15/09/2013).
  Medalla Conmemorativa del 70 cumpleaños del Rey Carlos Gustavo XVI (30/04/2016).
  Medalla Conmemorativa del Jubileo de Oro del Rey Carlos XVI Gustavo (15/09/2023).

Ancestros

Enlaces externos
 Página oficial De La Casa Real Sueca
Página oficial de SAR, la princesa Estela  (en inglés)

Referencias

Nobles de Suecia del siglo XXI
Familia Real Sueca
Princesas de Suecia (casa de Bernadotte)
Niños de la realeza
Damas de la Orden de los Serafines

Estela de Suecia


Vlada Zečević (Loznica, 21. ožujka 1903. – Beograd, 26. listopada 1970.), srpski pravoslavni svećenik, sudionik NOB na četničkoj i partizanskoj strani i društveno-politički radnik FNR Jugoslavije i NR Srbije. U razdoblju od 1945. do 1946. godine obnašao je dužnost prvog ministra unutarnjih poslova FNRJ.

Životopis
Rodio se 21. ožujka 1903. godine u Loznici. Završio je Bogosloviju u Srijemskim Karlovcima, a Teološki fakultet u Beogradu. Od 1927. do 1941. godine službovao je kao svećenik u Krupnju, gdje je, kao oporbenjak djelatno sudjelovao u političkom životu.

Travnja 1941. godine, dragovoljno je stupio u vojsku. Po kapitulaciji Jugoslavije, vratio se kući, nakon čega su ga uhitili organi Trećeg Reicha i držali u zatvoru do kraja lipnja iste godine. Kolovoza 1941. sudjelovao je u podizanju narodnog ustanka zajedno s Georgijem Bojićem iz Tronoše, i oni su sudjelovali u oslobađanju Loznice i Krupnja. Poslije toga bio je u četničkom rukovodstvu. Nakon napada na Šabac, partizani i četnici su se razišli, a pop Zečević je u to vrijeme preveo oko 500 četnika u partizane.

Član Komunističke partije Jugoslavije (KPJ) postao je 1942. godine. U ratu je bio zamjenik političkog komesara Valjevskog partizanskog odreda, član Vrhovnog štaba NOV i POJ, član Izvršnog odbora AVNOJ-a i povjerenik Vjerskog odsjeka Prvog zasjedanja AVNOJ, član Nacionalnog komiteta oslobođenja Jugoslavije (NKOJ) i povjerenik za unutaršnje poslove.

Poslije oslobođenja Jugoslavije nalazio se na raznim odgovornim dužnostima. Bio je ministar unutarnjih poslova FNRJ u Vladi FNRJ od 7. ožujka 1945. do 2. veljače 1946. kad umjesto njega dolazi Aleksandar Ranković; ministar građevina i prometa u Vladi NR Srbije (1952. – 1953.); predsednik Saveznog vijeća Savezne narodne skupštine (1954. – 1960.); predsjednik Odbora za organizaciju vlasti i upravu Savezne skupštine. Član Saveznog izvršnog vijeća (SIV) bio je od siječnja 1953. godine. Bio je zastupnik Republičke Ustavotvorne i Savezne narodne skupštine, član Saveznog odbora SSRNJ, Predsjedništva Saveznog odbora SUBNOR i drugo. Nosio je čin pričuvnog pukovnika JNA.

Preminuo je u Beogradu 26. listopada 1970. godine. Pokopan je na Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.
U rodnoj Loznici podignut mu je spomenik.

Knjige
 U noći, susret, Beograd 1963.
 I to da se zna, Beograd 1968. i
 Raste ustanak, Zagreb 1968.

Odlikovanja
Nositelj više odlikovanja, među kojima su:
 Partizanska spomenica 1941.
 Orden narodnog oslobođenja
 Orden zasluga za narod sa zlatnom zvijezdom
 Orden bratstva i jedinstva sa zlatnim vijencem i
 Orden za hrabrost

Literatura
 Enciklopedija Jugoslavije (knjiga osma). Jugoslavenski leksikografski zavod, Zagreb 1971.
 Vojna enciklopedija (knjiga deseta). Beograd, 1975.

Četnici
Partizani
Srbijanski komunisti do 1945.
Srbijanski komunisti u drugoj Jugoslaviji
Jugoslavenski vojni zapovjednici u Travanjskom ratu

Vlada Zečević


An Calamagrostis agrostidiformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Roman Julievich Roshevitz. An Calamagrostis agrostidiformis in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis agrostidiformis


David Bergeron, né en 1976 à Montmagny, est un poète et romancier québécois.

Biographie
David Bergeron est né en 1976 à Montmagny. Il détient une maîtrise en études littéraires de l'Université du Québec à Montréal.

Il a publié trois recueils de poésie aux Écrits des Forges: Fuir la maison en 2001, Ailleurs les lunes, en 2003 et Comme des vents aveugles, en 2007. Fuir la maison lui a valu une mention spéciale au Prix Félix-Leclerc de la poésie. Il a également fait paraitre un roman, Pandénomium cité: fantastique noir, chez Coup de tête en 2007, qui «  transforme le quartier Villeray en Q.G. de suppôts de Satan ».

Bergeron a publié des textes dans les revues littéraires Exit, Mœbius, Estuaire et L'Arbre à paroles.

Œuvres

Poésie
 Fuir la maison, Trois-Rivières, Écrits des Forges, 2001, 64 p.
 Ailleurs les lunes, Trois-Rivières, Écrits des Forges, 2003, 53 p.
 Comme des vents aveugles, Trois-Rivières, Écrits des Forges, 2007, 66 p.

Roman
 Pandénomium cité: fantastique noir, Montréal, Coups de tête, 2011, 127 p.

Prix et honneurs

 2001 - Mention spéciale au Prix Félix-Leclerc de la poésie pour Fuir la maison

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Écrits des Forges
 Coup de tête
 Prix Félix-Leclerc de la poésie

Liens externes

Écrivain québécois
Poète québécois
Naissance en 1976
Naissance à Montmagny (Québec)
Romancier québécois
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

David Bergeron


An Dianella tenuissima in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Geoffrey William Carr. An Dianella tenuissima in nahilalakip ha genus nga Dianella, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Mabibilngan ini ha New South Wales. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dianella

Dianella tenuissima


Akbıyık aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Akbıyık, Artvin, Artvin ili merkez ilçesine bağlı köy
 Akbıyık, Hizan Bitlis ili Hizan ilçesine bağlı köy
 Akbıyık, Yenişehir, Bursa ili Yenişehir ilçesine bağlı mahalle
 Akbıyık, Kastamonu, Kastamonu ili merkez ilçesine bağlı köy

Akbıyık


Camillo Kronich (* 5. April 1876 in Wien; † 3. Februar 1958 in Reichenau an der Rax) war ein österreichischer Gastronom. Er hat wesentlich zur Erschließung des Bergmassivs Rax beigetragen und wurde allgemein als "Raxkönig" bezeichnet.

Familiäres
Camillo Kronich war der Sohn der Wirtsleute Julius Kronich und Gertrude Göschl († 7. Juli 1916 im 72. Lebensjahr), die, aus Wien kommend, von 30. Juni 1884 bis 31. August 1897 das Baumgartnerhaus am Schneeberg in Pacht bewirtschafteten. Er hatte vier Geschwister, darunter Aurelia Kronich (1875–1929), die Sigmund Freud psychoanalytisch behandelte und die unter "Fräulein Katharina" in die Literatur einging, sowie Stefan Kronich (23 Jahre), der am 12. Dezember 1897 während einer Notoperation im Rudolfspital verstarb.

Camillo Kronichs Mutter war die erste Pächterin des 1893 errichteten Otto-Schutzhauses. Seine Gattin war Hedwig Kronich.

Leben

Kronich schulte und rüstete ab den 1890er Jahren ein Rettungskorps auf der Rax aus. Er betätigte sich als Photograph und versuchte mittels der Raxbilder Werbung für die Rax zu machen. Dazu hielt er unter anderem in Wien, Berlin, Prag und Brünn Lichtbildervorträge und unterstützte Maler wie Gustl Jahn, die für ihn Raxbilder malten. Um 1900 versuchte er die Verbreitung des Skisport auf der Rax zu betreiben. Zu diesem Zwecke stellte er beispielsweise 100 Paar Leihski zur Verfügung. 1903 folgte er seiner Mutter als Pächter des Otto-Schutzhauses und führte das Haus bis 1952.

Im April 1908 eröffnete er als exklusives Alpenhotel am Fuß der Rax den Knappenhof, den seine Mutter anschließend betrieb und in dem sie 1916 verstarb. Nachfolgend führte Kronichs Schwiegermutter den Betrieb, ab 1924 Kronichs Gattin bis zu deren Tod 1945.

1909 führte er auf der Rax für den Winter die "Stangenmarkierung" ein und ließ zahlreiche Klettersteige wie beispielsweise den Alpenvereinssteig und den Haid-Steig errichten.

1914 wurde Kronich zum Landsturm eingezogen, das Ottohaus blieb jedoch weiter geöffnet.

Kommerzialrat Camillo Kronich wurde am 7. Februar 1958 auf dem Hietzinger Friedhof zur letzten Ruhe bestattet (Gruppe 32, Grab Nr. 9).

In Reichenau wurde die Camillo Kronich-Straße  nach ihm benannt.

Einzelnachweise

Anmerkungen

Gastronom
Person (Reichenau an der Rax)
Rax
Österreicher
Geboren 1876
Gestorben 1958
Mann

Camillo Kronich


The Irish Bulletin was the official gazette of the government of the Irish Republic.  It was produced by the Department of Propaganda during the Irish War of Independence. and its offices were originally located at No. 6 Harcourt Street, Dublin. The paper's first editor was Desmond FitzGerald, until his arrest and replacement by Erskine Childers. The Bulletin appeared in weekly editions from 11 November 1919 to 11 July 1921.

Genesis
In April 1919, Terence MacSwiney proposed the establishment of a daily paper by the Dáil for the purpose of publicity. His suggestion was not implemented until November, when 'Desmond Fitzgerald decided that some form of printed counter-propaganda was vital to republican aims and to take advantage of the success of Sinn Féin and the increasing international interest in Ireland'. Fitzgerald succeeded Laurence Ginnell in the Ministry following the latter's arrest in April 1919, though he did not take up the position until July.  At a Cabinet meeting held on 7 November, there was agreement that there should be "A scheme for daily news bulletin to foreign correspondents, weekly lists of atrocities; entertainment of friendly journalists approved, and £500 voted for expenses under Mr. Griffith's personal supervision." Four days later the Irish Bulletin made its début, in a run consisting of just thirty copies. Five issues of the bulletin were issued each week for the next two years, despite efforts by the British authorities to suppress it.

Personnel and contributors
In the early days, the paper was produced mainly by Frank Gallagher and Robert Brennan. Brennan, as Sinn Féin's Director of Publicity since April 1918, had played a leading role in that party's success in the 1918 General Election.

Following Fitzgerald's arrest in 1921, Erskine Childers was appointed Director of Propaganda taking charge of publicity and thus becoming the paper's new editor.
On 9 May 1921, both Childers and Gallagher were arrested and taken to Dublin Castle. Following the intervention of 'Andy' Cope, both were released that night and 'went on the run'. The hasty release of the two led to speculation between Art O'Brien and Michael Collins that there was a rift developing between the British military authorities and the civil administration. Despite the arrests, the Bulletin 'continued to appear on schedule'.
Alan J. Ellis, a journalist with the Cork Examiner made occasional contributions to the paper. Kathleen Napoli McKenna was 'a key force behind the daily news-sheet.

Content
In the early days, the Bulletin consisted mainly of lists of raids by the security forces and the arrests of suspects. In order to stimulate interest, this was expanded in 1921 at the behest of the Irish President in his direction to Childers to give more detailed accounts of events. Extracts from foreign publications, particularly sympathetic English papers, were frequently included. A regular feature was accounts from the Dáil Courts, which were reported in detail. The Bulletin was more graphic in its coverage of violence than was usual for its time. An example was its reporting on the deaths of two prominent Sinn Féin leaders, Henry and Patrick Loughnane, from Shanaglish, Gort, County Galway. The men had been handed over by the Royal Irish Constabulary to local members of the Auxiliary Division.
On Dec 6th, the bodies were found in a pond. The skulls were battered in and the flesh was hanging loose on both bodies.The two men were evidently tied by the neck to a motor lorry and dragged after it until they were dead. Before the bodies were hidden in a pond an effort was made to burn them.

Counterfeit edition
On the night of 26–27 March 1921, the offices of the Irish Bulletin were discovered by the British authorities. Captured typewriters and duplicators were used to fabricate bogus issues of the paper. These were distributed to the usual subscribers using lists found at the office. Lord Henry Cavendish-Bentinck MP on receiving some of the counterfeit papers through the post, asked in the House that those responsible 'not (to) waste their money in sending me any more of their forgeries.' The initial efforts of the forgers, Captains Hugh Pollard and William Darling were of poor quality and easily identified as counterfeit.

See also
Iris Oifigiúil
Dublin Gazette

Notes

Sources

The Origin and Organisation of British Propaganda in Ireland in 1920, Brian P Murphy, Aubane Historical Society and Spinwatch (2006),
The Paper Wall: Newspapers and Propaganda in Ireland 1919-1921, Ian Kenneally, The Collins Press (Cork 2008),
 The four glorious years, Frank Gallagher, Irish Press, (1953) reprinted Blackwater Press, (2005)

External links
An Phoblacht

Newspapers established in 1919
Publications disestablished in 1921
Irish War of Independence
Defunct newspapers published in Ireland
Defunct newspapers published in the United Kingdom
1919 establishments in Ireland
1921 disestablishments in Ireland

Irish Bulletin


Tetsuya Okayama (født 27. august 1973) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Nagoya Grampus Eight og Albirex Niigata.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tetsuya Okayama


Indarbela este un gen de insecte lepidoptere din familia Cossidae.

Specii

 Indarbela abruptus
 Indarbela acutistriata
 Indarbela baibarana
 Indarbela campbelli
 Indarbela dea
 Indarbela disciplaga
 Indarbela discipuncta
 Indarbela flavina
 Indarbela grisescens
 Indarbela kinabalua
 Indarbela magma
 Indarbela manes
 Indarbela millemaculata
 Indarbela minima
 Indarbela naida
 Indarbela nais
 Indarbela necreros
 Indarbela norax
 Indarbela obliquifasciata
 Indarbela orima
 Indarbela pardicolor
 Indarbela phaga
 Indarbela philobia
 Indarbela quadrinotata
 Indarbela salara
 Indarbela tacita
 Indarbela tegula
 Indarbela tesselatus
 Indarbela tetraonis
 Indarbela theivora
 Indarbela watsoni

Referințe

Indarbela

Indarbela


Brakerøya Station (Brakerøya stasjon) er en jernbanestation på Drammenbanen, der ligger i kvarteret Brakerøya i Drammen i Norge. Stationer består af to spor med en øperron samt nogle sidespor, en parkeringsplads og busstoppested. Den betjenes af lokaltog mellem Drammen og Dal.

Stationen åbnede 1. januar 1873, knap tre måneder efter åbningen af Drammenbanen. Ved åbningen hed den Bragerøen, men den skiftede navn til Brakerøya 1. juli 1942. Da Lieråsen tunnel åbnede i 1973, gennemgik stationen en kraftig ombygning. Den blev gjort fjernstyret og ubemandet 3. juni 1973.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Drammenbanen
Etableret i 1873
Jernbanestationer i Viken

Brakerøya Station


An Carex fusiformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck. An Carex fusiformis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. f. maijishanica
 C. f. fusiformis

Mga kasarigan

Carex

Carex fusiformis


Zvornimir Skender (Zagreb, 18. srpnja 1939. – Corte, 13. travnja 2023.)
bio je potpukovnik (fr. Lieutenant-colonel) francuske Legije stranaca i general bojnik Hrvatske kopnene vojske, zamjenik zapovjednika 1. hrvatskoga gardijskog zbora. Uz velike zasluge u izgradnji sustava vođenja i zapovijedanja tom postrojbom, značajan je doprinos dao i u redovima Hrvatskoga vijeća obrane, posebice u ustrojavanju postrojbi , a potom i kao zapovjednik Zbornoga područja Tomislavgrad. Godine 1965. dobio je francusko državljanstvo.

Životopis
Zvonimir Skender je u rodnome Zagrebu pohađao osnovnu i srednju školu. Godine 1958. odlazi u Francusku i tamo završava Višu školu za elektrotehniku i vezu. U travnju 1959. godine pristupa Legiji stranaca i biva primljen u aktivnu vojnu službu Francuske vojske.

Tijekom službovanja u Legiji stranaca kontinuirano se školovao uz rad, završivši uz školu francuskoga jezika i nekoliko francuskih vojnih škola. Osim u Francuskoj i Korzici, službovao je u Maskari (Alžir), Džibutiju (Afrika), na otocima Mayotti (Komori) i Mururoa (atomski poligon u Francuskoj Polineziji). Kao pričuvni časnik i zamjenik zapovjednika rezervne pukovnije na Korzici, promaknut je 1. travnja 1992. u čin pričuvnoga potpukovnika Francuske vojske – najviši čin koji je u Francuskoj vojsci dobio neki Hrvat. Nakon umirovljenja u Legiji stranca, živio je na Korzici. Početkom lipnja 1993. godine, u vrijeme agresije na Hrvatsku, vratio se u domovinu, gdje je najprije bio raspoređen u Hrvatsko vijeće obrane kao instruktor, a potom u ljeto 1993. bio imenovan zapovjednikom Operativne zone Tomislavgrad. Tijekom Domovinskoga rata sudjelovao je u operacijama Cincar, Zima '94., Bljesak, Ljeto '95. i Oluja. U čin djelatnoga brigadira Oružanih snaga RH preveden je iz čina rezervnog potpukovnika Francuske vojske 1994. godine, a potom je promican u činove stožernoga brigadira (1995.) i general bojnika (1996.), u kojem je 31. ožujka 2001. i umirovljen.

 »Svi koji su imali priliku upoznati ga, a napose hrvatski branitelji koji su zajedno s njim služili domovini, znaju da je uvijek bio ozbiljan i odgovoran, pouzdan i odvažan, a istodobno diskretan i samozatajan, (…) profesionalac, vojnička i moralna vertikala.«

General Skender preminuo je 13. travnja 2023. u 84. godini života u bolnici grada Corté u unutrašnjosti otoka Korzike. Sahranjen je 17. travnja 2023. na korteškom gradskom groblju.

Odlikovanja i priznanja
Zvonimir Skender je za službu u Legiji stranaca i Francuskoj vojsci dobio sedam odlikovanja te više pohvala i nagrada.

Za osobite zasluge u Domovinskom ratu i službu u Oružanim snagama RH odlikovan je Spomenicom domovinskoga rata (1994.), Redom bana Jelačića (1995.), Redom Nikole Šubića Zrinskog (1995.), medaljom Bljesak (1995.), medaljom Ljeto '95. (1995.), medaljom Oluja (1995.), Redom hrvatskog trolista (1997.), Spomen-medaljom Vukovar (1999.) i Spomenicom domovinske zahvalnosti (1999.).

Izvori

Vanjske poveznice
 Hrvatski generalski zbor: In memoriam Zvonimr Skender
 SENSE Transitional Justice Center – Witness: It was difficult to exercise command in HVO units (The Hague, 24. rujna 2009.)

Životopisi, Zagreb
Životopisi, Francuska
Korzika
Hrvatski generali
Hrvatski vojni zapovjednici u Domovinskom ratu
Hrvatski vojni zapovjednici u ratu u Bosni i Hercegovini
Francuski vojni zapovjednici
Hrvati u Francuskoj
Nositelji Reda Nikole Šubića Zrinskog

Zvonimir Skender


Iosif Șilimon () a fost un proiectant de aeronave român.

Educație și carieră inițială
În 1944, la Sânpetru, obține brevetul C, instruit de Gheoghe Brănescu și Nicolae Blebea. În 1947, la Ghimbav, obține brevetul de pilot avion gr. II turism instruit de Petre Ticușan. În 1956, la Sânpetru obține C-ul de Argint. Între 1962 și 1964 participa la probele pentru C-ul de Aur. În 1962, câștiga titlul de Maestru al sportului planorism. Între 1956 și 1963 participă la opt concursuri de selecție și campionate naționale clasându-se onorabil. În 1960 primește diploma "Paul Tissandier". În 1964 participă la mitingul aerian de la Băneasa, cu planorul construcție personală IS-3 cu fuselaj țeavă.

Activitate profesională
De la planorul IS-2 în 1949 până în 1981 a proiectat și construit 32 de tipuri de planoare și patru motoplanoare, din care, de mare serie, IS-3D (156 exemplare), IS-28B2 (359 exemplare), IS-29-D2 (156 exemplare) și 34 motoplanoare IS-28B-M2 apreciate în țară și pe toate meridianele pământului. În afara planoarelor care au constituit pasiunea vieții sale, a lucrat ca inginer șef și apoi director tehnic la fabrica de la Ghimbav, a conceput și realizat sute de avioane în serie cu motoare clasice și elicoptere Alouette și Puma în licență franceză. A lucrat pe rând, la IAR Brașov 1941-1951 până la desființarea secției aeronautice (din 1944 șeful secției celule montaj); 1951-1959 la URMV-3 celebrul hangar 2 al flotilei de bombardament – Brașov; 1959- 1968 la Ghimbav la Întreprinderea de Industrie Locală, secția de construcții aeronautice; 1968 Ghimbav în noile dotări ale Industriei de construcții Aviatice (ICA). A depus o muncă titanică plină de dăruire în slujba construcțiilor aeronautice din România. A găsit timp să predea cursuri la Politehnica din Brașov și să scrie o lucrare de căpătâi pentru planoriști "Zborul planorului" editată în 1971.

Ultimii ani din viață și moartea
Acest mare om, cu un farmec deosebit, o figură carismatică, a fost un luptător aprig cu greutățile care i-au stat în cale, mai ales în perioada 1950-1965 când a făcut imposibilul pentru a menține construcțiile aviatice românești, în perioada de reorganizări și desființări. A dat strălucire unităților de la Ghimbav și renume mondial, prin prestațiile sale deosebite, sprijinit și de o echipă care l-a înțeles și apreciat pe acest mare constructor și organizator. Din păcate tragediile nu l-au ocolit. A asistat, pe rând, la pierderea celor doi fii ai săi, primul student la Medicină în București, decedat la cutremurul din 4 martie 1977 și al doilea Cristian, elev în ultimul an de liceu, pilot planorist, victima stupidului accident al microbuzului aeroclubului Sânpetru din 4.07.1978. A supraviețuit cu bărbăție loviturilor nedrepte, până la începutul lui februarie 1981 când inima lui a încetat să mai bată, în urma unei complicații pulmonare fatale, contractată pe aerodromul Ghimbav. După aproape două decenii de la dispariția sa, planoarele construite de el, continuă să fie baza dotării planorismului de la noi și să străbată întinderile văzduhului pe tot Pământul, cu aprecieri elogioase care continuă să sosească.

Referințe

Nașteri în 1918
Nașteri pe 22 iulie
Decese în 1981
Decese pe 8 februarie
Constructori de avioane români
Ingineri aerospațiali români
Inovatori români

Iosif Șilimon


Castle Falkenstein is a steampunk-themed fantasy role-playing game (RPG) designed by Mike Pondsmith and originally published by R. Talsorian Games in 1994. The game is named for a legendary unbuilt castle in the Bavarian Alps.  Players play the roles of gallant adventurers who take on quests of intrigue and derring-do in the spirit of Victorian adventures such as The Prisoner of Zenda.

Setting
The game is set on an alternate earth, in the steampunk era of Victorian "New Europa" circa 1870. In addition to humans, New Europa is populated by creatures from fantasy such as dragons and faeries. Fictional characters such as Van Helsing can also be encountered.

Original edition
The game was designed by Mike Pondsmith and published in 1994 by R. Talsorian Games as a 224-page softcover book. Cover art was by William Eaken and Mark Schumann.

System
The game does not use statistics or dice to define a character. Instead, players must choose a general template of a hero (Heroic, Tragic, Flawed, Innocent, Clever, or Fallen). The player then chooses an archetypal career from a long list including Anarchist, Diplomat, Dashing Hussar, Mad Scientist, and Steam Engineer. Each archetype comes with a set of possessions and a few "Strong Suits" (aptitudes) and Skills. The player then starts a character diary to record the details of adventures, beginning with the character's background and present situation.

Players can also choose to play non-human characters such as dragons, faeries and dwarves, but reviewer Rick Swan noted that "they come with so much baggage, they're barely worth the effort."

Skill resolution is done with an ordinary deck of playing cards rather than dice. At the start of the game, each participant, including the referee, is dealt four cards. When a player wants to test a skill, the referee rates the difficulty of the task from 2 to 12. If the character's skill level is higher than the difficulty, the character succeeds. Players can boost a skill level by playing cards from their hands, adding the value of any cards played to the skill level. Likewise, the referee can also increase the difficulty rating by playing their own cards.

Combat operates using the same system.

Spellcasters use a second deck of cards. When the spellcaster wishes to cast a spell, the player must draw cards from the deck, one card per two minutes of game time, until the sum of the cards equals or exceeds the power of the spell. Even then, success is not guaranteed, and a spell can backfire with disastrous consequences.

Other editions
In 2000, Steve Jackson Games published GURPS Castle Falkenstein under license using the GURPS rule system.

In 2016, Fat Goblin Games signed a deal with R. Talsorian Games to produce new supplements for Castle Falkenstein using the original rules system. The first of these supplements, Curious Creatures, appeared in 2016, and additional supplements were subsequently published.

Reception
In the December 1994 edition of Pyramid, Scott Haring admired the tenor of the game, saying, "This is not a game of sullen anti-heroes, angst and moral dilemmas; this is a grand game of world-spanning plots, pure heroes and diabolical villains. [Designer Mike] Pondsmith has done a great job of setting the stage for grand dramatic battles between good and evil without once letting it descend into melodrama or parody. This is a game that believes in itself and its premise 100%, but without drowning in pretentiousness or self-importance." Haring concluded, "Castle Falkenstein is a breath of fresh air in roleplaying, a game where real heroes matter and don't have to apologize. The book is physically gorgeous, the game mechanics fit the tone of the game world like a glove, the writing is wonderful, and the game world is enchanting."

In the November–December 1994 edition of Shadis (Issue 16), Ken Cox called this "what has to be one of the most exciting games in the industry." Cox complimented the presentation, commenting, "With its incredible artwork and layout the book fairly transports you into the realms of the world, while not taking away from the exchange of information." He concluded with a strong recommendation, saying, "A sure-fire system with a fantastic world of adventure: isn't that just what we all have been looking for?"

In the February 1995 edition of Dragon (Issue 214), Rick Swan was enthusiastic about the game, calling it "an alternative reality that's one part fact, ten parts fun house... a crazy quilt of steam-age technology and social anarchy." He recommended the game, saying, "This is about as good as it gets."

In a 1996 reader poll conducted by Arcane magazine to determine the 50 most popular roleplaying games of all time, Castle Falkenstein was ranked 45th.  Editor Paul Pettengale commented: "Castle Falkenstein is one of those games that people tend to either love or hate. It has a unique atmosphere, combining alternate history, Celtic mythology, steampunk and a somewhat whimsical, fairy-tale feel. Likewise, the rulebook itself is quite different from many, being laid out as a novel, with important information pulled out in sidebars, and the rules coming later. This reflects the main thrust of the system, which is heavily geared towards roleplaying and storytelling over game mechanics and numbers, and drops dice in favour of a couple of packs of playing cards."

Awards
Best Roleplaying Rules of 1994 Origins Award, Castle Falkenstein, R. Talsorian Games, Mike Pondsmith
Best Role-Playing Product of 1995 Nigel D. Findley Memorial Award, Castle Falkenstein

References

External links
Castle Falkenstein at the R. Talsorian Blog
Castle Falkenstein at the Fat Goblin Games website.
 Castle Falkenstein NEW official web site (now offline; link points to archive.org copy)
 Castle Falkenstein OLD official web site  (now offline; link points to archive.org copy)

Fantasy role-playing games
Mike Pondsmith games
Origins Award winners
R. Talsorian Games games
Role-playing games introduced in 1994
Steampunk role-playing games
Steve Jackson Games games
Role-playing game systems
Science fantasy role-playing games

Castle Falkenstein (role-playing game)


6976 Kanatsu este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6976 Kanatsu este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kiyosato de Satoru Ōtomo. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,33 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 8,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

6976 Kanatsu


Hrvatski generalski zbor hrvatska je udruga umirovljenih hrvatskih generala osnovana u studenome 2005. godine.

Povijest

Na prvo okupljanje pozvani su svi umirovljeni generale u "Hotel I" i ondje je krenula inicijativa da se simbolički održi skupština u Vukovaru i tada je Pavao Miljavac izabran za predsjednika Zbora. Osnivači su bili skupina hrvatskih generala: (Ljubo Ćesić Rojs, Željko Glasnović, Marinko Krešić, Pavao Miljavac, Markica Rebić, Ante Roso, Miroslav Tuđman, Zdravko Vladanović i dr.) i admiral Davor Domazet-Lošo. Odmah su se postavili kao organizacija koja neće davati potporu nijednoj političkoj stranci.

Zlonamjernici su govorili, da je Hrvatski generalski zbor osnovan u tajnosti, što ne odgovara istini. Prema riječima prvog predsjednika udruge Pavla Miljavca, "Tada je na vlasti bila koalicija, odnosila se negativno prema nekim generalima i ljudi su bili na oprezu." Udruga djeluje javno, a kao svoju zadaću stavili su pomoći institucijama hrvatske države kada procijene da je nešto doista važno za nacionalnu stabilnost i sigurnost države, jer oni su generali koji imaju itekako što reći po pitanjima nacionalne sigurnosti, koji su prošli rat, obavljali teške zadaće, donosili teške odluke i kvalificirani su da se i njih čuje. Shvatili su da preko svoje udruge mogu nešto reći i pomoći (predsjednik Stjepan Mesić ih je umirovio skoro sve generale kad su se oglasili Otvorenim pismom hrvatskoj javnosti, obezglavivši tako skoro cijeli vojni vrh; k tome je ministar obrane u ondašnjoj vlasti Jozo Radoš ukinuo i obvezni vojni rok, čime je Hrvatska dodatno bila strateški oslabljena i izložena), da su okolnostima pozvani za to, jer su stvarali hrvatsku državu i bili na visokim pozicijama.

Razlog osnivanja bilo je neslaganje s ponašanjem državnog vrha Republike Hrvatske, kojeg su krivili za neprestano podaništvo i za nesurađivanje s onima koji su obranili Hrvatsku. Admiral Domazet-Lošo je 13 godina poslije osnivanja situaciju opisao kako smatra da "od 2000. godine sve hrvatske vlade sudjeluju u nečemu što se može nazvati izjednačavanje krivnje odnosno ne protive se tezi da je na prostoru bivše Jugoslavije bio građanski rat,... dopuštali su da se u medijima neprekidno naglašavaju procesuiranja o žrtvama s hrvatske strane, iako je Domovinski rat, ...najčistiji u povijesti ratovanja sa stajališta vojnog umijeća". Ne prigovara se hrvatskim vladama što je Hrvatska zbog pritiska međunarodne zajednice pristala na aboliciju (jer je hrvatska politika htjela na miran način reintegrirati svoja područja), no ...umjesto da je funkcionirala pravna država, hrvatske su politike od 2000. godine pustile da glavnu igru u medijskom prostoru vode 'opskurne udruge i pojedinci' koji su sve ove godine kreirali izokrenutu sliku o Domovinskom ratu.'", a poseban je problem bio neprocesuiranje veliosrpskih ratnih zločina.

Zbog neslaganja s premlakim djelovanjem udruge, bez generalskih reakcija (ispadi Tajanija, reakcije iz Srbije na Tajanijeve riječi u kojima govore da se zajedno s Talijanima podijeliti na području RH, baš kako su planirali 1993.), dio je članova (Željko Sačić, Ivan Tolj, Ivan Kapural, Mile Ćuk, Davor Domazet-Lošo) postupno napustio zbor, među kojima i inicijator udruge admiral Domazet-Lošo, jer to nije zbor kakvim su ga osnivači zamišljali ("Generali pobjedničke vojske imaju pravo korigirati politička pitanja, osobito ako je u pitanju zaštita nacionalnih interesa. HGZ to ne čini, potpuno se distancirao i bavi se prigodičarstvom i protokolima. To nije misleća nevladina udruga!").

Izvori

Vanjske poveznice
Hrvatski generalski zbor

Hrvatske udruge

Hrvatski generalski zbor


مرض ميرك  مرض فيروسي يصيب الدجاج ويسببه فيروس هربسي دجاجي-2 ويصنف ضمن الامراض العصبية

أعراض المرض
تدوم فترة حضانة الفيروس من 6 اٍلى 7 أسابيع ويظهر كما يلي :
 شلل تام
 عدم رغبة في الحركة
 يتميز بعدم حصول شلل لأحد الرجلين
 اٍصابة العصب التائه، قد يؤدي إلى شلل العضلات.

طرق اٍنتقاله
 الاٍتصال المباشر بين الدجاجات المصابة والسليمة
 تلوث البيئة المحيطة
 تمثل خلايا بصيلات الريش المصابة من أخطر مصادر اٍنتشار المرض

التشريح
يظهر التشريح ما يلي:
 نلاحظ على مستوى العصب الوركي والعصب العضدي : يفقدان التقسيمات العرضية ويأخذان لون رصاصي أو أصفر وتتركز الأصابة في عضلات الصدر ويكون في شكل ورم كبير.

تشخيص تفريقي
نقص فيتامين B12 : تكون فيه الأعصاب المصابة في طرفي الطير
يجب أن يتم تمييز المرض عن الأمراض التي تسبب أعراض مشابهة ومنها:
مرض الليكوزيس (الليكوزيس اللمفاوي).
 نقص الثيامين.
 نقص الريبوفلافين.
نقص الكالسيوم والفوسفور والفيتامين د.
الأمراض التي تسبب أعراض عصبية كمرض النيوكاسل العصبي مثلا.
 أمراض أخرى كالتسممات والأمراض الفطرية.

العلاج
لايوجد علاج والتحصين هو أفضل طريقة

التلقيح
يحقن فايروس الهربس الخاص بالرومي في اليوم الأول تحت الجلد.

الوقاية
اللقاح هو الوسيلة الوحيدة المعروفة لتجنب نمو الأورام عندما يصاب الدجاج بهذا الفيروس. ولكن اللقاح لا يمنع انتقال الفيروس أي أن اللقاح غير قابل للتعقيم ولكنه يقلل من إفراز الفيروس في وبر وبالتالي يقلل من الانتشار الأفقي للمرض.

مراجع

وصلات خارجية
 مرض ميرك من موقع البيطرة السورية
 الأمراض التي تصيب الدوجن من موقع البيطرة السورية
 Marek's disease

أمراض الدواجن
أمراض حيوانية المنشأ
أمراض فيروسية
علم الفيروسات الحيوانية

مرض ميرك


الرجل الجاثية  نجم تابع لكوكبة الجاثي، يبعد 495 سنة ضوئية عن . يعدّه الفلكيون نجمًا عملاقًا أزرق-أبيض.

الخصائص
الرجل الجاثية هو نجم من نوع B- subgiant وهو في نهاية مرحلة انصهار الهيدروجين. مع تصنيف B3IV ، هو أكبر من الشمس، حيث أن كتلته 6.5 مرة ونصف قطره 5.3 من الشمس. على الرغم من قدره الظاهري هو 3.79 فقط، لكنه مضيئ 2500 مرة أكثر من الشمس، وأكثر إشراقا من معظم النجوم B الساخنة في عنقود الثريا المفتوح. قدرت البعثة الفضائية هيباركوس بعده بنحو 152 فرسخ فلكي من الأرض، أو 496 سنة ضوئية، وقد تم تحديث الحسابات من طرف فان ليوين في عام 2007، حيث توصل إلى ان النجم يبعد 455 سنة ضوئية مع عامل خطأ 8 سنوات ضوئية فقط.

انظر أيضا
 كوكبة الجاثي.

مراجع

أجرام باير
أجرام فهرس هنري درابر
أجرام هيباركوس
أجسام فلامستيد
أشباه عمالقة نوع-B
فهرس النجوم الساطعة
كوكبة الجاثي
مسح بون الفلكي
نجوم بأسماء خاصة
نجوم مزدوجة

الرجل الجاثية


DK - Filmen med Danmark er en dansk eksperimentalfilm fra 1993 instrueret af Pablo Llambias efter manuskript af Mikkel Bo.

Handling
Er Danmark dansk?, spørger en løfterig blondine, vores turistguide. Er danskhed et spørgsmål om kvalitet eller kvantitet? Og afhænger det sete Danmarksbillede af beskueren? Med glimt i øjet vises små tableauer, hvor gentagelser figurerer med spøgefulde tolkningsmuligheder og en ordleg omkring Langebæk, Langelund, Langelev, Langeskov, Langestrup, Langesø og Langå.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1993

Eksperimentalfilm fra Danmark

DK - Filmen med Danmark


Johannes Diderik van der Waals (23 Kasım 1837 - 8 Mart 1923), Hollandalı fizikçidir. En önemli başarısı ona Nobel'i kazandıran "gazlar ve sıvıların durum denklemi"dir. Van der Waals, gaz ve sıvıların hacimleri, sıcaklıkları ve basınç arasındaki ilişkinin, bugün van der Waals kuvveti adı verilen moleküller arası kuvvetleri ve moleküllerin hacimlerini hesaba katmadan anlaşılamayacağını fark etti.

Hayatı
Leiden, Hollanda'da Jacobus van der Waals ve Elisabeth van den Burg'un oğlu olarak dünyaya geldi. Okul öğretmenliği yaptı ve klasik diller konusunda eğitim almamış olmasına rağmen üniversitede okumasına izin verildi. 1862'den 1865'e kadar okuyarak matematik ve fizik derecelerini aldı. Anna Magdalena Smit ile evlendi ve üç kızı ve bir oğlu oldu.

1866'da Lahey'deki ortaöğretim okuluna müdür olarak atandı. 1873'te "Over de Continuïteit van den Gas- en Vloeistoftoestand" (Gaz ve sıvı hallerinin sürekliliği üzerine) isimli tezini Pieter Rijke'ye vererek doktor unvanını aldı. 1876'da Amsterdam Üniversitesine fizik profesörü olarak davet edildi.

Van der Waals 1923'te, kızının ölümünden bir sene sonra, Amsterdam'da öldü.

Dış bağlantılar
 Johannes Diderik van der Waals Biography

1837 doğumlular
Leiden doğumlular
1923 yılında ölenler
20. yüzyıl fizikçileri
Hollandalı fizikçiler
Hollandalı Nobel Ödülü sahipleri
Nobel Fizik Ödülü sahipleri
Hollanda'da ölenler
Hollanda doğumlular
Leiden Üniversitesinde öğrenim görenler
Amsterdam Üniversitesi öğretim üyeleri
Amerikan Felsefe Topluluğu üyeleri
Kraliyet Hollanda Bilimler Akademisi üyeleri

Johannes Diderik van der Waals


The Dighton Rock is a 40-ton boulder, originally located in the riverbed of the Taunton River at Berkley, Massachusetts (formerly part of the town of Dighton). The rock is noted for its petroglyphs ("primarily lines, geometric shapes, and schematic drawings of people, along with writing, both verified and not."), carved designs of ancient and uncertain origin, and the controversy about their creators. In 1963, during construction of a coffer dam, state officials removed the rock from the river for preservation. It was installed in a museum in a nearby park, Dighton Rock State Park. In 1971, it was listed on the National Register of Historic Places (NRHP).

Appearance
The boulder has the form of a slanted, six-sided block, approximately  high,  wide, and  long. It is gray-brown crystalline sandstone of medium to coarse texture. The surface with the inscriptions has a trapezoidal face and is inclined 70 degrees to the northwest. It was found facing the water of the bay.

History and mythology
In 1680, the English colonist Rev. John Danforth made a drawing of the petroglyphs, which has been preserved in the British Museum. His drawing conflicts with the reports of others and the current markings on the rock. In 1690 Rev. Cotton Mather described the rock in his book The Wonderful Works of God Commemorated: Among the other Curiosities of New-England, one is that of a mighty Rock, on a perpendicular side whereof by a River, which at High Tide covers part of it, there are very deeply Engraved, no man alive knows How or When about half a score Lines, near Ten Foot Long, and a foot and half broad, filled with strange Characters: which would suggest as odd Thoughts about them that were here before us, as there are odd Shapes in that Elaborate Monument.

During the 19th century, many popular publications and public figures mentioned the rock. The poet and critic James Russell Lowell suggested that presidential candidates' letters to newspapers should be written in its undeciphered script: "[I]f letters must be written, profitable use might be made of the Dighton rock hieroglyphic or the cuneiform script, every fresh decipherer of which is enabled to educe a different meaning." Lowell made other references to the rock in his widely circulated satirical writing, and may thus have helped to popularize it.

Hypotheses about the creation of the markings include:

Indigenous peoples of North America
 …who were known to have inscribed petroglyphs in rocks (a schematic face on the Dighton Rock is similar to an Indian petroglyph in Eastern Vermont)

 Ancient Phoenicians
 …proposed in 1783 by Ezra Stiles in his "Election Sermon" as the "descendants of the sons of Japheth"

Norse
 …proposed in 1837 by Carl Christian Rafn. Rejected by archaeologists such as T. D. Kendrick and Kenneth Feder.

Portuguese
 …proposed in 1912 by Edmund B. Delabarre, who (after seeing Portuguese writing) believed that they then used the rock for their own inscriptions Delabarre wrote that markings on the Dighton Rock suggest that Miguel Corte-Real reached New England. Delabarre stated that the markings were abbreviated Latin, and the message, translated into English, reads as follows: "I, Miguel Cortereal, 1511. In this place, by the will of God, I became a chief of the Indians." Hunter (2017) provides copious evidence and analysis debunking the Corte-Real origin myth.

Chinese
 …proposed by Gavin Menzies in his 2002 book 1421: The Year China Discovered America

State park

In November 1952, the  Miguel Corte-Real Memorial Society of New York City acquired  of land adjacent to the rock to create a park. However, in 1951 the Massachusetts Legislature expropriated the same land for a State Park. More land was purchased. Dighton Rock State Park now has an area of . The vicinity of Dighton Rock has been beautified and furnished with parking and picnic facilities.

Depths of inscriptions
Although Mather described these as deeply cut, a statement which has been repeated to the present day, early reports suggested that this was not exactly the case. DelaBarre wrote:
One thing is certain, that former descriptions of the depth of the incisions cannot be used as evidence for any change. The first who describes them calls them "deeply engraved" in 1690; but Cotton Mather had never seen the rock, so far as we know, and this statement of his is doubtless on a par with his other statement that the characters are on "a mighty Rock." Greenwood gives the first reliable description, in 1730. He definitely says that the "indentures are not very considerable," and his drawing and his other statements prove that he had as much difficulty in making out the real characters as has ever been experienced since then. Even on the lowest part of the face, which alone does show evident signs of much wear, Mather's draughtsman, and Greenwood, and their next followers, were even less successful in making out apparent characters than have been some later observers. Sewall in 1768 and Kendall in 1807 made definite statements to the effect that the greater part of the lines were so much effaced as to make their decipherment impossible, or wholly subject to the fancy.

See also
National Register of Historic Places listings in Bristol County, Massachusetts
Newport Tower (Rhode Island)

Footnotes

Further reading

 Douglas Hunter, The Place of Stone: Dighton Rock and the Erasure of America's Indigenous Past. Chapel Hill, NC: University of North Carolina Press, 2017.

External links

Dighton Rock State Park, Massachusetts Department of Conservation and Recreation
Edward Brecher, "The Enigma of Dighton Rock", American Heritage, June 1958, Volume 9, Issue 4

Landforms of Bristol County, Massachusetts
North American runestone hoaxes
National Register of Historic Places in Bristol County, Massachusetts
Rock formations of Massachusetts
Petroglyphs in Massachusetts

Dighton Rock


O Gerais do Vieira é um planalto localizado na cidade brasileira de Andaraí, no interior do Parque Nacional da Chapada Diamantina, região central do estado da Bahia, um dos atrativos turísticos do Parque.

Características
Fica em altitude que varia de  a  metros, ao norte do Parque Nacional da Chapada Diamantina. Possui vegetação predominante de campo limpo e campo rupestre, com pequena incidência de floresta estacional (caducifólia).

"Situado entre o vale do Capão e o vale do Pati, é um belo e extenso altiplano (altitudes superiores a 1.000m), recoberto por gramíneas e serpenteado por córregos de águas cristalinas acompanhados por matas ciliares exuberantes".

Parque Nacional da Chapada Diamantina
Geografia de Andaraí

Gerais do Vieira


Ouranopithecus je rod izumrlog euroazijskih velikih majmuna kojeg predstavljaju dvije vrste, Ouranopithecus macedoniensis, kasni miocenski (9,6–8,7 Ma) hominoid iz Grčke i Ouranopithecus turkae, također iz kasnog miocena (8,7–7,4 Ma) iz Turske.

Sistematika
Na temelju zubne i facijalne anatomije O. macedoniensis, sugerira se da je Ouranopithecus zapravo bio iz tribusa Dryopithecini. Međutim, vjerojatno je usko vezan uz Ponginae. Neki istraživači smatraju O. macedoniensis posljednjim zajedničkim pretkom majmuna i ljudi, i pretečom australopiteka i ljudi, iako je to vrlo kontroverzno i nije široko prihvaćeno. Istina je da O. macedoniensis dijeli izvedena obilježja s nekim ranim homininima (poput frontalnog sinusa, šupljine na čelu), ali one gotovo sigurno nisu blisko povezane vrste. Sugerira se da bi mogao biti sinonim Graecopithecus freybergi, iako nema dovoljno podataka koji podupiru sinonimiju.

Poveznice
 Anoiapithecus
 Chororapithecus
 Dryopithecus
 Nakalipithecus
 Pierolapithecus
 Samburupithecus

Izvori

Vanjske poveznice
 Ljudska vremenska crta (interaktivna) - Smithsonian, Nacionalni prirodoslovni muzej (kolovoz 2016.).

Hominini

Ouranopithecus


Anthology je prvi kompilacijski album američkog death metal-sastava Obituary. Objavljen je 1. siječnja 2001. godine. Sadrži pjesme sa svih dotad objavljenih studijskih albuma skupine – od Slowly We Rot do Back from the Dead. Također sadrži dvije pjesme snimljene 1998. godine.

Popis pjesama

Članovi sastava
 Donald Tardy – bubnjevi
 Trevor Peres – ritam gitara
 John Tardy – vokali
 Daniel Tucker – bas-gitara (pjesme 2. – 5.)
 Allen West – glavna gitara
 Frank Watkins – bas-gitara
 James Murphy – glavna gitara (pjesme 6. – 9.)
 Jerome Grable – bas-gitara (pjesma 1.)
 J.P. Chartier – gitara (pjesma 1.)

Izvori

Albumi sastava Obituary
Albumi iz 2001.

Anthology (album Obituaryja)


An Eriochloa nelsonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Frank Lamson Scribner ngan Jared Gage Smith. An Eriochloa nelsonii in nahilalakip ha genus nga Eriochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriochloa

Eriochloa nelsonii


Ceramiales, red crvenih algi u razredu Florideophyceae. Dio je podrazreda Rhodymeniophycidae. Postoji preko 2 702 vrste u pet porodica

Porodice
 Callithamniaceae Kützing, 207
 Ceramiaceae Dumortier, 463
 Delesseriaceae Bory, 644
 Rhodomelaceae Horaninow, 1 101
 Wrangeliaceae J.Agardh, 287

Izvori

Rhodymeniophycidae

Ceramiales


FastPass, FastPass+, and MaxPass were virtual queue systems created by the Walt Disney Company to speed up customer access to certain attractions and amenities at the Disney resorts and theme parks. First introduced in late 1999 as a virtual queue, the systems all allowed guests to avoid long lines at the attractions on which the system was installed, freeing them to partake in other attractions during their wait. There was generally no extra fee for the service.

The original FastPass system was still featured except Walt Disney World, which used FastPass+, along with both Shanghai Disneyland and Disneyland Paris, which replaced the FastPass system with a pay-for-use system called Disney Premier Access. The system continued to use a virtual queue where guests are given a paper ticket with a designated time, instructing them when they would arrive at the head of the queue. However, each park had slight variations on the FastPass concept.

On August 18, 2021, it was announced that the FastPass, FastPass+ and MaxPass would officially be retired in favor of the new Disney Genie service in Disneyland and Walt Disney World, which includes a premium Genie+ option for parkgoers to use the "Lightning Lane".

FastPass

Disneyland Resort featured the original FastPass system alongside MaxPass. Disney's FastPass service was available at no additional charge to all park guests, while MaxPass cost  a day. FastPass was predominantly offered at very popular attractions; at a later stage, it was made available additionally for select shows, offering access to a roped-off viewing area.

To use FastPass, a guest would scan their physical (or later, digital) park ticket at an automated machine, usually located adjacent to or in the vicinity of the attraction they wanted to experience. The machine would print a ticket giving a half-hour or one-hour time range (depending on the park) for the guest to return. Displays near the machines would show the current return times which would be made available; it was not possible to select a different time. Upon return during the allocated time, the guest would turn in  the FastPass ticket to a cast member and join a shorter line to enter the attraction. In latter years at some parks, guests would need to scan their original park ticket rather than the FastPass ticket; this process was implemented to combat the resale of FastPass tickets. The FastPass "ticket" would in this scenario act merely as a reminder of the time of their return slot.

Return slots typically became available soon after the park opened to guests, but not during Extra Magic Hours (early park access open to guests at preferred hotels). The return time advanced in five-minute increments as FastPasses were distributed, and when the park closing time was reached, no further FastPasses were distributed for that attraction that day.

To allow for a wide distribution of FastPass tickets, a guest holding a FastPass could not obtain another FastPass until the beginning of the return timeslot allocated to them. Over time, this changed to allow another FastPass to be obtained two hours after the last one was printed, even if the return time was further away. Additionally, a FastPass for a show, such as World of Color, could be held additionally to a ride FastPass. Any attempt to obtain a FastPass in breach of the waiting period would result in an error message being printed on a FastPass slip, informing the guest of the time they could next obtain a FastPass.

FastPasses were obtainable via the Tokyo Disney Resort app in latter years, avoiding the need to physically walk to the desired attraction, but it was still necessary to have entered the relevant park that day.

MaxPass
On August 30, 2007, the Walt Disney Company filed a patent for using SMS as a way to get and use FastPasses in the park. The patent indicated that guests staying at Disney hotels would be allowed to make early reservations for attractions using their in-room television.

Originally, all the FastPass tickets were free as long as the guests purchased their park tickets. However, on January 11, 2017, Disney announced Disney's MaxPass for the Disneyland Resort. The new system worked in conjunction with the original FastPass system. It was Disney's first premium virtual queue system, costing /day or $75/year upon launch in 2017. On January 6, 2018, Disney increased the price to /day, and /year. It is included with select Disneyland Annual Passports. The system allowed users to receive a FastPass return time on their smartphone through the Disneyland mobile app when they were inside the parks. Guests who bought the MaxPass system were also able to download their PhotoPass pictures for free.

Also, in March 2017, Shanghai Disneyland introduced Disney Premier Access, a similar system to Disney's MaxPass. Following the pandemic, all parks outside the US (except Hong Kong) used this system.

FastPass promotions
Throughout the annual Disney Soundsational Summer promotions of 2011–2012, guests staying at any of the three hotels of the Disneyland Resort received two complimentary FastPasses per person. These passes allowed guests to enter the FastPass line of any FastPass attraction (plus The Little Mermaid: Ariel's Undersea Adventure, which does not otherwise offer FastPass) at any time they chose, similar to the Dream FastPass.

Disney FastPass+

FastPass+ allowed guests to reserve and plan a visit in advance to parks at Walt Disney World. Reservations were available for select attractions, Character Greetings, entertainment, and viewing areas for parades and fireworks. The system allowed guests to make reservations up to 60 days in advance, and change at any time. FastPass+ was a reservation and scheduling system, unlike the old paper FastPass system, which was a virtual queuing concept. Additionally, guests were encouraged to reserve FastPass+ sections with their group and were allowed to change the group's FastPass+ reservation. Guests that stayed at an onsite Disney resort could make reservations up to 60 days in advance while all other guests could schedule reservations up to 30 days in advance, assuming tickets were linked to their account. Annual Passholders could hold FastPass+ reservations for up to 7 different days in the 30-day window. If a Passholder stayed at a Disney resort onsite, they also had 60 days to make reservations for the entire length of the stay.

Guests could make three reservations in advance for each day, and all three were required to be at the same theme park. Disney's Animal Kingdom, Epcot, and Disney's Hollywood Studios separated the attractions available for reservation into two tiers. Guests were restricted in the combination of attractions they were able to reserve in these parks to ensure better reservation availability for others at the parks' most popular attractions. Guests had the option to make a further reservation via an in-park kiosk or the My Disney Experience app after they had used their initial three selections subject to availability. They had the option to continue to make further reservations after using each reservation, until all reservation slots had been allocated for the day.

Disney FastPass+ was not operational at Disney World since the parks reopened in July 2020 due to the COVID-19 pandemic. This was cited as due to the need to create proper social distancing.

The system was permanently discontinued and replaced in October 2021 by Lightning Lane while the International parks (expect Hong Kong) used Shanghai's Premier Access.

Other parks

Before COVID-19
During summer of 2011–2012 at Disneyland Paris, guests who stayed in the Disneyland Hotel or in club-level accommodations of hotels received an untimed single-use FastPass voucher for each day of their stays, usable any time except between 13:00 and 16:00. Guests in Castle Club accommodations at the Disneyland Hotel or suites in any hotel instead received a VIP FastPass, which could be used repeatedly for the full length of stay with no time restrictions. In each case, the FastPass was usable only on rides with FastPass facilities. This offer was retained until 2020, at which point it was retired.

Disney Premier Access

Disney Premier Access is a paid virtual queue system introduced by the Walt Disney Company currently offered at Disneyland Paris, Hong Kong Disneyland, Tokyo Disney Resort and Shanghai Disneyland. The system allows guests to pay to avoid long lines at select attractions or access dedicated seating areas for select shows on which the system is offered. Guests select or are offered a designated return time window, when they must arrive at the head of the queue to utilize their Disney Premier Access reservation.

The system is believed to have been introduced initially as a response to ticket scalping of the physical paper fastpass tickets at Shanghai Disneyland. The system was formally called Disney Priority Special and Priority Special+ at the Hong Kong resort.

Tokyo Disney Resort
Tokyo Disney Resort has since 26 July 2023 offered a "40th Anniversary Priority Pass" for certain rides, which is free of charge and functions identically to the original FastPass, save that it is requested and redeemed via the Tokyo Disney Resort app. Disney Premier Access is sold, also via the app, for the most popular rides, and for reserved viewing areas for select shows and parades. Additionally, guests staying in an official hotel who have purchased a "vacation package" obtain a number of Attraction Tickets which are used for entry via the same Premier Access/Priority Pass line.

See also
 Disney PhotoPass
 E ticket
 Fast Lane, a virtual queue system for the Cedar Fair parks
 Universal Express Pass, a virtual queue system for the Universal parks
 Flash Pass, a virtual queue system for the Six Flags parks
 MyMagic+, the overall system that FastPass+ is a part of

Notes

References

Further reading

  – Patent for the Fastpass system

Walt Disney Parks and Resorts
Products introduced in 1999
Products and services discontinued in 2021
Products and services discontinued in 2022
Fastpass
Payment systems
Queue management

FastPass


O Canadá competiu nos Jogos Pan-Americanos de 2019 em Lima, Peru, de 26 de julho a 11 de agosto de 2019.

Em novembro de 2018, o duas vezes atleta olímpico no remo Douglas Vandor foi nomeado o chefe de delegação.

Em 23 de julho de 2019, foi anunciado que o capitão da equipe de hóquei sobre a grama, Scott Tupper, seria o porta-bandeira do país durante a cerimônia de abertura. Após ganhar cinco medalhas pela segunda edição seguida dos jogos, a ginasta Ellie Black foi nomeada a porta-bandeira na cerimônia de encerramento.

Atletas canadenses competiram em 35 dos 39 esportes, à exceção de fisiculturismo, futebol, patinação sobre rodas e pelota basca.

Atletas
Abaixo está a lista do número de atletas (por gênero) participando dos jogos por esporte/disciplina.

Medalhistas

Badminton

O Canadá classificou uma equipe completa de oito jogadores de badminton.

Individual

Duplas

Basquetebol

5x5
Sumário

Feminino

Grupo A

Disputa pelo quinto lugar

Beisebol

Sumário

 Grupo B

 Segunda fase

Disputa pelo ouro

Boliche

O Canadá classificou duas mulheres após terminar entre os dois primeiros do Campeonato Feminino da PABCON de 2018. O Canadá classificou posteriormente dois homens após terminar entre os cinco melhores do torneio Campeão dos Campeões da PABCON. A equipe foi anunciada oficialmente em 9 de abril de 2019.

Individual

Duplas

Boxe

O Canadá classificou seis boxeadores (dois homens e quatro mulheres). A equipe oficial foi anunciada em 15 de maio de 2019.

Masculino

Feminino

Tammara Thiebault subiu da medalha de bronze para a de preta em novembro de 2010 após a desclassificação por doping da medalhista de ouro.

Canoagem

Slalom
O Canadá classificou um total de quatro canoístas para o slalom (dois homens e duas mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 27 de junho de 2019, sendo considerada uma equipe de desenvolvimento.

Slalom

Extremo

Velocidade
O Canadá classificou uma equipe completa de 16 canoístas de velocidade (oito por gênero). Todavia, a equipe oficial conteve apenas 14 atletas (sete homens e sete mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 27 de junho de 2019, sendo considerada uma equipe de desenvolvimento.

Masculino

Feminino

Legenda de classificação: QF – Classificado à final; SF – Classificado à semifinal

Caratê

O Canadá classificou quatro caratecas (um homem e três mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 13 de junho de 2019.

Kumite

Kata

Ciclismo

O Canadá classificou 12 ciclistas (quatro homens e 8 mulheres). O Canadá decidiu não defender o título no mountain bike após mudança de última hora no Campeonato Pan-Americano. Após uma campanha bem-sucedida em casa na edição anterior, onde o Canadá liderou o quadro de medalhas com 20 medalhas, a Cycling Canada decidiu mudar o foco para a próxima geração de atletas e nomeou uma equipe de atletas em desenvolvimento. O Canadá classificou originalmente 21 ciclistas, porém apenas 13 foram nomeados para a equipe, número posteriormente reduzido para 12 após a desistência do ciclista de BMX  Alex Tougas. A equipe foi nomeada oficialmente em 26 de junho de 2019.

BMX
Estilo livre

Corrida

Estrada

Pista

Velocidade

Keirin

Madison

Perseguição por equipes

Omnium

Esgrima

O Canadá classificou uma equipe completa de 18 esgrimistas (nove homens e nove mulheres). A equipe foi anunciada oficialmente em 7 de junho de 2019.

Individual
Masculino

Feminino

Equipe

Os esgrimistas listados em itálico eram os substitutos.

Esqui aquático

O Canadá classificou uma equipe completa de seis esquiadores aquáticos e wakeboarders (três por gênero). A equipe foi nomeada oficialmente em 19 de julho de 2019.

Esqui aquático
Masculino

Feminino

Wakeboard

Golfe

O Canadá classificou uma equipe completa de 4 golfistas (dois homens e duas mulheres).

Handebol

Sumário

Feminino

Grupo A

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Hipismo

O Canadá classificou uma equipe completa de 12 ginetes (quatro no Adestramento, no CCE e nos Saltos). A equipe foi anunciada em 19 de junho de 2019.

Adestramento

CCE

Saltos

Hóquei sobre a grama

O Canadá classificou uma equipe masculina e uma feminina (de 16 atletas cada, para um total de 32).

Sumário

Masculino

Fase preliminar

Grupo B

Quartas-de-final

Semifinal

Disputa pelo ouro

Feminino

Fase preliminar
Grupo A

Quartas-de-final

Semifinal

Disputa pelo ouro

Judô

Masculino

Feminino

Levantamento de peso

O Canadá classificou quatro halterofilistas (um homem e três mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 18 de julho de 2019.

Masculino

Feminino

Lutas

O Canadá classificou uma equipe de 11 lutadores (sete homens e quatro mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 31 de maio de 2019. Jade Parsons substituiu Diana Weicker cinco dias antes da competição.

Livre masculino

Greco-romana

Livre feminino

Natação artística

Pentatlo moderno

O Canadá classificou uma equipe de quatro atletas (dois homens e três mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 27 de junho de 2019.

Individual

Revezamento

Polo aquático

Sumário

Masculino

Grupo A

Quartas-de-final

Semifinal

Disputa pelo ouro

Feminino

Grupo B

Quartas-de-final

Semifinal

Disputa pelo ouro

Raquetebol

O Canadá classificou quatro jogadores de raquetebol (dois por gênero). A equipe foi nomeada oficialmente em 20 de junho de 2019.

Masculino

Feminino

Remo

O Canadá classificou treze remadores (cinco homens e oito mulheres). Após conquistar oito medalhas de ouro em casa na edição anterior, a Rowing Canada decidiu enviar uma equipe de desenvolvimento para os jogos. A equipe foi nomeada oficialmente em 25 de junho de 2019.

Masculino

Feminino

Rugby sevens

Sumário

Masculino

Fase de grupos
Grupo B

Semifinal

Disputa pelo ouro

Feminino

Fase de grupos
Grupo B

Semifinal

Disputa pelo ouro

Saltos ornamentais

O Canadá classificou uma equipe completa de oito saltadores (quatro por gênero). A equipe foi nomeada oficialmente em 12 de junho de 2019.

Masculino

Feminino

Softbol

O Canadá classificou uma equipe feminina (de 15 atletas) após ficar entre os cinco melhores do Campeonato Pan-Americano Feminino de 2017. A equipe masculina, que havia ganhado todas as medalhas de ouro prévias em Jogos Pan-Americanos, não conseguiu classificação.

Sumário

Feminino

Elenco

Natalie Wideman
Erika Polidori
Joanne Lye
Holly Speers
Jennifer Salling
Victoria Hayward
Janet Leung
Danielle Lawrie
Sara Groenewegen
Emma Entzminger
Jennifer Gilbert
Larissa Franklin
Eujenna Caira
Kaleigh Rafter
Morgan Rackel

Fase preliminar

Todas as partidas seguem o fuso horário local (UTC-5).

Semifinais

Grande final

Squash

O Canadá classificou uma equipe completa de seis atletas (três homens e três mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 14 de maio de 2019.

Individual e duplas

Equipe

Surfe

O Canadá classificou sete surfistas (três homens e quatro mulheres) para a estreia do esporte nos Jogos Pan-Americanos.

Artístico

Corrida

Taekwondo

O Canadá classificou uma equipe completa de 13 atletas no taekwondo (oito no kyorugi e cinco no poomsae). A equipe foi nomeada oficialmente em 11 de junho de 2019.

Kyorugi
Masculino

Feminino

Poomsae

Tênis

O Canadá classificou três atletas femininas. A equipe foi nomeada oficialmente em 15 de julho de 2019.

Feminino

Tênis de mesa

O Canadá classificou uma equipe completa de seis mesatenistas (três homens e três mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 15 de julho d 2019.

Individual e duplas

Equipes

Tiro com arco

A equipe canadense de tiro com arco consistiu em sete atletas (três homens e quatro mulheres). No primeiro classificatório, o Canadá conquistou três vagas (uma em cada gênero no recurvo e uma vaga adicional no composto feminino). O Canadá classificou posteriormente uma equipe completa masculina e feminina no recurvo, durante o torneio classificatório final. A equipe foi nomeada oficialmente em 19 de junho de 2019.

Masculino

Feminino

Misto

Tiro esportivo

O Canadá classificou 18 atiradores esportivos (11 homens e 7 mulheres)). A equipe foi nomeada oficialmente em 20 de junho de 2019. O Canadá trocou uma vaga da carabina feminina para a masculina após realocação.

Masculino

Feminino

Misto

Triatlo

Individual

Misto

Vela

O Canadá classificou nove barcos e 14 velejadores. A equipe canadense de 14 velejadores (oito homens e seis mulheres) foi anunciada em 18 de junho de 2019.

Eventos masculinos e femininos

RDG=Bandeira vermelha

Aberto e misto

DNS=Não começou, STP=Penalidade padrão

Voleibol

Praia

O Canadá classificou uma equipe de quatro jogadores de voleibol de praia (dois homens e duas mulheres). A equipe foi nomeada oficialmente em 26 de junho de 2019.

Quadra

Sumário

Feminino

Disputa pelo sétimo lugar

Ver também
Canadá nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Países nos Jogos Pan-Americanos de 2019
2019
Desporto no Canadá em 2019

Canadá nos Jogos Pan-Americanos de 2019


Goirle  (Brabantsk: Gòòl) er en kommune og en by i den sydlige provins Noord-Brabant i Nederlandene.

Skøjteløberen Ireen Wüst (1986) er født i Goirle.

Byer i Nord-Brabant
Kommuner i Nord-Brabant

Goirle


La rue du Gouvernement provisoire (en néerlandais : Voorlopig bewind straat) est une rue située dans la Région de Bruxelles-Capitale. Elle mesure plus ou moins  et relie la rue Royale à la rue des Cultes. Elle tient son nom du Gouvernement provisoire qui avait été mis en place en 1830 à la suite de la Révolution belge de 1830.

Contexte historique

Cette rue est créé en 1876 lors de la restructuration du « Quartier Notre-Dame-aux-Neiges » qui fut réalisée en 1874. Les plans du quartier sont l'œuvre d'Antoine Mennessier et de Georges Aigoin.

Anciennement la Rue des épingles, la partie Ouest devient la Rue Vésale en 1853 et la partie Est, à la suite de son élargissement, devient la Rue du Gouvernement provisoire en 1876.

Le nom de la rue évoque la Révolution belge et les débuts de l'existence de la Belgique. C'est en effet grâce au gouvernement provisoire que l'État belge prend son indépendance et se dote d'une Constitution.

Localisation

Description de la rue
La rue du Gouvernement Provisoire débute à l'angle avec la rue Royale pour se terminer au croisement avec la rue du Nord et la rue des Cultes. Bien que très courte, cette rue croise les rues de l'Association et de la Révolution et donne accès à l'impasse de la Bobine.

Architecture
L'objectif étant de ramener en ville des populations plus favorisées et dignes de côtoyer les nouvelles institutions, les rues sont redessinées et les ruelles composées de petites maisons populaires font place à des avenues bordées d'immeubles bourgeois de style éclectique. Le quartier veut glorifier l'indépendance de la Belgique et des personnalités qui y ont pris part.

Dans sa première partie, jusqu'à la rue de l'Association, la rue est bordée par de vastes immeubles de bureaux. L'artère de la rue est essentiellement résidentielle et montre des façades d'esprit néoclassique, en majorité enduites et stuquées, rythmées horizontalement par des refends et des cordons et animées par des bow-window, des balcons ou des ressauts.

Des immeubles d'angle offrent des façades plus monumentales avec pan coupé (on peut le voir au n° 30 rue du Gouvernement Provisoire).

Accès
Ce site est desservi par la station de métro Madou et la station de tramway Congrès de la STIB.

Rues avoisinantes

 Rue Royale
 Rue du Congrès
 Rue des Cultes
 Rue de l'Association
 Rue de la Révolution
 Impasse de la Bobine

Références

Liens externes

Rue à Bruxelles

Rue du Gouvernement provisoire


Duane Eddy Washington Jr. (Frankfurt, 24 de março de 2000) é um jogador americano de basquete profissional que atualmente joga pelo Indiana Pacers da National Basketball Association (NBA).

Ele jogou basquete universitário em Ohio State. Washington é filho do ex-jogador da NBA, Duane Washington Sr., e sobrinho do ex-jogador da NBA, Derek Fisher.

Início da vida e carreira no ensino médio
Washington nasceu em Frankfurt, na Alemanha, enquanto seu pai jogava no Skyliners Frankfurt. Washington foi criado em Grand Rapids, Michigan e foi para o ensino médio em seus primeiros três anos na Grand Rapids Christian High School. Ele teve médias de 13,1 pontos e 4,5 assistências em seu terceiro ano.

Washington foi transferido para a Sierra Canyon School em Los Angeles antes de sua última temporada do ensino médio. Ele se transferiu para ir ao acampamento de basquete de seu tio Derek Fisher e morar com ele. Durante seu tempo no Sierra Canyon, ele jogou com Scotty Pippen Jr., Cassius Stanley e Kenyon Martin Jr. Em seu último ano, ele teve médias de 15,5 pontos, 4,5 rebotes e 3,8 assistências.

Recrutamento
Washington foi considerado um recruta de quatro estrelas pela ESPN e um recruta de três estrelas pela 247Sports e pela Rivals. Em 20 de setembro de 2017, ele se comprometeu a jogar basquete universitário em Universidade Estadual de Ohio e rejeitou as ofertas de Michigan, UCLA e Butler.

Carreira universitária
No segundo jogo de Washington em Ohio State, Washington marcou 20 pontos em 21 minutos contra Purdue Fort Wayne. Nessa temporada, ele disputou 35 jogos, sendo dois como titulares, e teve médias de 7 pontos e 2,5 rebotes.

Durante seu segundo ano, Washington marcou 20 pontos em dois jogos, igualando o recorde de sua carreira na época. Ele, juntamente com Luther Muhammad, foi suspenso para o jogo contra Nebraska em 14 de janeiro de 2019 por "não cumprimento dos padrões do programa". No total, ele jogou em 28 jogos, sendo titular em 15 deles, e teve médias de 11,5 pontos, a segunda maior marca da equipe.

Em sua terceira temporada, Washington marcou 30 pontos em uma derrota por 87-92 contra Michigan. Nos segundos finais do confronto da primeira rodada do Torneio da NCAA contra Oral Roberts, Washington perdeu o que teria sido uma cesta de três pontos para empatar o jogo e forçar a segunda prorrogação. Nessa temporada, ele teve médias de 16,4 pontos, 3,4 rebotes e 2,9 assistências.

Em 31 de março de 2021, Washington se declarou para o draft da NBA de 2021, mantendo inicialmente sua elegibilidade universitária. No entanto, em 29 de junho, ele anunciou que permaneceria no draft.

Carreira profissional

Indiana Pacers (2021–Presente)
Depois de não ser selecionado no draft da NBA de 2021, Washington assinou um contrato de mão dupla com o Indiana Pacers em 5 de agosto de 2021, dividindo o seu tempo com seu afiliado da G-League, o Fort Wayne Mad Ants.

Em 24 de janeiro de 2022, Washington marcou 21 pontos, o recorde da equipe, acertando sete bolas de 3 pontos, estabelecendo um recorde da franquia de mais cestas de 3 pontos feitas por um novato, tornando-se o 36º novato na história da liga a acertar sete cestas de três pontos em um jogo.

Em 7 de abril, os Pacers converteram seu contrato de duas vias em um contrato padrão.

Estatísticas da carreira

Universitário

Vida pessoal
O pai de Washington, Duane Washington Sr., e seu tio, Derek Fisher, jogaram na NBA. Através de seu tio, ele se aproximou do falecido Kobe Bryant.

Ligações externas
Ohio State Buckeyes bio

Pessoas vivas
Nascidos em 2000
Basquetebolistas da Alemanha
Basquetebolistas do Indiana Pacers

Duane Washington Jr.


El número 76 de "Eerie" se publicó en agosto de 1976, con el siguiente contenido:

Portada de Manuel Sanjulian
The Moonweavers: Deliver The Child, 10 p. de Budd Lewis/Leopold Sanchez
Wolfer O'Connell: Highsong, 8 p. de Budd Lewis/Luis Bermejo
Oogie & The Scroungers, 13 p. de Bill DuBay/Esteban Maroto
"La llave de plata" ("The Silver Key"), 9 p. que constituyen la tercera entrega de la serie Tales Of Peter Hypnos, de Josep María Beà, la última aparecida en esta revista.
Darklon The Mystic!, 8 p. de Jim Starlin

Bibliografía

Enlaces externos
 The Warren Magazines Index por Richard J. Arndt. (en inglés)

76

Eerie número 76


Kjellingmo Station (Kjellingmo stasjon) var en jernbanestation på Urskog–Hølandsbanen, der lå i Aurskog-Høland kommune i Norge.

Stationen åbnede 16. november 1896, da den første del af banen fra Bingsfoss til Bjørkelangen blev taget i brug. Oprindeligt hed den Killingmo, men den skiftede navn til Kjellingmo i marts 1947. Den blev nedgraderet til holdeplads 9. maj 1948. Den blev nedlagt sammen med banen 1. juli 1960. I dag er der et busstoppested på det tidligere stationsområde med det gamle navn Killingmo.

Stationsbygningen blev opført i 1896 efter tegninger af Günther Schüssler. Efter nedlæggelsen i 1960 blev den flyttet til Norsk Jernbanemuseum i Hamar, hvor den i mange år fungerede som nordlig endestation for museets lokale bane Tertitten (ikke at forveksle med veteranbane Tertitten mellem Sørumsand og Fossum). Pr. 2017 er det den sydlige endestation.

Litteratur

 Bjerke, Thor; Haugen, Tore;Holom, Finn og Tovås, Ove (2013). Banedata 2013. Hamar / Oslo: Jernbaneverket Norsk Jernbanemuseum / Norsk Jernbaneklubb NJK Forlaget. s 91.

Eksterne henvisninger

 Forvaltningsplan for Urskog-Hølandsbanen

Stationer på Urskog-Hølandsbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1896
Ophørt i 1960

Kjellingmo Station


Kumta (en canarés: ಕುಮಟಾ ) es una ciudad de la India en el distrito de Uttara Kannada, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 41  a 461 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 28 244 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Kumta


Íidamé um tipo de divindade associada ao budismo tântrico ou Vajrayana, as chamadas manifestações do estado de Buda ou mente iluminada. Durante a prática de meditação pessoal (sādhana), o iogue identifica sua própria forma, atributos e mente com aqueles de um yidam com o propósito de transformação.  Yidam às vezes é traduzido pelos termos "divindade meditativa" ou " divindade tutelar ". Exemplos de yidams incluem as divindades de meditação Chakrasamvara, Kalachakra, Hevajra, Yamantaka e Vajrayogini, todos com uma iconografia distinta., mandala, mantra, ritos de invocação e prática.

Antropologia da religião
Práticas vajrayanas
Deidades, bodisatvas e demônios budistas

Íidam