භෞතික විද්‍යාවෙහි, බලයක් යනු ස්කන්ධය සහිත වස්තුවක ප්‍රවේගය වෙනස් කල හැක්කාවූ ඇදීමක් හෝ තෙරපීමකි. බලයකට විශාලත්වයක්  සහ දිශාවක් යන ද්වයම සතු වීම නිසා , එය දෛශික රාශියක් බවට පත්වෙයි. නිව්ටන් ගේ දෙවන නියමය පවසන පරිදී නියත ස්කන්ධයක් සහිත වස්තුවක්, එය මත බලපාන්නාවූ ශුද්ධ බලයට අනුලෝම සමානුපාතික ලෙසින්ද එහි ස්කන්ධයට ප්‍රතිලෝම සමානුපාතික ලෙසින්ද  ත්වරණයට ලක් වෙයි. සමතුල්‍ය ලෙසින් දැක්වූ කල, වස්තුවක් මත ක්‍රියාකරන ශුද්ධ බලය, එහි ගම්‍යතාවය වෙනස්වීමෙහි සිඝ්‍රතාවයට සමාන වෙයි .   තෙරපුමද බලන්න.

ත්‍රිමාන වස්තූන් මත ක්‍රියා කරන බලයන් නිසා ඒවා  භ්‍රමණයට හෝ විරූපී විමට ලක් වීමට හෝ, සමහර අවස්ථාවන්හීදී  පීඩනය වෙනස් වීමට හෝ පරිමාව වෙනස් වීමට හේතු විය හැක. අක්ෂයන් වටා භ්‍රමණ වේගයන් හී වෙනස් කම් ඇති කරලීමට බලයක ඇති ප්‍රවණතාවය හැඳින්වෙන්නේ  ව්‍යවර්තය ලෙසිනි. බලයක ඝූර්ණය  (moment of force) හෙවත් බල-ඝූර්ණය ලෙස ද ව්‍යවර්තය හැඳින්වෙයි. විරූපණය හා පීඩනය ඇති වන්නේ වස්තුව තුල  හට ගන්නාවූ ප්‍රත්‍යාබලයන් හේතුවෙනි.

නිශ්චල සහ චලනය වන්නාවූ වස්තූන් පිලිබඳ අධ්‍යයනය සඳහා, බලය පිලිබඳ සංකල්පය භාවිතා කිරීමට, පුරාණයෙහි සිටම, විද්‍යාඥයෝ යුහුසුළු වූහ.  සරල යන්ත්‍ර ගැන අධ්‍යයනයෙන් ක්‍රිපූ තෙවන සියවසෙහි දර්ශනවේදී ආකිමීඩියස් විසින් යම් ප්‍රගමනයන් බිහි කලද,   මූලික වැරැදි නිගමනයන් සහිතවූ ඇරිස්ටෝටල් විසින් කල බලය පිලිබඳ විස්තර කිරීම සියවස් ගණනක් පුරා අවිච්ඡින්නව පැවතිණි. දහහත්වන සියවස වන විට, ශ්‍රීමත් අයිසෙක් නිව්ටන් විසින් මෙම වැරැදි නිගමනයන්, ගණිතමය විදර්ශනාව තුලින් නිවැරැදි කල අතර එම මතය නොනැසී තුන් සිය වසක් පමණ පැවතිණි. 20වන සියවස වන විට, අයින්ස්ටයින් විසින් ඔහුගේ  සාමාන්‍ය සාපේක්ෂතා වාදය මගින්, ගුරුත්වය පිලිබඳ නිවිටන්ගේ  ආකෘතියට සාපේක්ෂතාමය ගැලපුම් සාර්ථක ලෙස පුරෝකථනය කරමින් අවකාශ-කාල සන්තතියක ඇරඹුම සනිටුහන් කලේය.

සම්මත මාදිළිය ලෙසින් හැඳින්වෙන අංශු භෞතික විද්‍යාව පිලිබඳ මෑත වාදයන් හිදී බලයන් සැලකෙනුයේ  ක්වොන්ටම් යාන්ත්‍ර විද්‍යාමය මට්ටම් ලෙසිනි. සම්මත මාදිළිය පුරෝකථනය කරන පරිදී,  ආමාන බොසෝනයන් ලෙසින් දැක්වෙන හුවමාරු අංශුන්  උපයෝගී කර ගනිමින් මූලික වශයෙන් බලයන් විමෝචනය හා අවශෝෂණය සිදු කෙරෙයි. ප්‍රධාන අන්තර්-ක්‍රියාවන් සතරක් පමණක් දැනට හඳුනාගෙන ඇත: ප්‍රබලතාවය අඩුවන ආකාරයට, ඒවා: ප්‍රබල, විද්‍යුත්චුම්බක, දුබල, සහ ගුරුත්වජ ලෙසින් දැක්වෙයි. 1970 ගණන් හා 1980 ගණන් වලදී සිදු කල අධි-ශක්ති භෞතික විද්‍යාත්මක නිරීක්ෂණයන්  අනුව තහවුරු වූයේ දුබල සහ විද්‍යුත් චුම්බක බලයන් යනු වඩාත් මූල-ධාර්මික  විද්‍යුත්දුබල අන්තර්ක්‍රියාවක භාව ප්‍රකාශයන් බවය.

ආශ්‍රිත

සටහන්

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Video lecture on Newton's three laws by Walter Lewin from MIT OpenCourseWare
 A Java simulation on vector addition of forces
 Force demonstrated as any influence on an object that changes the object's shape or motion (video)

භෞතික විද්‍යාව
Natural philosophy
සම්භාව්‍යය යාන්ත්‍ර විද්‍යාව
Vector physical quantities
Temporal rates

බලය


Knud Poul Moll Nielsen (født 21. april 1930 i Slagelse, død 5. september 1992 i Slagelse) var en dansk hockeyspiller, der deltog på det danske landshold ved OL 1948 i London og 1960 i Rom. Poul Moll Nielsen spillede for Slagelse Hockeyklub og opnåede i alt 25 landskampe i perioden 1948-1960.

Ved OL i 1948 blev Danmark nummer 13 og sidst efter tre nederlag og et uafgjort resultat i den indledende pulje; dermed var Danmark elimineret fra turneringen. Poul Moll Nielsen var holdets yngste spiller og spillede én af kampene. Ved OL i 1960 blev Danmark igen sidst, denne gang blandt 16 hold. Her spillede Poul Moll Nielsen spillede alle tre kampe i indledende runde, hvorpå Danmark trak sig inden placeringskampene.

Hans bror, Villy Moll Nielsen, var også med på OL-holdet i 1960.

Referencer

Hockeyspillere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1948
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1960

Poul Moll Nielsen


La casa Sartorio est un bâtiment historique de la ville de Milan en Italie.

Histoire
Le bâtiment, conçu par l'architecte Enrico Provasi, est construit en 1909.

Description
Le palais, qui se développe sur quatre niveaux, se situe au coin entre le via Piacenza et la via Gian Carlo Passeroni sur un terrain de forme triangulaire.

Les façades, marquées d'une élevée verticalité, présentent des élegants décorations Art nouveau. On mentionne notamment les deux fenêtres arquées d'angle du rez-de-chaussée et du quatrième étage, entrecoupées de deux balcons.  Il est difficile de ne pas remarquer dans le style du bâtiment l'nfluence des œuvres bruxelloises de l'architecte belge Victor Horta.

Notes et références

Notes

Références

Sartorio
Édifice construit en 1909
Architecture Art nouveau à Milan

Casa Sartorio


An Garnotia scoparia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Henry Kendrick Thwaites. An Garnotia scoparia in nahilalakip ha genus nga Garnotia, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Sri Lanka. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Garnotia

Garnotia scoparia


Ernst Otto Beckmann (n. 4 iulie 1853 – d. 12 iulie 1923) a fost un chimist și farmacist german, recunoscut pentru inventarea termometrului Beckmann și pentru descoperirea reacției de transpoziție Beckmann.

Biografie

Lectură suplimentară

Referințe

Nașteri în 1853
Nașteri pe 4 iulie
Decese în 1923
Decese pe 12 iulie
Chimiști germani
Farmaciști germani

Ernst Otto Beckmann


Rüzgâr Gibi Geçti aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Rüzgâr Gibi Geçti, Margaret Mitchell'ın 1936 tarihli bir romanı.
 Rüzgâr Gibi Geçti, Victor Fleming'in yönettiği film.
 Rüzgâr Gibi Geçti, 2008 müzikali.
 Rüzgâr Gibi Geçti, Mehmet Barlas'ın yazdığı roman.

Rüzgâr Gibi Geçti (anlam ayrımı)


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Lenka enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Lenka im Okres Rimavská Sobota.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Lenka

Liste der denkmalgeschützten Objekte in Lenka (Slowakei)


O Oblast de Odessa é a maior região vinícola da Ucrânia. Em 2018, a produção de vinho em Odeshchyna cobria 26,29 mil hectares - 60,44% da área total de vinhedos na Ucrânia.

A região está localizada no clima favorável da costa noroeste do Mar Negro, desde a foz do rio Danúbio até ao estuário de Tylihul. De acordo com dados de 2015, a produção de uva é realizada em 13 dos 26 distritos (de acordo com a anterior divisão administrativo-territorial da Ucrânia). As empresas agrícolas produziram 2.966.984,57 quintals de uvas em 2018.

A partir de 5 de outubro de 2016, de acordo com a classificação oficial dos tipos de atividade económica, a produção de vinhos de uva é realizada por 4 empresários e 152 pessoas jurídicas, e 55 empresas privadas e 528 pessoas jurídicas dedicam-se ao cultivo de uvas.

A partir de 2018, a maior parcela da produção de produtos vitivinícolas pertence ao mosto - 57,88%, em segundo lugar - a produção de vinho com teor alcoólico real não superior a 15% - 24,08%. O terceiro lugar na região pertence à produção de espumante a partir de uvas frescas - 10,77. A região inclui as regiões vinícolas do Mar Negro e da Bessarábia. A história da produção de vinho na região de Odessa remonta aos tempos antigos.

Galeria

Bibliografia

Viticultura
Vinícolas
Oblast de Odessa

Produção de vinho no Oblast de Odessa


جبل صنين هو أحد جبال لبنان الغربية. ترتفع أعلى قممه 2695 مترا عن سطح البحر ويعد ثاني أعلى قمم جبال لبنان. ويمكن رؤيته من مدينة بيروت. سفوحه الغربية تطل على البحر الأبيض المتوسط، أما سفوحه الشرقي فتنحدر ناحية سهل البقاع بمواجهة سلسلة جبال لبنان الشرقية.

في الأزمنة السحيقة، كان جبل صنين مغطى بغابات شجر الأرز إلا أن الفينيقيين والرومان والفراعنة قطعوا أشجاره ليبنوا قصورهم وسفنهم عبر العصور مما حوله إلى جبل أجرد. وفي فصل الشتاء تغطى قممه بالثلوج مما أعطاه جاذبية لرياضة التزلج ويعتبر من أهم جبال التزلج في الشرق الأوسط بخاصة منطقة فقرا.

طالع
 قائمة أعلى القمم الجبلية في لبنان
 سياحة جبلية
 سياحة جبلية في لبنان

المراجع
 جبل صنين - موقع حول

ص
مواقع جذب سياحي في لبنان

جبل صنين


Grégoire V d'Alexandrie est un  patriarche melkite d'Alexandrie de vers 1484  ? à  1486 ?

Contexte
On ne connait que son nom

Notes et références

Bibliographie

Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du XVe siècle

Grégoire V d'Alexandrie


Malhador is a municipality located in the Brazilian state of Sergipe. It is a little city in a rural area. It is located near Itabaiana. Its population was 12,653 (2020) and its area is 101 km².

The municipality contains part of the Serra de Itabaiana National Park.

References

Municipalities in Sergipe

Malhador


O HMS Collingwood foi um couraçado operado pela Marinha Real Britânica e a segunda embarcação da Classe St Vincent, depois do  e seguido pelo . Sua construção começou em fevereiro de 1908 no Estaleiro Real de Devonport e foi lançado ao mar em novembro do mesmo ano, sendo comissionado em abril de 1910. Era armado com uma bateria principal de dez canhões de 305 milímetros montados em cinco torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento de mais de 23 mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de 21 nós.

O Collingwood teve um início de carreira tranquilo e passou seus primeiros anos na Frota Doméstica. Com o início da Primeira Guerra Mundial em 1914 passou a integrar a Grande Frota, porém pouco fez durante todo o conflito e passou a maior parte de seu tempo realizando patrulhas de rotina e treinamentos no Mar do Norte. Sua única ação ocorreu na virada de maio para junho de 1916 na Batalha da Jutlândia. Foi considerado obsoleto depois do fim da guerra e usado como navio-escola até ser colocado na reserva em 1919, sendo descomissionado em 1922 e desmontado.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Classe St Vincent
Navios de 1908
Navios construídos na Inglaterra
Couraçados da Marinha Real Britânica
Couraçados do Reino Unido na Primeira Guerra Mundial

HMS Collingwood (1908)


This is a list of films produced and co-produced in Quebec, Canada ordered by year of release. Although the majority of Quebec films are produced in French due to Quebec's predominantly francophone population, a number of English language films are also produced in the province.

1930s

1940s

1950s

1960s

1970s

1980s

1990s

2000s

2010s

2020s

† Films under this header were announced as going into production more than a year ago, but do not yet have confirmed release dates as of fall 2023.

See also
 Cinema of Quebec
 Prix Iris
 List of Quebec film directors
 Culture of Quebec
 List of French-language Canadian television series
 List of Canadian films

References

External links
 List of the most popular Quebec films (theatrically) since 1985
 List of the most popular Quebec films in France (theatrically) since 2000

Films, List of Quebec
Quebec

List of Quebec films


Relieful României se caracterizează printr-o mare diversitate și complexitate. Din întreaga suprafață a României, 28% este ocupată de munți (peste 800 m altitudine), 42% de dealuri și podișuri (200–800 m altitudine) și 30% de câmpii (sub 200 m altitudine).

Relieful este axat pe arcul Carpaților. În centrul teritoriului se află Podișul Transilvaniei, înconjurat de lanțurile muntoase ale Carpaților Orientali, Meridionali și Occidentali, la exteriorul cărora se întind, ca o treaptă mai joasă, podișuri și câmpii, către care trecerea se face prin intermediul dealurilor subcarpatice.

Diversitatea tipurilor genetice de relief este caracteristică și spațiului românesc. Relieful structural este pus în evidență de abrupturi și denivelări în Carpați și Podișul Dobrogei de Nord. De asemenea, horstul dobrogean s-a constituit pe resturi hercinice în condițiile eroziunii diferențiale a peneplenei. Relieful petrografic este dezvoltat pe roci cristaline în Carpați și Podișul Dobrogei. Relieful dezvoltat pe roci solubile reprezintă peste 20 % din teritoriul țării, mai relevant fiind relieful carstic din aria carpatică. Tot în Carpați este specific și relieful dezvoltat pe gresii și conglomerate, în ariile de orogen, alături de care evoluează relieful vulcanic și cel grefat pe roci metamorfice. Pe spațiile mai joase se afla relieful dezvoltat pe argile, marne, nisipuri și depozite leossoide. Relieful glaciar este bine reprezentat în părțile înalte ale Carpaților Meridionali și în Munții Rodnei, prin circuri glaciare, în timp ce relieful periglaciar este distribuit, în mod variat, pe întreg teritoriul țării. De asemenea, relieful fluviatil și cel litoral au o reprezentare specifică pe teritoriul României.

Relieful României este caracterizat prin patru elemente: varietate, proporționalitate, complementaritate și dispunere simetrică, dat fiind numărul mare de forme de relief, repartiția aproximativ egală a principalelor unități de relief (35% munți, 35% dealuri și podișuri și 30% câmpii) și gruparea reliefului.
Carpații Românești se extind ca un inel, ce închide o mare depresiune în centrul țării, cea a Transilvaniei. Sunt munți cu altitudine mijlocie, fragmentați, cu un etaj alpin, pășuni alpine și întinse suprafețe de eroziune, a căror altitudine maximă se atinge în vârful Moldoveanu (din Munții Făgăraș), la 2 544 de metri. Pe teritoriul României, Munții Carpați au o lungime de 910 km.

La exterior Munților Carpați se află un inel de dealuri — Subcarpații și Dealurile de Vest — locurile cele mai populate, datorită bogatelor resurse de subsol (petrol, cărbuni, sare) și condițiilor favorabile culturii viței-de-vie și pomilor fructiferi. În est și sud se extind trei mari podișuri (Moldovei, Dobrogei și Getic), dar și Podișul Mehedinți, în timp ce în sud și vest se întind două mari câmpii, Câmpia Română (îngustată spre est) și Câmpia de Vest.

Delta Dunării este cea mai joasă regiune a țării, sub 10 m altitudine, cu întinderi de mlaștini, lacuri și stuf. Ceva mai înălțate sunt grindurile fluviale și maritime (Letea, Caraorman, Sărăturile) pe care se grupează satele de pescari. Este un teritoriu descris din Antichitate de numeroși oameni de știință ai vremurilor, printre care Herodot, Strabon, Ptolemeu sau Plinius cel Bătrân. Delta Dunării a fost introdusă în lista patrimoniului mondial al UNESCO în 1991 ca rezervație naturală a biosferei.

România beneficiază de toate tipurile de unități acvatice: fluvii și râuri, lacuri, ape subterane, ape marine. Particularitățile hidrografice și hidrologice ale României sunt determinate, în principal, de poziția geografică a țării în zona climatului temperat-continental și de prezența arcului carpatic. Factorul antropic a contribuit la unele modificări ale acestor particularități.

Munții României

Carpații Românești se extind ca un inel, care închide o mare depresiune în centrul țării, a Transilvaniei. Sunt munți cu altitudine mijlocie, fragmentați (de văi transversale total sau parțial) și prezintă un număr însemnat de depresiuni intracarpatice (cu diferite geneze), cu un spectaculos etaj alpin, cu pașuni alpine, cu întinse suprafețe de eroziune. Acești munți au fost, din cele mai vechi timpuri, loc de retragere și de adăpost al populației pe timpul invaziilor străine. Datorită caracteristicilor locale, au apărut și așezări permanente (în depresiuni și pe culoarele de vale), dar și temporare (odăi, sălașe) care ating plafonul de 2000 m. În Carpații Apuseni se atinge altitudinea de 1200 m pentru așezările permanente. Raportat la continentul european, Carpații reprezintă sistemul nord-estic montan alpin, care începe din Bazinul Vienei și ține până în Valea Timocului, pe o lungime de aproximativ 1500 km (cel mai lung lanț montan din Europa) și se întinde pe o suprafață de 170 000 km². Pe teritoriul României au o lungime de 910 km. Carpații românești fac parte din sectorul estic al sistemului muntos alpin, bine individualizat prin direcția generală a culmilor principale, prin altitudine, prin masivitate și structură. Rezistența Platformei Ruse le-a impus Carpaților la formare o direcție de la nord-nord-vest spre sud-sud-est, direcție modificată apoi spre vest de horstul hercinic dobrogean. Astfel, Munții Carpați, care se ridică până la peste 2 500 m, domină relieful României, altitudinea maximă de 2 544 m fiind în vârful Vârful Moldoveanu din Munții Făgăraș. Carpații sunt apreciați ca munți cu înălțime mijlocie și mică și au altitudinea medie de 840 m. De asemenea, circa 90 % din suprafața lor se află sub altitudinea de 1500 m. Cea mai mare parte din aria carpatică având peste 2000 m, în proporție de 85 %, se află între Valea Prahovei și Culoarul Timiș-Cerna. Treapta munților prezintă, deci, diferențieri din punct de vedere hipsometric: Carpații Meridionali, cu altitudinea medie de 1136 m, Carpații Orientali, cu altitudinea medie de 950 m și Carpatii Occidentali, cu altitudinea medie de 654 m.

Carpații românești se împart în trei mari grupe:
 Carpații Orientali, aflați între granița de nord și Valea Prahovei, reprezintă 52,2 % din întreaga arie carpatică, cuprinzând depresiuni largi și numeroase pasuri ce permit circulația rutieră și feroviară între Moldova și Transilvania; pe latura vestică a Carpaților Orientali se întinde cel mai mare lanț de munți vulcanici din Europa: Oaș, Gutâi, Țibleș, Călimani, Gurghiu, Harghita, Bodoc etc. Formați ca și celelalte unități ale Carpaților românești, în timpul orogenezei alpine, prezintă varietate litologică, fiind constituiți din sișturi cristaline, roci sedimentare și roci vulcanice, dispuse în trei șiruri paralele. Altitudinea maximă este de 2303 m, iar gradul de fragmentare este ridicat, fiind dat de prezența depresiunilor și văilor dispuse transversal și longitudinal. Între văile Oituz și Prahova, Carpații Orientali își schimbă direcția (de la N-V la S, spre S-V și V), formând Carpații de Curbură. Masivele care alcătuiesc Carpații Orientali au următoarea alcătuire: în vest roci vulcanice, în centru roci cristaline iar în est și sud roci sedimentare. Principalele resurse sunt: minereuri de cupru, plumb, aur, argint, mangan, cărbuni, ape minerale etc.
 Carpații Meridionali, cuprinși între Valea Prahovei și culoarul Timiș-Cerna, se întind pe aproximativ 21 % din spațiul montan românesc. În această grupă se întâlnesc cei mai înalți munți din România, 11 vârfuri au altitudini de peste 2500 m. Caracteristicile morfometrice sunt superioare celorlalte unități carpatice. Dovada o constituie înălțimea maximă de 2544 m, înclinarea medie a reliefului de 25 – 35 % și adâncimea fragmentării, care, pe alocuri, variază între 500 și 1000 m. Masivitatea pronunțată se explică prin structura litologică, prin predominarea sișturilor cristaline. În plus, aceste tipuri de roci au conservat cel mai bine urmele glaciațiunii pleistocene și, ca urmare, Carpații Meridionali adapostesc cea mai mare varietate de forme glaciare: circuri și văi glaciare, custuri, șei de transfluență, morene frontale și laterale, praguri glaciare. Acestea sunt fie izolate, fie grupate, în acest din urmă caz formând complexe glaciare. De asemenea, rocile metamorfice sunt cele care au condiționat menținerea urmelor modelarii policiclice, în cadrul lor evidențiindu-se trei suprafețe de nivelare (Borăscu, Râu-Șes, Gornovița), precum și umeri de vale. Nu în ultimul rând, este de menționat relieful carstic prezent pe calcarele din care sunt construite extremitățile munților. Munții sunt formați din roci cristaline și culmi calcaroase.
 Carpații Occidentali, ce se întind între Defileul Dunării la Sud, și Someș la Nord, au trecut, pe parcursul orogenezei alpine, prin etape de înălțare și de coborare, prin accidente tectonice pe parcursul cărora s-au definitivat masivele sub formă de horsturi si grabene. Liniile de falii formate au permis apariția efuziunilor vulcanice și conturarea unor forme vulcanice care s-au păstrat până azi. Ponderea mare a rocilor dure (sișturi cristaline, granite, banatite) explică masivitatea reliefului. Prezența calcarelor a favorizat dezvoltarea reliefului carstic pe o suprafata de 2467 km², acesta fiind marcat prin peșteri și forme carstice minore. Și în cadrul lor, procesele tectonice sacadate, cu faze de înălțare urmate de lungi perioade de liniște tectonică, au contribuit la formarea suprafețelor de nivelare, însă la înălțimi mult mai reduse în comparație cu celelalte ramuri carpatice. Altitudinea maximă este de 1849 m în Munții Apuseni. Principalele resurse sunt: minereuri feroase și neferoase, cărbuni, materiale de construcții, izvoare minerale etc.

Demografia montană
Munții reprezintă o treime (33%) din teritoriul României.
În anul 2011, în această zonă existau 826 de localități, din care 80 de orașe mici și mari.

În anul 2015, aproximativ 16 la sută din populație mai locuia în zonele montane ale României.

Promovarea zonei montane în România
În România post-comunistă au fost înființate diverse asociații și organizații pentru promovarea zonei montane:
 Comisia Zonei Montane din România (1990)
 Institutul de Montanologie - Sibiu (1991)
 Agenția Națională a Zonei Montane (1994)
 Centrul de Formare și Inovație pentru Dezvoltare în Carpați - CEFIDEC Vatra Dornei (1994)
 Agenția Zonei Montane (2014)
 Centrul de Economie Montană - CE-MONT (2015)
ONG-uri:
 Forumul Montan din România (2002)
 Asociația Națională pentru Dezvoltare Rurală Montană - ROMONTANA (2000)
 Federația Agricultorilor de Munte - Dorna (1993)

Vezi și
 Geografia României

Note

Lectură suplimentară
 Viitor în Carpați, Radu Rey, Editura Scrisul Românesc, Craiova, 1979 - fișă
 Civilizație montană, Radu Rey, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1985

Forme de relief din România

Relieful României


بلدية كارثيلين (بالإسبانية: Carcelén) هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة كاستيا لا مانتشا وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية كارثيلين 668 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية كارثيلين

بلديات البسيط
أماكن مأهولة في البسيط

كارثيلين


Ingrid Busboom (* 29. März 1931 in Bremen) ist eine deutsche Politikerin (SPD) aus Bremen. Sie war Mitglied der Bremischen Bürgerschaft.

Biografie

Ausbildung und Beruf
Busboom war als Sachbearbeiterin in Bremen tätig.

Politik

Busboom ist Mitglied der SPD in Bremen in dem SPD-Ortsverein in Obervieland.

Sie war von 1983 bis 1995 für die SPD Mitglied der Bremischen Bürgerschaft und in verschiedenen Deputationen und Ausschüssen der Bürgerschaft tätig.

Quellen
 Norbert Korfmacher: Mitgliederverzeichnis der Bremischen Bürgerschaft 1946 bis 1996 (= Kommunalpolitik. Band 1). LIT, Münster 1997, ISBN 3-8258-3212-0.

Mitglied der Bremischen Bürgerschaft (ab 1945)
SPD-Mitglied
Deutscher
Geboren 1931
Frau

Ingrid Busboom


Wauneta may refer to the following places in the United States:

Wauneta, Colorado
Wauneta, Kansas
Wauneta, Nebraska

Wauneta


Guadalajara getur átt við:
 Guadalajara, borg í Mexíkó.
 Guadalajara, hérað á Spáni.
 Guadalajara, borg á Spáni og höfuðborg samnefnds héraðs.

Aðgreiningarsíður

Guadalajara


Hans Kamecke () a fost un general german din Wehrmacht care a comandat Divizia 137 Infanterie în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. A fost ucis pe front la 16 octombrie 1943, în apropierea localității Kolpen din Uniunea Sovietică. A fost decorat post-mortem cu Crucea de Cavaler al Crucii de Fier la 27 octombrie 1943.

Decorații
 Crucea de Fier cl. II și cl. I (1914)
 Crucea de onoare a Războiului Mondial 1914/1918
 Medalia Zidului Vestic
 Crucea de Fier cu barete (1939)
 cl. II (23 ianuarie 1940)
 cl. I (11 iunie 1940)
 Insigna pentru răniți (1939)
 neagră (17 martie 1942)
 argintie
  Ordinul "Steaua României" cu spade în gradul de Comandor, cu panglica de "Virtutea Militară" (25 noiembrie 1941) "pentru curajul și modul exemplar cu care a condus luptele regimentului său pe câmpiile Basarabiei"
 Crucea Germană de aur (1 decembrie 1941)
 Medalia Frontului Răsăritean (18 iulie 1942)
 Crucea de Cavaler al Crucii de Fier (27 octombrie 1943) în calitate de Generalleutnant și comandant al Diviziei 137 Infanterie

Note

Bibliografie

Nașteri în 1890
Decese în 1943
Generali germani
Decorați cu Crucea de Cavaler al Ordinului Crucea de Fier
Personal militar german al Primului Război Mondial
Decorați cu Ordinul Steaua României
Oameni uciși în Al Doilea Război Mondial

Hans Kamecke


Giral Fruchel fue un maestro mayor de obras francés de origen borgoñón, que trabajó durante el siglo . Viajó a España y se puso al servicio de Alfonso VIII, para el que realizaría obras en diversos lugares del Reino de Castilla. Entre sus trabajos más notables se encuentra la encomienda en 1170 para la terminación en concreto de la Basílica de San Vicente de Ávila, la construcción de la catedral de Ávila y de iglesias como la Iglesia de Santa María Magdalena en Zamora. Es considerado el introductor en la península ibérica del gótico de la Isla de Francia.

Referencias

Véase también
 Arquitectura gótica en España

Arquitectos de Francia del siglo XII
Arquitectos de España del siglo XII
Alarifes

Giral Fruchel


The Dewey Square Tunnel in Boston, Massachusetts, is part of Interstate 93 (concurrent with US 1 and Route 3), running under the heart of the city's financial district, including Dewey Square. Built in 1959, it was part of Boston's Central Artery freeway construction project of the 1950s. Known to locals as the South Station Tunnel (due to its proximity to South Station), the Dewey Square Tunnel is of cut-and-cover design, and originally was six lanes wide (three in each direction), with no breakdown lanes.

Because of public outcry during construction of The Central Artery, elevated for most of its length and reviled because it cut off views of and access to Boston's historic waterfront, it was decided by then-Governor John A. Volpe that the final section of the artery was to be put underground from just south of Congress Street to Kneeland Street near Boston's Chinatown section.  At the time of its construction, it was the widest vehicular tunnel in the world.

At one time, a bus terminal serving Peter Pan, Bonanza, and other regional bus lines sat atop the tunnel near its northern portal. The bus station has since been relocated to the major intermodal transportation hub at South Station.

The lack of breakdown lanes, the limited number of travel lanes, and the myriad access ramps to and from the Artery and the tunnel caused massive traffic jams and gridlock, forcing transportation officials to consider rebuilding the Artery and putting it totally underground. The Dewey Square Tunnel received new life as part of the massive Big Dig project of the late 1990s and early 2000s. The tunnel was rehabilitated and now serves as exclusive southbound lanes of Interstate 93, complete with a new ventilation system and gently banked corners consistent with appropriate superelevation.  Its old northern portal at Congress Street was connected to the underground southbound lanes of the new artery in 2005.

A long-closed northbound off-ramp to Chinatown was rebuilt and reopened as a southbound on-ramp from Surface Road. The refurbished tunnel, with 6 lanes at its widest point, was fully opened on March 5, 2005. The Dewey Square Tunnel is the only remaining section of the original Central Artery still in use.  Since the completion of the Big Dig project, the name "Dewey Square (South Station) Tunnel" has fallen into general disuse; instead, it is considered to be part of the Thomas P. O'Neill Jr. Tunnel, a name used for the entire length of the north–south tunnel system.

References

Road tunnels in Massachusetts
Tunnels in Boston
U.S. Route 1
Interstate 93
Tunnels completed in 1959

Dewey Square Tunnel


Adult Swim (stilizat [adult swim]) este un canal de televiziune canadian în limba engleză, bazat pe blocul de programe din S.U.A., cu același nume, care prezintă programe de animație și de acțiune live care vizează un public de 18-34 ani. Rețeaua este deținută în totalitate de Corus Entertainment în baza unui acord de licență de marcă cu Warner Bros. Discovery. Canalul a fost lansat la miezul nopții la 1 aprilie 2019, înlocuind canalul Action.

Vezi și
 Adult Swim

Televiziuni din Canada

Adult Swim (Canada)


Thomas Bührer (* 30. Januar 1968) ist ein ehemaliger Schweizer Orientierungsläufer. Er ist dreifacher Weltmeister mit der Staffel und Langdistanzweltmeister von 2003.

Bührer wurde bereits 1988 im Weltcup eingesetzt. Seinen ersten WM-Einsatz hatte er aber erst 1991 in der Tschechoslowakei, als er sofort mit der Schweizer Staffel, in der neben ihm noch Alain Berger, Urs Flühmann und Christian Aebersold liefen, Gold gewann. 1993 in den Vereinigten Staaten und 1995 in Deutschland verteidigten die Schweizer jeweils mit Bührer in der Staffel den Titel. 1995 hatte er mit Platz vier auf der Kurzdistanz auch sein bis dahin bestes WM-Einzelergebnis erzielt. Nach dem Schweizer-Titelhattrick gelang es der Staffel nicht mehr, an alte Erfolge anzuknüpfen. Bührer aber konnte in der Weltspitze Fuß fassen, was auch sein Abschneiden im Weltcup belegte. Bei den Europameisterschaften 2002 in Ungarn gewann Thomas Bührer den Titel auf der Langdistanz und ein Jahr später wurde er im selben Wettbewerb bei der Heim-WM in Rapperswil auch Weltmeister.

Thomas Bührer gewann die Schweizer Meisterschaft auf der Langdistanz 1992, 1993 und 1996. Auf der Mitteldistanz gewann er 1996, 1997, 1999 und 2000 den Titel. Die Nachtlaufmeisterschaft gewann er 1994, 1995, 1997, 1999 und 2000. Mit dem OLG Cordoba gewann er 1992, 1994, 1997 und 2001 die nationale Staffelmeisterschaft. 1994, 1997, 1998 und 2002 gewann er mit diesem Verein auch die Schweizer Teammeisterschaft.

Platzierungen

Weblinks
 World Orienteering Championships International Orienteering Federation
 Thomas Bührer World of O Runners
 Bührer Thomas SOLV

Orientierungsläufer (Schweiz)
Weltmeister (Orientierungslauf)
Europameister (Orientierungslauf)
Schweizer Meister (Orientierungslauf)
Schweizer
Geboren 1968
Mann

Thomas Bührer


Universal Soldier: The Return es una película del año 1999 dirigida por Mick Rogers y protagonizada por Jean-Claude Van Damme. Es la segunda entrega de la saga Soldado universal. La película recaudó 10 937 890 dólares, siendo un fracaso comparado con los 102 000 000 dólares que recaudó la primera entrega.

Diez años después, en 2009, se estrenó una tercera entrega llamada Universal Soldier: Regeneration que descarta los eventos presentados en este film y funciona como una continuación directa de la primera película.

Reseña
Luc Deveraux, el "soldado universal", está a punto de entrar en acción de nuevo. Cuando Seth, el ultra guerrero controlado por ordenador, decide vengarse y destrozar a sus creadores, el único que lo puede detener es Luc. El infierno comienza cuando Luc se enfrenta a Seth y a un terrible ejército de soldados perfectos en un combate que opone a los hombres contra las máquinas y al bien contra el mal.

Reparto

Música
Una banda sonora para la película fue entregada por Trauma.

Enlaces externos

Películas con música de Don Davis

Universal Soldier: The Return


دروزهبا  هي مدينة في مقاطعة نيجني نوفغورود أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 4103 نسمة.

المراجع

مدن مقاطعة نيجني نوفغورود

دروجبا (نيجني نوفغورود)


În domeniul finanțelor, un contract forward sau pur și simplu un contract de expediere este un contract nestandardizat între două părți de a cumpăra sau de a vinde un activ la o dată specificată, la un preț convenit astăzi, făcându-l un tip de instrument derivat. Partea care acceptă să cumpere activul suport în viitor își asumă o poziție lungă, iar partea care acceptă să vândă activul în viitor își asumă o poziție scurtă. Prețul convenit se numește prețul de livrare (engl. delivery price), care este egal cu prețul forward la momentul încheierii contractului.

Instrumente financiare derivate

Contract forward


Manden med jernmasken var en person, der blev arresteret i Dunkerque i 1669 og først indsat i Pignerol-fængslet ved Torino. Nogle krypterede breve omtaler måske ham, men uden at identificere ham med sikkerhed (det ord, der måske betyder maske, 330 309, er ikke tydet). Man har gættet på, at fangen skulle være Vivien Labbé, Seigneur de Bulonde, en officer der havde vakt kongens vrede ved at panisk tilbagetog fra Coni under et felttog i Piemonte i 1691. Deres dødsår passer ikke sammen.

I Pignerol-fængslet stod fængselsdirektør Eugene Saint Mars personligt ansvarlig for ham. Han blev forflyttet til andre fængsler og tog fangen med sig. Sådan havnede de begge i Bastillen i 1698, hvor fangen døde 19. november 1703 efter kort tids sygdom. Han havde siddet indespærret i 34 år, i al den tid maskeret. Hverken kongens personlige repræsentant i Bastillen, løjtnant Etienne du Jonca, eller Saint Mars kendte fangens identitet. Dagen efter sin død blev den ukendte fange begravet under navnet Marchioly.

Alexandre Dumas' roman Manden med jernmasken fra 1847 blev en stor succes og blev filmatiseret flere gange, herunder i 1939 og 1998. I virkeligheden var fangens maske af fløjl med metalkanter, han fik jævnligt nyt tøj, god mad og vin. Han måtte ikke have kontakt med nogen uden for fængslet, og det var ham under dødsstraf forbudt at tage masken af. Før han kom til Bastillen, kradsede han noget ned på en tallerken og smed den ud af vinduet, hvor en fisker samlede den op og gav den til fængselsdirektøren, der spurgte, om fiskeren havde læst, hvad der stod skrevet. Da fiskeren tilstod, at han ikke kunne læse, kaldte direktøren ham en heldig mand, for så kunne han få lov til at leve videre. Voltaire foreslog, 50 år efter den ukendte fanges død, at han var Ludvig 14.s ældre bror, et resultat af en affære mellem dronning Anna og kardinal Mazarin. I så fald havde fangen ret til at gøre krav på Frankrigs trone. En anden teori gik ud på, at fangen var Ludvig 14.s rigtige far. Dronning Anna havde i så fald haft en affære med denne ukendte mand, hvis lighed med sønnen var så stor, at han måtte skjule sit ansigt. I Dumas' roman er fangen Ludvigs tvillingebror. Den teori er baseret på en erindringsbog, angiveligt skrevet af hertugen af Richelieu og udgivet i 1790, men senere afsløret som et falskneri, udført af Richelieus sekretær.

Efter stormen på Bastillen blev arkiverne åbnet, og her var den ukendte fange navngivet som Eustache Dauger. Først i 1920 lykkedes det den franske historiker Maurice Duvivier at spore Eustache Dauger de Cavoye, søn af François de Cavoye, der var kaptajn for kardinal Richelieus musketérkorps. Eustache var født 30.august 1637 som en af seks brødre, der alle blev soldater. Fire blev dræbt i forskellige slag, men brødrene Eustache og Louis overlevede. Louis var en af Ludvig 14.s mest betroede embedsmænd. I opvæksten omgikkes de kongefamilien, og Maurice Duvivier mener, at deres far kan have været Ludvig 14.s rigtige far. Eustache Dauger kan være holdt indespærret, fordi han vidste, at han var kongens halvbror, og flere gange havde vist sig langt mindre pålidelig og loyal end sin bror Louis. Eustache havde været indblandet i flere skandaler og tvunget til at forlade sin post i hæren. Han kan have gjort et forsøg på pengeafpresning og derfor blevet indespærret, men ikke henrettet, fordi han var kongens slægtning og barndomskammerat. Men da Ludvig 15. blev udspurgt om sagen af hertugen af Choiseul, svarede han: "Hvis De vidste alt om denne sag, ville De forstå, at den er meget lidt interessant."

Noter

Uidentificerede personer
Mysterier

Manden med jernmasken (person)


Forti Corse ili jednostavno Forti je bivša automobilistička momčad, koja se u Formuli 3000 natjecala od 1987. do 1994., a u Formuli 1, od 1995. do 1996. Momčad su osnovali Guido Forti i Paolo Guerci u kasnim 70-im godinama u Alessandriji u Italiji. Forti nije imao velikog uspjeha u Formuli 1, gdje u 27 utrka nisu uspjeli osvojiti bodove. Najbolji rezultat im je 7. mjesto Pedra Diniza na VN Australije 1995. Momčad je bila puno uspješnija u Formuli 3000. U osam sezona, ostvarili su devet pobjeda, a 1992. bili su doprvaci.

Početak u automobilizmu
Forti su osnovali u kasnim 70-ima, biznismen i bivši trkaći vozač Guido Forti, i inženjer Paolo Guerci. Baza momčadi je bila u Alessandriji, u regiji Pijemont u Italiji. Izuzetno je teško pronaći bilo kakve informacije, u kojim je automobilima Guido Forti vozio, a još je teže otkriti koliko je bio konkurentan kao vozač, iako nedostatak prikupljenih podataka vjerojatno sugerira da njegova vozačka karijera nije bila izuzetno uspješna. Talijanska Formula Ford 1977., bila je prvi izazov za momčad. Forti je koristio Osellinu šasiju za tu sezonu, a jedini vozač Teo Fabi je pobijedio na 5 od 12 utrka te sezone i osvojio naslov s 10 bodova više od Andree de Cesarisa u Coloniju. Momčad se nakon toga počela natjecati u raznim južnoameričkim i europskim Formula 3 prvenstvima, a prvi znak uspijeha se dogodio 1979., kada je Oscar Larrauri osvojio argentinsko Formula 3 prvenstvo.

Talijanska Formula 3
Iako je momčad postigla zapažene rezultate, bilo je pomalo skupo voditi momčad u Formuli 3 na kontinentima izvan njihove izvorne baze, tako da je Forti izabrao da nastupa isključivo u talijanskoj Formuli 3. Prve sezone nisu dale uspjeha kakvom su se u momčadi nadali. Vinicio Salmi je 1981. u bolidu Martini MK31 s Fiatovim motorom osvojio samo 4 boda i 16. mjesto u ukupnom poretku. Ni sljedeća 1982. nije bila bolja. Franco Forini, u Martinijevom MK37 bolidu i Alfa Romeo motorom, je osvojio tek 1 bod i 15. mjesto u ukupnom poretku. U sredini sezone 1983., momčad se prebacila s Martinijevog MK37 bolida na Alba AR1 bolid, a Nicola Carboni ponovno osvaja samo 1 bod i 19. mjesto u ukupnom poretku. Prvi veći uspjeh dolazi 1985. kada povratnik u momčad Franco Forini, u Dallara bolidu s Volkswagen motorom osvaja 70 bodova i naslov prvaka ispred Alexa Caffija. Sljedeće 1986. za momčad voze dva vozača, Nicola Marozzo i Giorgio Montaldo. Marozzo osvaja 3 boda i 15. mjesto, a Montaldo 1 bod i 19. mjesto. Za sezonu 1987. su dovedeni Enrico Bertaggia i Emanuele Naspetti. Naspetti osvaja 2 boda i 17. mjesto, a Bertaggia 53 boda i naslov prvaka. Oba vozača su vozila bolid Dallara 387-Alfa Romeo. Nakon osvajanja naslova Bertaggia odlazi, a na njegovo mjesto dolazi Gianni Morbidelli koji sezonu završava na 5. mjestu s 25 bodova, dok Naspetti osvaja naslov s 48 bodova. Treći vozač Amato Ferrari ne uspijeva osvojiti bodove. Odlazak vozača nakon osvaja naslova se nastavio, tako je Naspetti napustio momčad na kraju sezone, a sljedeće 1989. Morbidelli postaje četvrti i posljednji Fortijev vozač koji je osvojio naslov prvaka u talijanskoj Formuli 3 osvojivši 59 bodova. Fabiano Vandone sa 7 bodova osvaja 10. mjesto, a Vittorio Zoboli s 2 boda, 16. mjesto. Od 1990. do 1992. momčad nije imala puno uspjeha. Ukupno 11 vozača u te tri godine je vozilo za Forti. Domenico Schiattarella je 1990. osvojio 14 bodova i 9. mjesto. Iste sezone Vandone osvaja tri boda vise nego 1989., a Alessandro Zampedri s 4 boda osvaja 17. mjesto. Fabrizio de Simone 1991. osvaja 9 bodova i 12. mjesto, a sljedeće sezone 5 bodova i 16. mjesto. Alessandro Prioglio s 5 bodova završava na 13. mjestu 1991. U te dvije sezone bodove nisu osvojili: Paolo de Cristofaro, Richard Favero i Gianluca Paglicci u sezoni 1991. i Philipp Peter, Antonio Stefani i Giorgio Tibaldo u sezoni 1992.

Formula 3000

Formula 1
Sljedeći korak je trebao biti Formula 1, za što se Guido Forti počeo pripremati već 1991., a 1992. sklapa dogovor s Abiliom dos Santosom, ocem Pedra Diniza i vlasnikom velikog lanca supermarketa u Brazilu, zbog čega novac nije bio problem, a i donio je i solidne sponzore kao što su Duracell, Marlboro, Parmalat i Gillette. Kasnije su kupljeni pogoni bivše momčadi Fondmetal, a i dovedeni su Cesare Fiori i dizajner Sergio Rinland, koji su već imali podosta iskustva u Formuli 1 te René Arnoux kao konzultant Pedru Dinizu te je 1995. je sve bilo spremno za debi u Formuli 1, osim bolida. Forti nikad u svojoj povijesti u nižim kategorijama nije napravio samostalno svoj bolid, nego je kupovao uglavnom od Dallare ili Lole i to je za njih bio veliki izazov. Rezultat tog neiskustva je Forti FG01 koji je bio pretežak, zastario i jako spor bolid, a glavni razlog je što je kao baza korišten nikad uporabljeni Fondmetalov bolid za 1993. godinu, a lošim rezultatima je pridonio slabi V8 motor Cosworth-Ford ED koji je bio 100 ks slabiji od Renaultova V10 motora te činjenica da je Forti FG01 bio jedini bolid s ručnim mjenjačem. Vozači u prvoj sezoni su bili Pedro Diniz i iskusni Roberto Moreno, koji je odabran prvenstveno jer bio Brazilac, što je ocu Pedra Diniza bilo jako bitno. Kad je sezona počela, rezultati i performanse bolida su bili razočaravajući.

1995.
Već u prvoj utrci na VN Brazila 1995. je bilo jasno da će momčad imati velikih problema kroz sezonu. Od 26 vozača Moreno se kvalificirao 23. sa 6,188 sekundi zaostatka za prvim vozačem, Damonom Hillom u Williams-Renaultu. Dinizov zaostatak na 25. mjestu je bio još veći, 7,711 sekundi za Hillom. U utrci su vodili bitku na začelju s bivšim Fortijevim vozačima u Formuli 3000, Andreom Monterminijem i Domenicom Schiattarellom. Moreno je odustao u 47. krugu kad je izletio sa staze, a Diniz je utrku završio na posljednjem 10. mjestu s čak 7 krugova zaostatka za pobjednikom Michaelom Schumacherom.

Ni VN Argentine nije prošla bolje. U kvalifikacijama je jedino Taki Inoue u Footworku bio lošiji. Zaostatak Morena na 24. mjestu iznosio je velikih 11,240 sekundi za prvim vozačem Davidom Coultardom, dok je Dinizov zaostatka bio 12,691 sekundi. Cijelu utrku su Moreno i Diniz vodili unutarmomčadsku borbu na posljednja dva mjesta. Utrku su završili s 9 krugova zaostatka za pobjednikom, te nisu bili ni klasificirani. Na VN San Marina i VN Španjolske, momčad je i službenog dosegla dno u kvalifikacijama. Na obje utrke, Moreno i Diniz su se kvalificirali uvjerljivo na posljednja dva mjesta, opet s velikim zaostatkom. U San Marinu su završili na posljednjem 15. i 16. mjestu sa 7 krugova zaostatka, dok su u Španjolskoj odustali, Diniz zbog problema s mjenjačem, a Moreno zbog problema s pumpom za dotok vode.

U kvalifikacijama za VN Monaka, Diniz po prvi put uspijeva biti brzi od Morena, te osvaja 22. mjesto na gridu, do tada najbolju kvalifikacijsku poziciju. No Dinizov zaostatak za prvim u kvalifikacijama je i dalje bio velik, 7,292 sekundi. Moreno se kvalificirao kao 24. vozač, a u utrci je odustao već u devetom krugu zbog problema s kočnicama. Diniz je ponovo utrku završio na posljednjem 10. mjestu sa 6 krugova zaostatka. Na VN Kanade, Moreno i Diniz su po treći put u sezoni zauzeli posljednje pozicije u kvalifikacijama, no ovog puta 23. i 24. mjesto, jer Domenico Schiattarella i Jos Verstappen nisu nastupali, pošto je njihova momčad Simtek bankrotirala i povukla se iz Formule 1. U utrci je Diniz odustao zbog problema s kočnicama, a Moreno je ostao bez goriva pri kraju utrke. I na VN Francuske je Forti ostao vjeran posljednjim mjestima u kvalifikacijama. U prvom krugu utrke je došlo do sudara Diniza, Ukya Katayame i Takija Inouea. Moreno je utrku završio na 16. mjestu sa 6 krugova zaostatka, no prvi put u sezoni Forti nije bio posljednji na cilju. Lošiji od Morena je bio Andrea Montermini u Pacificu.

Na sljedeće tri utrke, VN Velike Britanije, VN Njemačke i VN Mađarske, nijedan Fortijev vozač nije došao do cilja. Mjenjač, kočnice i motor su bili uzroci Dinizovih odustajanja, dok je Moreno imao problema s hidraulikom, mjenjačem i pogonskom osovinom. S vremenom, zbog budžeta su se poboljšali rezultati te su stavljeni sekvencijalni mjenjač, redizajnirani sidepodovi, prednje krilo i monokok te je smanjena težina za 60 kg. Isto tako, dvostruko više ljudi je zaposleno. Sve to je dovelo do toga da su uspjeli konkurirati Pacificu po performansama, a Diniz je u Britaniji osvojio 20. mjesto u kvalifikacijama, što je zajedno s Japanom i Australijom kasnije u sezoni, najbolji kvalifikacijski rezultat Fortija u 1995.

Na VN Belgije po prvi put u sezoni, oba bolida su stigla do cilja, no Dinizov zaostatak u kvalifikacijama je iznosio čak 15,145 sekundi u odnosu na prvog vozača Gerharda Bergera u Ferrariju. Na VN Italije su se nastavile borbe na začelju s Pacificom u kvalifikacijama, a u utrci je Moreno odustao već u prvom krugu, dok je Diniz dohvatio pretposljednje 9. mjesto. Još jednom na VN Portugala, oba vozača stižu do cilja, do 16. i 17. mjesta, dok na VN Europe Diniz osvaja 13. mjesto ispred Gabriela Tarquinija u Tyrrellu i Jean-Denisa Deletraza u Pacificu. U kvalifikacijama za VN Pacifica, Moreno i Diniz po drugi put uspijevaju biti brži od momčadi Pacific u kvalifikacijama, a u utrci po treći posljednji put u sezoni, oba vozača stižu do cilja. Zato na VN Japana, oba odustaju. Moreno već u prvom krugu zbog kvara na mjenjaču, dok je Diniz izletio sa staze u 32. krugu, nakon što se cijelu utrku vozio na posljednjem mjestu. Na posljednjoj utrci sezone, VN Australije, Forti je bio najbliže osvajanju bodova u svojoj Formula 1 avanturi. Moreno se kvalificirao na 20. mjesto s 5,152 sekundi zaostatka, dok je Diniz zauzeo jednu poziciju niže. Moreno je na startu pretekao Takija Inouea, i do 15. kruga kada je Japanac odustao, vodio borbu s njim za 17. mjesto. Samo šest krugova kasnije odustaje i Moreno. Diniz se cijelu utrku vozio na pretposljednjem mjestu ispred Bertranda Gachota u Pacificu. Kako su u vozači u odustajali, tako je i Diniz napredovao. Utrku je završio na 7. mjestu, krug iza posljednjeg osvajača bodova Pedra Lamyja u Minardiju.

Na kraju sezone, momčad je nabavila moderne Ford JS motore za 1996., no nakon što je Pedro Diniz obznanio da napušta Forti i odlazi u Ligier te najbitnije, odnosi sponzore i novce, razvoj novog bolida je odgođen, a umjesto Ford JS motora, Forti je bio prisiljeni uzeti slabiji Ford Zetec-R. Uvođenje pravila 107% u kvalifikacijama, dodatno je pridonijelo ionako lošoj situaciji. Roberto Moreno je nakon sedam sezona napustio Formulu 1. Za novu sezonu momčad je dovela Lucu Badoera i Andreu Monterminija.

1996.
Oba vozača se nisu uspjela kvalificirati na prvoj utrci sezone na VN Australije, koja se vozila na novoj stazi Albert Park u Melbourneu. Badoer je bio 2,904 sekunde sporiji od posljednjeg vozača koji se kvalificirao, Pedra Diniza u Ligier-Mugen-Hondi i 6,831 sekundi sporiji od prvoga na gridu, Jacquesa Villeneuvea u Williams-Renaultu, dok je Monterminijev zaostatak iznosio 9,716 sekundi za Villeneuveom.  Na sljedećoj VN Brazila su se kvalificirali, ali na posljednja dva mjesta na gridu. Na pomalo kaotičnom startu u kišnoj utrci, Badoer je u drugom krugu dogurao čak do 15. mjesta, ali u krugovima koji su uslijedili biva prestignut od svih vozača, čak i od momčadskog kolege Monterminija, te pada na posljednje 21. mjesto. U 26. krugu Montermini izlijeće sa staze, a Badoer utrku završava na posljednjem 11. mjestu s 4 kruga zaostatka.

Na VN Argentine u 24. krugu, Diniz je pokušao preteći Badorea za cijeli krug. No u tom pokušaju je prednjim desnim kotačem pogodio Badoerov stražnji lijevi kotač, pri čemu se Badoerov bolid prevrnuo naopako i završio na travi. Badoer je izašao neozlijeđen iz bolida, dok je Diniz nastavio utrku. Montermini je utrku završio na posljednjem 10. mjestu s 3 kruga zaostatka, što mu je bio najbolji rezultat sezone i zapravo jedina utrka u kojoj je stigao do cilja. Drugi put u sezoni na VN Europe, oba Fortija se nisu uspjela kvalificirati za utrku. Najbrže vrijeme kvalifikacija je iznosilo 1 min 18,941 s., dok je minimalno vrijeme potrebno za utrku, odnosno 107% najboljeg vremena, iznosilo 1 min 24,467 s. Montermini je odvezao krug za 1 min 25,053 s, a Badoer za 1 min 25,840. Novi bolid Forti FG03 je predstavljen u Imoli na VN San Marina, ali je momčad uspjela napraviti samo jedan primjerak kojeg je vozio Badoer, koji se uspio kvalificirati, dok Monterminiju u starom FG01 bolidu to nije pošlo za rukom. Badoer je utrku završio na posljednjem 10. mjestu s 4 kruga zaostatka.

Montermini je novi FG03 dobio na sljedećoj VN Monaka, ali je u kvalifikacijama oštetio svoj bolid te nije nastupio na utrci. Badoer se kvalificirao posljednji, a u kaotičnoj utrci se sudario s Villeneuveom u trenutku kada ga je Kanađanin prelazio šesti put za cijeli krug. Zbog incidenta s Villeneuveom, Badoer je nakon utrke novčano kažnjen. Prije VN Španjolske, momčad je sklopila dogovor sa Shannon Racingom, momčadi u nižim kategorijama s irskom licencom pod vlasništvom milanske financijske grupe, no po treći put u sezoni, oba Fortijeva vozača se nisu uspjela kvalificirati za utrku, a u kvalifikacijama za VN Kanade, po prvi i jedini put u sezoni, Forti nije zauzeto posljednji startni red. Montermini je startao zadnji, no Badoer se uspio kvalificirati na 20. mjesto ispred Ricarda Rosseta u Footwork-Hartu. Na VN Francuskee oba bolida odustaju zbog problema s motorom iako su mnogi sumnjali da su prekoračili vijek trajanja motora jer su bili dužni Ford-Cosworthu. U to vrijeme dolazi do svađe oko vlasništva nad momčadi između Fortija i Shannon Racinga, i plaćanja. Unatoč ogromnim financijskim problemima, uspjeli su se pojaviti na VN Velike Britanije, ali se nisu uspjeli kvalificirati, a na VN Njemačke nisu uspjeli nastupiti zbog dugova prema Ford-Cosworthu. Sljedećih par mjeseci su se nastavile sudske borbe oko momčadi i momčad je službeno ugašena par mjeseci kasnije, a i Shannon Racing isto tako, iako su pobijedili na sudu po pitanju vlasništva.

Rezultati

Talijanska Formula 3

Formula 3000

Andrea Montermini je 1992. prvih 6 utrka vozio za Il Barone Rampante (13 bodova), a posljednje 4 utrke za Forti (21 bod).

Popis rezultata u Formuli 3000

Formula 1

Popis rezultata u Formuli 1

Izvori

Vanjske poveznice
Forti - F1 Rejects

Momčadi Formule 1
Formula 1 u Italiji

Forti


Die Präsidentschaftswahl 2007 in Kiribati fand am 17. Oktober 2007 statt, anschließend an die am 22. August 2007 und 30. August 2007 durchgeführte Parlamentswahl in Kiribati 2007 zum neunten Maneaba ni Maungatabu.

Während der ersten Parlamentssitzung wurden vier Kandidaten nominiert: Anote Tong, Patrick Tatireta, Timon Aneri und Nabuti Mwemwenikarawa. Die von der Opposition aufgestellten Harry Tong (Anote Tongs Bruder) und Tetaua Taitai wurden auch im zweiten Wahlgang nicht als  Präsidentschaftskandidaten nominiert, woraufhin die Opposition zu einem Boykott der Wahl aufrief.

Infolge des Aufrufs zum Wahlboykott betrug die Wahlbeteiligung nur etwas über 50 % der rund 43.000 registrierten Wähler. Tong gewann über 15.500 Stimmen, Mwemwenikarawa gewann über 8.000 Stimmen, Tatireta und Aneri gewannen jeweils unter 400 Stimmen.

Präsident Anote Tong wurde mit etwas über 64 % der Wählerstimmen aus 23 Wahlbezirken wiedergewählt und trat damit seine zweite Amtsperiode an.

Am 23. Oktober 2007 ernannte Tong sein zweites Kabinett aus elf Mitgliedern, die am gleichen Tag vereidigt wurden.

Einzelnachweise

2007
Kiribati

Präsidentschaftswahl in Kiribati 2007


شارع الأمير ناصر بن عبد العزيز أحد شوارع حي الروضة بالرياض ويبدأ من طريق خريص وينتهي بشارع أبي الدرداء وسمي نسبة إلى الأمير ناصر بن عبد العزيز آل سعود أمير منطقة الرياض سابقاً يتقاطع هذا الشارع مع الشوارع التالية على الترتيب

 شارع حفصة بنت عمر
 شارع عبد الله بن رشيد (مخرج 12)
 شارع أبي الدرداء

شوارع في الرياض

شارع الأمير ناصر بن عبد العزيز


Freiriz Portekiz'de Vila Verde belediyesine bağlı olan, 5,74 km2 yüzölçümüne sahip, 1.142 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vila Verde'nin bucakları

Freiriz


Lepechinia caulescens es una especie de planta de la familia de las lamiáceas. Es originaria de México y Guatemala.

Propiedades
Lepechinia caulescens, se utiliza para los trastornos digestivos (dolor de estómago, cólicos, indigestión) y padecimientos de la mujer (cólicos menstruales y regularización de la menstruación); dolor de cabeza y bajar la temperatura.

Taxonomía
Lepechinia caulescens fue descrita por (Ortega) Epling y publicado en Repertorium Specierum Novarum Regni Vegetabilis, Beihefte 85: 20, en el año 1935.

Etimología
Lepechinia: nombre genérico dado en honor del naturalista, explorador y lexicógrafo ruso Iván Lepiojin (o Lepechin)

caulescens: epíteto grecolatino que significa "caulescente", "que desarrolla un tallo"

Sinonimia
Horminum caulescens Ortega
Lepechinia spicata Willd.
Ulricia pyramidata Jacq. ex Steud.

Referencias

caulescens
Plantas medicinales
Flora de México
Flora de América Central
Plantas descritas en 1935
Plantas descritas por Ortega
Plantas descritas por Epling

Lepechinia caulescens


Hamza Humo (Mostar, 30. prosinca 1895. – Sarajevo, 19. siječnja 1970.), bio je bosanskohercegovački književnik
bošnjačkog podrijetla. Stric je političara Avde Hume.

Životopis
Hamza Humo je rođen 1895. godine u Mostaru. Potječe iz ugledne obitelji iz koje je bio i alhamijado pisac Omer ef. Humo. U rodnom gradu je pohađao mekteb, osnovnu školu i gimnaziju. Godine 1914. godine, nakon Sarajevskog atentata, biva uhićen a zatim interniran u Mađarsku (Komarovo), a 1915. je mobiliziran u austrijsku vojsku. Do kraja rata je služio kao pisar i tumač u bolnici u Beču. Nakon rata vraća se u Mostar i maturira, a potom odlazi na studij povijesti umjetnosti u Zagreb, potom u Beč i konačno u Beograd.

U Zagrebu se druži s mladim pjesnicima Antunom Brankom Šimićem, Ulderikom Donadinijem i zemljakom Nikom Milićevićem i sam oduševljen ekspresionističkim pokretom. Godine 1919. javlja se prvim književnim ostvarenjem, zbirkom pjesama Nutarnji život. Pet godina kasnije, Humo objavljuje zbirku Grad rima i ritmova, kojom se odmiče od školski naučene poetike sablasnog ekspresionizma i primiče čulnom misteriju prirodnog opstojanja. U proznim je djelima s naglašenim lirizmom opisao raslojavanje bošnjačkog svijeta u rodnome hercegovačkom okolišu, utkivajući folklorne i slavensko-bogumilske mitove. Za razliku od Bašagića i Đikića, koji su uglavnom ponavljali formalno-stilske obrasce sevdalinke i balade u tonovima lirske usmene tradicije, Humo se oslobađa vezanog stiha, a pored očaranosti usmenom tradicijom, zbirkom S ploča istočnih ne odriče se ni vrijednosti koje je gajila poezija Bošnjaka na orijentalnim jezicima.

Pisao je pjesme, pjesme u prozi, pripovijetke, romane, dramske tekstove, članke, prikaze i reportaže i objavljivao ih u časopisima i listovima Misao (Beograd 1920–23, 1925–26, 1931–32), Beogradski dnevnik (1922), Budućnost (1922–23), Narod (1922–25), Novosti (Beograd 1922–23, 1929), Srpski književni glasnik (Beograd 1922, 1925, 1927, 1936), Književni pregled (1923), Tribuna (Beograd 1923), Zabavnik (1923–24), Gajret (1924–30, 1932–35, 1937–38, 1940), Ilustrovani list (Beograd 1924), Prosveta (Beograd 1924, 1928, 1932–33, 1939–41), Belgrader Zeitung (1925), Reč (Beograd 1925–26), Vijenac (1925–27), Zagreber Tagblatt (1925–26), Letopis Matice srpske (Novi Sad 1926–27), Morgenblatt (1926–27, 1930–31, 1934), Naša domovina (Beograd 1926), Reč i slika (Beograd 1926–27), Sloboda (1926–27), Zora (1926), Politika (Beograd 1927–41), Pregled (1927–31, 1934–35), Sloga (1927), Večernja pošta (1927), Književni sever (Subotica 1928), Trgovinski glasnik (Beograd 1928), Bosanska pošta (1929), Glas naroda (Beograd 1929), Jugoslovenska pošta (1929, 1932–34), Novo doba (1929), Život i rad (Beograd 1929), Riječ (1930), La Yougoslavie (Beograd 1932), Nedelja (Beograd 1932, 1935), Pravda (Beograd 1933–34, 1936–37), Ideje (Beograd 1934), Štampa (Beograd 1934), Vreme (Beograd 1934, 1936–37), Pomorski Lloyd (Beograd 1935), Jugoslovenske pariske novine (Pariz 1936), Bulletin d'Informations économiques (Beograd 1937), Jugoslavija (1937–39), Jugoslovenska stručna štampa (Beograd 1937), Ošišani jež (Beograd 1937), Donauzeitung (Beograd 1941).

U vremenu između dva svjetska rata, kada piše najplodnije i najintenzivnije, objavio je vise pjesničkih knjiga i svoje najznačajnije djelo, lirski roman Grozdanin kikot (1927.), koje će doživjeti više izdanja i biti prevedeno na mnoge jezike. Od 1923. godine uređuje list Zabavnik, a od 1923. do 1931. urednik je časopisa Gajret, a potom sve do rata novinar je Politike. Drugi svjetski rat provodi u Cimu pokraj Mostara. Od 1945. godine uređuje bošnjački list Novo doba, potom je urednik Radio Sarajeva i ravnatelj Umjetničke galerije Bosne i Hercegovine. Po motivima romana Adem Čabrić snimljena je televizijska serija pod nazivom Kože.

Umro je u Sarajevu, 19. siječnja 1970. godine.

Priznanja
 Nagrada Srpske akademije znanosti u Beogradu
 Dvadesetsedmojulska nagrada SR Bosne i Hercegovine za životno djelo

Djela

Nutarnji život (1919)
Strasti (1923)
Grad rima i ritmova (1924)
S ploča istočnih (1925)
Grozdanin kikot (1927)
Pod žrvnjem vremena (1928)
Od prelaza na Islam do novih vidika (1928)
Slučaj Raba slikara (1930)
Pripovijetke (1932)
Ljubav na periferiji (1936)
Zgrada na ruševinama (193)
Za Tita (1946)
Pjesme (1946)
Hasan opancar (1947)
Adem Čabrić (1947)
Poema o Mostaru (1949)
Tri svijeta (1951)
Perišićeva ljubav (1952)
Izabrane pjesme (1954)
Hadžijin mač (1955)
Sabrana djela (1976)
Jablan do neba (1980)
Izbor iz djela (1982)

Izvori

Vanjske povezice
Hamza Humo

Bošnjački književnici
Životopisi, Mostar

Hamza Humo


In axiomatic set theory, Shelah cardinals are a kind of large cardinals. A cardinal  is called Shelah iff for every , there exists a transitive class  and an elementary embedding  with critical point ; and .

A Shelah cardinal has a normal ultrafilter containing the set of weakly hyper-Woodin cardinals below it.

References

 Ernest Schimmerling, Woodin cardinals, Shelah cardinals and the Mitchell-Steel core model, Proceedings of the American Mathematical Society 130/11, pp. 3385-3391, 2002, online

Large cardinals

Shelah cardinal


Kondariótissa, en , auparavant appelé Koundourgiótissa (), est un village du dème de Díon-Ólympos, de Macédoine-Centrale en Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Centrale

Kondariótissa


Leesdale bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Leesdale (Alabama)
 Leesdale (Kalifornien)
 Leesdale (Mississippi)

Leesdale


est un album jazz de John Coltrane sorti en 1966 sur le label Prestige Records.

Titres
 Lover (Lorenz Hart, Richard Rodgers) – 7:58
 Slowtrane (Coltrane) – 7:19
 By the Numbers (Coltrane) – 12:01
 Come Rain or Come Shine (Harold Arlen, Johnny Mercer) – 8:43

Musiciens
Titres 2 et 4
 John Coltrane — saxophone ténor
 Earl May — contrebasse
 Art Taylor — batterie

Titre 1
 John Coltrane — saxophone ténor
 Red Garland — piano
 Paul Chambers — contrebasse
 Donald Byrd — trompette
 Louis Hayes — batterie

Titre 3
 John Coltrane — saxophone ténor
 Red Garland — piano
 Paul Chambers — contrebasse
 Art Taylor — batterie

Album musical sorti en 1966
Album publié par Prestige Records
Album de John Coltrane

The Last Trane


Brixton railway station is a commuter railway station in Brixton, South London, UK. It is on the Chatham Main Line,  down the line from . Trains are operated by Southeastern. The typical service is one train every 15 minutes in both directions, from Victoria to Orpington via Bromley South.

It is about  north of Brixton Underground station, high above ground level on a railway bridge that can be seen from the tube station. Access is from Atlantic Road via staircases. It is also a busy junction, with the Catford Loop via  and  leaving the Chatham Main Line immediately west of the station, though there are currently only platforms on the Chatham Main Line.  The South London line crosses above the east end of the platforms, without stopping nearby.

History

Brixton was opened as Brixton and South Stockwell in 1862 by the London, Chatham and Dover Railway (LC&DR) to serve the affluent Victorian suburbs of South London. Services ran from Moorgate to London Victoria via Snow Hill (Holborn Viaduct), Camberwell New Road and Brixton and South Stockwell to Grosvenor Road, following the opening of the link northeastwards to  via  in 1864. The station was also connected to the LC&DR's branch to  via  soon afterwards, with this section (via ) becoming part of the modern-day Catford Loop Line.

The station is currently served only by trains on the main line towards Herne Hill. The Denmark Hill line platforms were closed in April 1916 as a wartime economy measure and have been demolished except for a short section of the up platform. However, the line itself remains in regular and frequent use by both freight and passenger services.

Services
All services at Brixton are operated by Southeastern using  and  EMUs.

The typical off-peak service in trains per hour is:
 2 tph to
 2 tph to  via

During the peak hours, the station is served by an additional half-hourly service between London Victoria and Orpington, increasing the service to 4 tph in each direction.

Future Proposals

The London Overground network passes above the station without stopping. This segment of the South London Line became part of the network as the second phrase of the East London line extension project. Completed in December 2012, the extension connected the South London Line to the East and West London Lines, from Surrey Quays to Clapham Junction.

The line also passes through Loughborough Junction. Adding both stations to the route was excluded from the plan due to the prohibitive cost of building on the high viaducts at each location. The proposals drew criticism for not including new interchange stations at these locations. Until 1976 trains stopped at nearby . It has been proposed that this disused station could be reopened instead as the site is close to both Brixton and Loughborough Junction.

Artworks
A number of colourful murals have been painted on the outside of the station. Inside the station, three bronze sculptures stand on the platforms. This work, Platforms Piece by Kevin Atherton, was erected in 1986 and the statues are life casts of three people - two black, one white - who regularly travelled from Brixton. The statues, believed to be the first sculptures of black British people in a public place in the UK, were given Grade II listed status in November 2016.

Gallery

Connections

London Buses routes 2, 3, 35, 37 (at Lambeth Town Hall); 45, 59, 109, 118, 133, 159, 196, 250, 322, 333, 345 (at Brixton Police Station), 355, 415, 432, 689, 690, P4, P5 and night routes N2, N3, N35, N109 and N133 serve the station.

See also
Murder of Deborah Linsley – unsolved 1988 murder of a woman that occurred on a train travelling between Brixton and London Victoria

References

External links

Railway stations in the London Borough of Lambeth
Former London, Chatham and Dover Railway stations
Railway stations in Great Britain opened in 1862
Railway stations served by Southeastern
Railway station
1862 establishments in England
Grade II listed buildings in the London Borough of Lambeth

Brixton railway station


මිනුවන්ගොඩ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය යනු,  ශ්‍රී ලංකාවේ, බස්නාහිර පළාතේ,   ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයේ, පිහිටි ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයකි.

ජනගහනය

ග්‍රාම නිළධාරි වසම්

ආර්ථිකය

ප්‍රාදේශීය ලේකම්වරුන්
agriculture, industrial

ආශ්‍රිත ලිපි
ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
ශ්‍රී ලංකාවේ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක

මූලාශ්‍ර
 Divisional Secretariats Portal

ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කය

මිනුවන්ගොඩ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය


Crijep, je građevinski materijal koji se koristi za pokrivanje krovova nastamba ili zgrada.
 Crijep (Višegrad, BiH), naselje u sastavu općine Višegrad, BiH

Crijep (razdvojba)


ناشيونال سيتي  هي إحدى مدن مقاطعة سان ديغو، كاليفورنيا. حصلت على لقب مدينة في 17 سبتمبر، 1887.

توأمة
لناشيونال سيتي (كاليفورنيا) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 اولونجابو
 تيكاتي

أعلام

 ليليان جانيت رايس
 جيم دكورث
 رافائيل إم. روبنسون
 راشيل فلاورز
 خوان فارغاس
 ستانلي ميلر
 أودري باترسون

مراجع

ناشيونال سيتي (كاليفورنيا)
أماكن مأهولة أسست في 1868
أماكن مأهولة أسست في 1887
تأسيسات سنة 1868 في كاليفورنيا
تأسيسات سنة 1887 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن مقاطعة سان دييغو (كاليفورنيا)

ناشيونال سيتي (كاليفورنيا)


Léonard Beaulne (1887-1947) est un homme de théâtre québécois.

Biographie
Fils de Joseph Beaulne et d'Émilie Fortier, Léonard Beaulne naît le 8 août 1887 à Sainte-Scholastique (au Québec) et s'éteint le 10 octobre 1947 à Ottawa, en Ontario. En 1916, il se marie à Yvonne Daoust. Le couple aura 4 enfants.

À la suite du déménagement de sa famille à Ottawa en 1901, le jeune Léonard Beaulne effectue un cours commercial à l'école secondaire de l'Université d'Ottawa et obtient en 1907 un poste de fonctionnaire à la division des imprimés, des publications et de la papeterie du ministère de la Défense nationale du Canada. Il conservera cet emploi jusqu'à son décès. En parallèle à ses études, Beaulne pratique abondamment une variété de sports dont la crosse et la lutte, et, surtout, le rugby si bien qu'il considère en faire une carrière. Toutefois, sa passion pour le théâtre l'emporte. En 1905, soit à l'âge de 18 ans, il fonde avec Eugène Côté et Hector Laperrière le Cercle Crémazie, une troupe locale de théâtre amateur.

Durant sa longue carrière dans les arts de la scène, Beaulne occupera une multitude de rôles: comédien, metteur en scène, directeur artistique, professeur de diction et professeur d'art dramatique. Après s'être produit à Ottawa avec le Cercle Jeanne d'Arc et le Cercle Duhamel, Beaulne rejoint en 1911 le Cercle Saint-Jean basé à Hull: « il deviendra, aux côtés de Ernest Saint-Jean et de Wilfrid Sanche, une des plus grandes vedettes francophones de la région ». En 1920, il fonde l'École de diction Notre-Dame. Deux ans plus tard, il fonde et dirige sa propre troupe de théâtre, le Groupe Beaulne. Les profits du groupe, quoique plutôt minces selon l'un des fils de Beaulne, sont répartis selon des pourcentages préétablis.

En 1919, sa réputation lui permet d'être nommé directeur artistique de la Société des débats français de l'Université d'Ottawa « pour laquelle il anime les joutes oratoires et dirige les spectacles annuels ».

Leonard Beaulne décède de maladie à l'âge de 59 ans alors qu'il était encore actif dans le domaine du théâtre. Il est enterré au cimetière Notre-Dame, en banlieue d'Ottawa, avec « Homme de théâtre » pour épitaphe.

Postérité
Le studio de théâtre Léonard Beaulne situé sur le campus de l'Université d'Ottawa est nommé ainsi pour lui rendre hommage. Par ailleurs, certains des descendants de Léonard Beaulne œuvrent aussi dans les arts de la scène. Son fils Guy Beaulne devient comédien et sa petite-fille Martine Beaulne travaille comme metteuse en scène. En 1988, les descendants de Léonard Beaulne établissent le fonds de bourse Léonard-Beaulne décerné à des étudiants du Département de théâtre de l'Université d'Ottawa.

Un fonds d'archives portant sur les activités et la vie professionnelle de Léonard Beaulne est conservé au Centre de recherche en civilisation canadienne-française de l'Université d'Ottawa.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Guy Beaulne
 Martine Beaulne

Liens externes

 Fonds Léonard Beaulne (P198) conservé par le Centre de recherche en civilisation canadienne-française
 Un demi-siècle de théâtre de langue française dans la région Ottawa-Hull, présentation de Guy Beaulne effectuée de 1982 à Ottawa lors d'une réunion de l'Association d'histoire du théâtre au Canada

Metteur en scène canadien

Léonard Beaulne


Premonisyon, meydana gelecek olayları akla dayalı bir nedeni olmayan bir huzursuzluk, bir gerginlik, bir kaygı gibi duygu hâlleriyle belli belirsiz bir biçimde hissetme fenomenine Metapsişik'te verilen addır. Parapsikoloji'de ise bu tür fenomenler için daha ziyade "felaket belirtisi" terimini kullanılır. Bu paranormal fenomen Türkçede önsezi olarak bilinir. Premonisyonların daha ziyade felaket, ölüm, tehlike gibi, olumsuz sayılan olaylardan önce belirdiği görülmektedir.

Ayrıca bakınız
 Felaket belirtisi
 Durugörü

Kaynakça
 Encyclopedia of Mystical& Paranormal Experience, Rosemary Ellen Guiley
 Metapsişik Terimler Sözlüğü, Ergün Arıkdal

Metapsişik

Premonisyon


Chronologie de l'économie
Années 1360 - Années 1370 - Années 1380

Événements
 Vers 1375–vers 1405-1410 phase de baisse des prix en France. Stabilité des salaires urbains en Normandie.

 1378 : révolte des Ciompi à Florence.
 1379-1382 : révolte des chaperons blancs contre le comte de Flandre à Gand.

Notes et références

+1370

Chronologie des faits économiques et sociaux dans les années 1370


Pingfang District () is one of nine districts of the prefecture-level city of Harbin, the capital of Heilongjiang Province, Northeast China, forming part of the city's urban core. The least spacious of Harbin's county-level divisions, it borders the districts of Xiangfang to the north, Acheng to the east, Shuangcheng to the southwest, and Nangang to the west.

History
Pingfang was the headquarters of the Japanese Biological Warfare Unit 731 during the Japanese invasion of China and World War II. It had an airport, railway and dungeons. Most of Pingfang was burnt by Japanese officials to destroy evidence but the incinerator where the remains of victims were burnt remains and is still in use as part of a factory.

Administrative divisions
Pingfang District is divided into 9 subdistricts and 1 town.
9 subdistricts
 Xingjian (), Baoguo (), Lianmeng (), Youxie (), Xinjiang (), Xinwei (), Pingxin (), Jian'an (), Pingsheng ()
1 town
 Pingfang ()

Economy
Pingfang is an industrial center of Harbin nowadays. Hafei (a factory producing helicopters, small airplanes, minivans, and cars), Dongan (a factory producing aircraft and automobile engines), and Northeast Light Alloy Processing Plant are the three major manufacturers there.

Harbin Aircraft Industry Group (Hafei) has its headquarters in the district.

References

External links
 Unit 731, a half century of denial

Military history of Japan during World War II
Districts of Harbin

Pingfang District


Verdandi (Eski Norsça: Verðandi), Norse mitolojisindeki üç Norndan biridir.

İskandinav mitolojisi kahramanları
Zaman tanrıçaları
Nornlar

Verdandi


An Oberonia kamlangensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni A.Nageswara Rao. An Oberonia kamlangensis in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Arunachal Pradesh. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia kamlangensis


Kromozom, (Yunanca, chromos (renk), soma (vücut)); DNA'nın "histon" proteinleri etrafına sarılmasıyla, yoğunlaşarak oluşturduğu, canlılarda kalıtımı sağlayan genetik birimlerdir. Kromozomlar mikrometre boyutunda olup hücre bölünmesinin metafaz aşamasında ışık mikroskobu ile görüntülenebilmektedirler.

Hücre, bitkisel ya da hayvansal her türlü yaşam biçiminin en küçük birimidir. Her hücre bir sitoplazma ve çekirdekten meydana gelir. (Prokaryot canlılar hariç) Kromozomlar hücre çekirdeği içinde bulunurlar ve ipliksi yapıdadırlar. Kromozomlar, molekül yapıları çok iyi bilinen DNA (deoksiribo nükleik asit) zinciri ile histon denilen protein zincirinden oluşur. DNA zincirleri de özgül proteinleri sentezlemekle görevli gen adı verilen birimlerden oluşur.

Oluşum
Karyokinez bölümü sırasında mitoz bölünmenin interfaz evresinde kromatin ağı şeklinde bulunan DNA, profaz evresinde kısalıp kalınlaşmaya başlar ve metafaz evresinde en kısa duruma gelir. Yaklaşık 10.000 kat kısalmış haliyle ışık mikroskobunda 100'lük objektifte incelenebilir. Kromozomlar, İ, V, J harfleri gibi biçimlerde görünür ve boyutları mikronla ölçülür. Kromozomların sayısı canlı türlerinde değişiklik gösterir. Örneğin sirke sineğinde 8, kurbağada 26, farede 42, köpekte 78 kromozom vardır. İnsanın kromozom sayısı ise 46'dır. 22'si çift otozom kromozomdur. İnsan hücresinde 1 çift de eşeysel kromozom bulunur ve toplam sayı 46 eder. Eşey kromozomları kadınlarda XX, erkeklerde XY dir.

Döllenme sırasında annenin yumurtasındaki 23 kromozom, babanın spermindeki 23 kromozomla birleşir. İşte bu 46 kromozom insanın yaşamında belirleyici rol oynar. Kromozomlarda yer alan ve sayıları 25 bin ile 30 bin arasında olduğu tahmin edilen genlerin oluşturduğu zincir, kişinin göz renginden boyuna, yaşam süresinden yakalanacağı hastalıklara kadar pek çok şeyi programlar. Bu genetik programlar, nükleotit denen (A, T, C, G) yapıların farklı dizilimleriyle şifrelenir.

Kromozomların mikroskop altında incelendiği bilim dalına "Sitogenetik" adı verilir. Bu şekilde kromozom sayısında (ör. Down sendromunda 47, Turner sendromunda 45) veya yapısındaki (delesyon veya translokasyon vb.) değişiklikler bu şekilde saptanabilir. Ancak kromozomlardaki bir değişikliğin mikroskopta görülebilmesi için en az 3 milyon nükleotitlik bir kısmın değişmesi gerekir, daha küçük değişiklikler ancak moleküler genetik yöntemlerle incelenebilir.

İnsan Kromozomları

Hücrede bölünme zamanının dışındaki dönemlerde  uzun ve ipliksi şekil alır. Bu şekle "kromatin ağ" denir. Bölünme esnasında kromatin ağ kısalır ve kalınlaşır. Böylece kromozomu oluşturur. Kromozomun yapısında DNA ve protein vardır. Kromozomların şekli, büyüklüğü ve sayısı her tür için farklı ve sabittir. Aynı kromozom sayısına sahip olma iki canlının birbirine benzemesini gerektirmez. Canlıların benzerliği farklılık ve gelişmişlik kromozom sayısına değil DNA'daki bazı dizilişlere bağlıdır.

İnsan hücresinde

46 adet kromozom bulunur. Bunların içerdiği baz sayıları şöyledir:

Ayrıca bakınız
 Nettie Stevens
 Mitoz
 Eşey kromozomları
 Somatik kromozomlar
 Hücre bölünmesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Primatların kromozom yapıları ve ortak ata sorunu (konferans)

Sitogenetik

Kromozom


Sedilo (sardisk: Sèdilo) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 283 meters højde og har 2.122 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 68,45 km² og grænser til kommunerne Aidomaggiore, Bidonì, Dualchi, Ghilarza, Noragugume, Olzai, Ottana og Sorradile.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Oristano

Sedilo


Alberto Luis Galateo (f. 4. maí 1912 - d. 26. febrúar 1961) var knattspyrnumaður frá Argentínu. Hann var í landsliði þjóðar sinnar sem keppti á HM á Ítalíu 1934.

Ævi og ferill

Alberto Galateo lék fyrir ýmis argentínsk félagslið, þar á meðal Unión de Santa Fe á árunum 1930-34. Hann hlaut náð fyrir augum argentínska knattspyrnusambandsins og var valinn í landsliðshópinn sem hélt til Ítalíu árið 1934 til að keppa í annarri heimsmeistarakeppninni. Argentínumenn voru silfurlið frá fyrra móti og gerðu sér vonir um gott gengi en töpuðu 2:3 fyrir Svíum í fyrsta leik og voru þar með dottnir úr leik. Galateo kom Argnentínumönnum í 2:1 forystu en það dugði ekki til.

Galateo lagði skóna á hilluna árið 1943. Hann lést við voveiflegar aðstæður árið 1961 eftir að sonur hans, David José, skaut hann þegar hann gerði sig líklegan til að myrða eiginkonu sína. Sonarsonur Galateo, Damián Galateo, gerði síðar heimildarmynd um þessa atburði.

Heimildir

Argentínskir knattspyrnumenn

Alberto Galateo


يقع وادي المسمى في منطقة الوشم وسط المملكة العربية السعودية وهو عبارة عن التقاء وادي الثميلة ووادي قرقيس.
يسقي وادي المسمى مزارع ونخيل بطين القرائن.

المراجع

 القرائن بالوشم الجزء الأول للمؤلف : إبراهيم بن عبد الرحمن السدحان،1426هـ-2005م.

مسمى

وادي المسمى


Hustle  é um filme de drama esportivo norte-americano de 2022 dirigido por Jeremiah Zagar e com roteiro de Taylor Materne e Will Fetters. O filme é estrelado por Adam Sandler como um olheiro da NBA que descobre um jogador bruto, mas talentoso na Espanha (Juancho Hernangómez) e tenta prepará-lo para o draft da NBA. O atual jogador do Minnesota Timberwolves, Anthony Edwards, interpreta o principal antagonista, Kermit Wilts. Queen Latifah, Ben Foster e Robert Duvall também estrelam, enquanto LeBron James atua como produtor através da SpringHill Company.

O filme foi lançado pela Netflix em 3 de junho de 2022. Ele estreou com aclamação da crítica, com o desempenho de Sandler recebendo elogios e algumas das melhores críticas de sua carreira até o momento.

Enredo
Stanley Sugerman é um cansado olheiro internacional do Philadelphia 76ers da National Basketball Association (NBA), vivendo a vida na estrada em busca de futuras estrelas. Suas viagens frequentes prejudicam sua esposa Teresa e sua filha Alex. Enquanto ele é apreciado pelo proprietário do 76ers, Rex Merrick, ele se choca filosoficamente com o filho de Rex, Vincent. Rex promove Stanley a assistente técnico, o que permitirá que ele permaneça em casa com sua família. Na mesma noite, no entanto, Rex morre, deixando Vince no comando da equipe.

Três meses depois, Vince devolve Stanley à sua posição de olheiro, enviando-o para o exterior para encontrar uma nova estrela. Stanley se encontra com seu ex-colega de time da faculdade, Leon Rich, que o encoraja a deixar os 76ers e se juntar a ele como agente de jogadores. Depois que o plano de Stanley de procurar outro jogador na Espanha fracassa, ele se vê assistindo a um jogo local onde fica surpreso com um jogador desconhecido que mostra um talento incrível.

Stanley tenta falar com o homem, Bo Cruz, mas é rejeitado até que ele faz uma ligação Facetime para Dirk Nowitzki para provar sua legitimidade. Bo e sua mãe Paola contam sua história de vida: ele era um jogador talentoso desde cedo e foi convidado para jogar nos Estados Unidos aos 15 anos, mas ficou na Espanha depois que sua namorada engravidou de sua filha Lucia. Bo agora trabalha na construção e ganha dinheiro extra jogando basquete.

Depois de um treino impressionante com os membros da seleção espanhola, Stanley pede que a diretoria dos 76ers assine um contrato com Cruz imediatamente, mas Vincent não está convencido. Stanley toma o assunto por conta própria, pagando para trazer Cruz para os Estados Unidos e dizendo a Bo que ele será contratado pelos Sixers ou entrará no draft da NBA. No aeroporto, Bo é detido por uma condenação por agressão agravada que recebeu na Espanha. Ele é liberado, mas avisado que poderia ser deportado se fosse preso nos Estados Unidos.

Stanley leva Bo para jogar em um amistoso organizado por Leon, que também conta com a presença da segunda escolha geral, Kermit Wilts. Stanley aconselha Bo que, se ele marcar bem Wilts, aumentará significativamente suas ações com os Sixers. Durante o treino, Cruz mostra lampejos de talento, mas tem dificuldades no ataque e na defesa de Wilts, que fala mal dele e o tira do jogo.

Depois que Vince diz a Stanley que não está interessado em Bo, Stanley deixa os 76ers, decidindo colocar todos os seus esforços para preparar Cruz para o draft da NBA daqui a seis semanas. Stanley diz a Bo que sua única fraqueza é sua sensibilidade e o encoraja a construir sua resistência mental. Teresa e Alex auxiliam no processo de treinamento, preparando refeições e gravando os treinos. Bo melhora drasticamente com o treinamento de Stanley, mas Leon não consegue colocá-lo no Draft Combine depois que Vince espalha informações sobre a acusação de agressão de Bo.

Bo está furioso com Stanley, eventualmente revelando que a acusação resultou de uma briga com o namorado da mãe de Lucia depois que ela tentou reivindicar a custódia exclusiva de Lucia. Stanley revela que sua mão machucada foi de um acidente de dirigir embriagado enquanto ele estava na faculdade, atrapalhando a temporada de seu time de basquete e colocando-o na prisão por seis meses. Com a confiança renovada, Stanley trabalha incansavelmente para colocar Bo no Draft Combine, sem sucesso.

A fim de criar interesse, os Sugermans recrutam Julius Erving para criar um vídeo viral do "Boa Challenge", onde as pessoas, incluindo o jogador do 76ers, Tobias Harris, tentam pontuar em Bo por dinheiro. Cruz é eventualmente aceito no Draft Combine e Stanley traz Lucia e Paola para os Estados Unidos para apoiá-lo. Bo impressiona nos elementos físicos mas deve enfrentar Wilts novamente em um jogo de exibição de cinco contra cinco. Cruz inicialmente tem um bom desempenho, mas fica chateado depois que Kermit começa a falar mal de sua filha e da sua mãe. Ele finalmente quebra, empurrando Wilts e saindo do treino.

Tanto Stanley quanto Bo acham que sua jornada acabou. No aeroporto para o voo de Bo de volta à Espanha, Leon liga avisando de um jogo privado para jogadores e membros das diretorias para o qual Bo e Kermit foram convidados. Jogando sem pressão pela primeira vez, Cruz trava Wilts defensivamente e demonstra suas habilidades ofensivas. A filha de Rex, Kat, que reconhece o talento de Stanley, revela que está substituindo Vince e recontrata Stanley.

Cinco meses depois, o 76ers e o Boston Celtics vão se enfrentar com Stanley treinando o 76ers e Bo jogando pelo Celtics.

Elenco

Vários jogadores e treinadores atuais e antigos da NBA retratam a si mesmos ou outros personagens. Trae Young, Jordan Clarkson, Khris Middleton, Aaron Gordon, Kyle Lowry, Seth Curry, Luka Doncic, Tobias Harris, Tyrese Maxey, Matisse Thybulle, Aaron McKie, Julius Erving, Charles Barkley, Shaquille O'Neal, Allen Iverson, Dirk Nowitzki, Brad Stevens, Doc Rivers, Dave Joerger, Mark Jackson, Sergio Scariolo, José Calderón, Leandro Barbosa, Álex Abrines e Maurice Cheeks se retratam, enquanto Boban Marjanovic interpreta o "Grande Sérvio" e Moritz Wagner o alemão "Haas". As lendas do street ball Grayson "The Professor" Boucher, Larry "Bone Collector" Williams e Waliyy "Main Event" Dixon aparecem. Também aparecem jogadores da seleção espanhola como: Felipe Reyes, Piere Oriola e o irmão de Juancho, Willy Hernangómez.

Produção
Em maio de 2020, Adam Sandler se juntou ao elenco do filme, com Jeremiah Zagar dirigindo a partir de um roteiro de Taylor Materne e Will Fetters, com a Netflix pronta para distribuir. Sandler tinha visto a estreia do longa-metragem narrativo de Zagar em 2018, We the Animals, e pediu a ele para dar uma olhada no roteiro de Hustle. Zagar estava inicialmente hesitante, antes de ficar intrigado com a ideia de usar o basquete de maneira cinematográfica e assinar o projeto.

Em setembro de 2020, Queen Latifah anunciou que se juntou ao elenco do filme. Em outubro de 2020, Robert Duvall, Ben Foster, Juancho Hernangómez, Jordan Hull, María Botto, Ainhoa Pillet, Kenny Smith e Kyle Lowry se juntaram ao elenco do filme.

As filmagens começaram na Filadélfia em outubro de 2020 e continuaram na Coatesville Area High School, na Pensilvânia. Muitas escolas e universidades da Filadélfia foram usadas como locação, incluindo a Tom Gola Arena da La Salle University, onde a cena do Draft Combine foi filmada, e o Liacouras Center da Temple University, onde o personagem de Sandler é retratado jogando basquete universitário. Filmagens adicionais ocorreram em Camden, Nova Jersey.

Recepção
No site agregador de críticas Rotten Tomatoes, o filme possui um índice de aprovação de 92%, baseado em 134 críticas com uma classificação média de 7/10. O consenso do site diz: "Hustle não tem movimentos sofisticados, mas não precisa deles - o charme de homem comum de Adam Sandler torna esse filme fácil e divertido de assistir". O Metacritic, que usa uma média ponderada, atribuiu ao filme uma pontuação de 68 em 100, com base em 40 críticos, indicando "críticas geralmente favoráveis".

Philadelphia 76ers
Filmes gravados em Filadélfia (Pensilvânia)
Filmes gravados em Nova Jérsei
Filmes ambientados em Filadélfia (Pensilvânia)
Filmes de comédia dramática dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Filmes dos Estados Unidos de 2022

Hustle (filme de 2022)


Roberto Sánchez (Madrid, 30. svibnja 1972.), španjolski majstor borilačkih vještina. Nosilac je 6. Dana u aikidu.

Životopis
Roberto Sánchez je rođen 1972. godine u Madridu. U dobi od 3 godine započeo je vježbati judo pod nadzorom svoga oca Tomása Sáncheza. Godine 1987. stekao je 1. Dan u toj vještini. Tijekom djetinjstva blisko se bavio aikidom. Pohađao je seminare aikida koji su se održavali diljem Španjolske koji su održavani tokom 70-ih i 80-ih godina 20 stoljeća, a vodili su ih Nobuyoshi Tamura i Tomás Sánchez. Pod tehničkim nadzorom Tomasa Sáncheza, 1989. godine dobio je 1. Dan u aikidu, kojeg mu je dodijelio Nobuyoshi Tamura.

Početkom 90-tih godina, počeo je podučavati prve aikidoke, brinući se o širenju aikida u španjolskim provincijama Valladolid i Ávila. U tom periodu je postao dio majstorske komisije Aikikaija Španjolske (AETAIKI). Ubrzo nakon toga, nastavlja pružati tehničku podršku ostalim španjolskim provincijama: Leonu, Murciji i Tenerifima. Tijekom ovih godina intenzivno se usavršava pohađajući seminare Noyobushi Tamure u Francuskoj i Španjolskoj, kao i druge francuske majstore aikida.

Godine 1993. dobio je 2. Dan, 1996. 3. Dan, 2001. 4. Dan, 2006. 5. Dan, koji mu je dodijelio Nobuyoshi Tamura. Godine 2013. godine promaknut je u 6. Dan, stupanj koji trenutno ima i postaje dio tehničke komisije Europske aikido federacije.

Početkom 2000. postao je član Tehničke komisije Aikikaija Španjolske. Od 2008. doprinosi razvoju i širenju aikida u Bosni i Hercegovini i Nizozemskoj. Godine 2009. godine je prvi put putovao u Japan. Tom prilikom je posjetio Hombu dojo u Tokiju, pohađajući sate kod doshua. Godine 2012. po drugi put je putovao u Tokio, zajedno s delegacijom Aikikaija Španjolske. Godine 2013. imenovan je tehničkim savjetnikom Aikido saveza Federacije Bosne i Hercegovine. U srpnju 2015. godine imenovan je tehničkim ravnateljem Aikikaija Španjolske (AETAIKI).

Izvori

Vanjske povezice
 Službena stranica

Aikidoke
Životopisi, Madrid

Roberto Sánchez


Der Raashof ist ein denkmalgeschütztes Profangebäude in Bruckhausen, einem Ortsteil der Gemeinde Hünxe im Kreis Wesel (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Die Hofanlage mit T-Haus, Scheune und Backhaus, an der Dinslakener Str. 156, wurde in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts errichtet und von 1991 bis 1992 restauriert. Das zweigeschossige stattliche Fachwerkwohnhaus ist das einzig erhaltene Beispiel eines T-Hauses in Fachwerkkonstruktion am Niederrhein. Die Fachwerke sind mit geschlämmten Backsteinen gefüllt. Die Geschossbauweise und die Figuration der Andreaskreuze deuten auf westfälischen Einfluss hin. Das Gebäude ist mit einem Walmdach gedeckt. Die Fachwerkscheune ist ein Hallenhaus unter einem Halbwalmdach. Die Längtenne liegt mittig. Die Außenfachwerke sind mit Backstein gefüllt, in die inneren Trennwände wurde Lehmflechtwerk eingebaut. Die Giebel sind mit Holz verschalt. Das Backhaus ist ein kleiner Fachwerkbau mit Backsteinausfachung.

Literatur
 Dehio, Georg, Bearbeitet von Claudia Euskirchen, Olaf Gisbertz, Ulrich Schäfer: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen I Rheinland. Deutscher Kunstverlag, 2005, ISBN 3-422-03093-X

Baudenkmal in Hünxe
Fachwerkhaus im Kreis Wesel
Erbaut im 18. Jahrhundert
Bauwerk in Hünxe

Raashof Bruckhausen


جلوريا كايزر Gloria Kaiser (ولدت في عام 1950 في كوفلاخ في شتايرمارك) هي أديبة نمساوية.

تشتهر جلوريا كايزر بكتابة الروايات التاريخية. وتعيش حاليا في جراتس.

أعمالها
من رواياتها:
 ضحية بال مغزى 1991
 دونا ليبوبولدينا .. الهابسبورجية على العرش البرازيلي 1995
 بيدرو الثاني ملك البرازيل.. ابن الهابسبورجية 1997

الجوائز

 وقد حصلت على الجائزة الأدبية من مقاطعة شتايرمارك في عام 1994.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1950
كاتبات نمساويات في القرن 20
كاتبات نمساويات في القرن 21
روائيون تاريخيون نمساويون

جلوريا كايزر


Where Angels Fall es una banda de metal gótico de Asker, Noruega. Fue fundada por André Bendigtsen y Ole Kristian en diciembre de 2003, cuatro meses más tarde se une Eirin como vocalista y actualmente es una de las bandas escandinavas más activas del género junto a Sirenia, Tristania y Midnattsol. Su estilo ha sido definido por algunas fuentes como metal groovy con elementos del gótico, orquestaciones clásicas y la electrónica.

En marzo de 2010 la banda fue seleccionada como teloneros para acompañar a los carismáticos noruegos Theatre of Tragedy en su gira europea de despedida tras 17 años de actividad, "Forever is the World Tour".

Discografía

Demo EP
Dies Irae (EP) (2004) Edgerunner Music
Dies Irae  04:48
Hollow  04:15
Lose Yourself In Me  05:31
Requiem  06:29

Álbumes de estudio
 Illuminate (2006) Edgerunner Music
Sanctus  01:24
The Game (Fooled Again)  06:43
Trusting You  04:25
Dies Irae  04:52
Shining Path  06:14
Edge of Sanity  05:11
Hollow  05:25
Save Myself  04:08
The Falls Embrace  06:05
Withering Me  05:33
Lux Aeterna  06:11

 Marionettes (2008) Independiente
Marionettes (Again)  04:15
Freeze Me  04:40
Feed on Depression  04:18
Kyrie  05:09
Mystifying Grief  06:02
Invisible  04:25
Freedom is Finite  03:25
Path of Sorrow  05:37
Female Stigma  05:06

Sencillos
Indifferent (2009)

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial
 MySpace
  de Daniel William Bones
 Encyclopaedia Metallum

Grupos de metal gótico de Noruega
Grupos de música de los años 2000
Grupos de metal sinfónico de Noruega

Where Angels Fall


O parque eólico de Lillgrund está situado no estreito de Öresund, a cerca de 10 km a oeste da costa da Escânia, a sul da ponte de Öresund.                                                                                Tem 48 torres com 115 m de altura e um efeito de 2,3 MW cada uma.                                                                                O parque é propriedade da Vattenfall. Quando concluído, em 26 de outubro de 2007, era o terceiro maior parque eólico offshore do mundo.                                                                                Prevê-se que as turbinas eólicas instaladas funcionem durante 20-25 anos.

Ver também
Energia na Suécia

Parques eólicos da Suécia
Fundações na Suécia em 2007

Parque eólico de Lillgrund


එක්සත් ජාතික පෙරමුණ  () යනු එක්සත් ජාතික පක්ෂය,   ලංකා කම්කරු කොංග්‍රසය, ශ්‍රී ලංකා මුස්ලිම් කොංග්‍රසය සහ  බස්නාහිර ජනතා පෙරමුණ විසින් එකතුව පිහිටුවාගත් ශ්‍රී ලංකාවේ මැතිවරණ සන්ධානයකි. කෙසේවෙතත්, ලංකකො පක්ෂය 2006දී පෙරමුණ අතහැර පාලක  එක්සත් ජනතා නිදහස් සන්ධානය හා එක් විය.
2010 අප්‍රේල් 20 දිනදී අවසන් වරට පැවැත්වුණු ව්‍යවස්ථාදායක මැතිවරණයෙහිදී, පෙරමුණු විසින් මහජන ඡන්ද 29.34% දිනාගෙන ආසන 225 අතුරින් 60 ක් දිනාගත්තේය. මැතිවරණයෙන් අනතුරුව ශ්‍රී ලංකා මුස්ලිම් කොංග්‍රසය එජාපෙ අතහැර රජයට එක් විය.

එක්සත් ජාතික පෙරමුණ, ශ්‍රී ලංකාව


අරියානා ග්‍රන්ඩේ-බුටෙරා (උපත 1993 ජූනි 26), වෘත්තීය මට්ටමින් ඇයව හදුන්වන්නේ අරියානා ග්‍රන්ඩේ ලෙසය, ඇමරිකානු ගායකාවක හා නිළියකවේ.

මුල් කාලය
අරියානා ග්‍රන්ඩේ-බුටේරා - උපත ලැබූවේ බෝකාරැන්ටන්, ෆ්ලොරිඩාහිදීය. ග්‍රන්ඩේගේ සංගීත දිවිය ආරම්භ වන්නේ,  soundtrack Music මගින් 2011දී නිකුත්කල Victorious ඇල්බමයත් සමගය.ඇයගේ දෙවන ඇල්බමය වන්නේ My Everythingය.මෙම ගීත ඇල්බමය ඇමෙරිකාවේ සංගීත දර්ශක තුළ මෙන්ම ලෝකයේ බොහෝ රටවල අංක එකට එම වසරේ පත්ව ඇත.

මූලාශ්‍ර

සිනමාව
1993 උපත්

අරියානා ග්‍රන්ඩේ


Hugo Kükelhaus ( - ) était un charpentier, écrivain, pédagogue, philosophe et artiste allemand. Kükelhaus est surtout connu pour ses jouets pour bébés « allbedeut » et le Erfahrungsfeld zur Entfaltung der Sinne. Tout au long de sa vie, il a présenté ses vues pour un cadre de vie à l'échelle humaine dans des conférences et des publications. Il est également considéré comme un signe avant-coureur de la conception de jouets pour bébés qui répondent aux exigences de la pédagogie et de la psychologie du développement. Il a acquis une reconnaissance internationale pour sa conception de 30 "stations d'expérience" au pavillon allemand de l'Exposition universelle de 1967 à Montréal. Ses idées sont pertinentes pour les théories contemporaines de l'intelligence, de la technologie éducative et de la conception d'environnements d'apprentissage.

Enfance et jeunesse
Kükelhaus a grandi comme l'aîné de cinq enfants dans une maison étroitement liée à l'artisanat, son père étant président de l'association des charpentiers de la ville de Essen et impliqué dans la réorganisation des associations de métiers de l'artisanat allemand. En 1919, Kükelhaus termine son Abitur à Essen, commence un apprentissage de charpentier à Essen et, en tant que compagnon (Geselle) itinérant, voyage à travers l'Allemagne, la Scandinavie et les pays baltes. En 1925, il obtient son certificat de maître charpentier de la chambre des métiers d'Arnsberg. Au cours des années suivantes, il a étudié la sociologie, la philosophie, les mathématiques/logique et la physiologie aux universités de Heidelberg, Münster et Königsberg.

Écriture
La relation étroite entre la recherche et la pratique était un thème central dans chacune des réalisations de la vie de Kükelhaus. En 1932, il publie son premier livre Das Gesetz des Ebenmasses (La loi de la structure), où il développe le nombre d'or aux figures canoniques, par lesquelles des meubles peuvent être construits à l'échelle humaine. Son ouvrage principal,  Urzahl und Gebärde  (Nombre Primordial et Geste), a été publié en 1932. Ce travail sur les nombres en tant que psychologique et physiologique fondement d'être reçu une grande reconnaissance .

De nombreuses autres publications suivirent car Kükelhaus était encore étroitement lié à l'artisanat : en 1931, à la suite du décès de son père, il devint rédacteur en chef du revue professionnelle Das Tischlergewerk (Le métier de charpentier), où il est resté jusqu'en 1956. À partir de 1934, il a également été membre du personnel de la maison d'édition Alfred Metzner à Berlin, qui a publié la série Schriften zur deutschen Handwerkskunst (Écrits sur les arts et métiers allemands) (1935 ff) ainsi sous le nom de  Deutsche Warenkunde  (journal allemand du commerce des produits), un service d'actualités sur les produits du commerce et de l'industrie parfaitement conçus. Il organise des expositions et donne des conférences ainsi que des ateliers. En même temps, il était un écrivain et designer indépendant prolifique.

Kükelhaus en tant que concepteur
Grâce à son implication avec Fröbelschen Spielgaben, un fabricant de jouets, et dans un dialogue avec la chercheuse de Fröbel Erika Hoffmann, il a conçu les jouets "Allbedeut", des jouets de dextérité pour les nourrissons, à partir de 1939. Leur importance a ensuite été soulignée par la psychologie du développement de Jean Piaget, ce qui lui a valu le prix fédéral Gute Form (Bonne Forme) en 1971.
En 1950, il devient éducateur à l'École des Arts et Métiers de Münster (Werkschule Münster, aujourd'hui Fachhochschule für Design), et à partir de 1954, il se consacre à la pige. En tant que designer de meubles, illustrateur, artiste verrier et sculpteur, il a participé à la conception de l'intérieur et de l'extérieur de bâtiments à la fois mondains et sacrés. Il s'installe dans la ville médiévale de Soest, en Rhénanie du Nord-Westphalie.

Kükelhaus en tant que critique de l'architecture inhumaine
À partir de 1960, Kükelhaus intensifie ses recherches et études expérimentales sur les modalités sensorielles. Il a pris grand soin d'observer et a conclu que l'humanité moderne s'était, dans son avancement technique, dépouillée des expériences fondamentales nécessaires au développement du corps et des sens. Il a critiqué les tendances de plus en plus inhumaines de l'architecture moderne des années 1970 et a développé les principes de base de la construction "organologique". Il a travaillé sur des principes d'aménagement d'espaces pour tous les aspects de la vie selon les "Principes de fonctionnement du corps humain". Cet engagement a abouti à la publication accréditée Unmenschliche Architektur (1973) (Architecture inhumaine), et à un travail de conseil et d'implication artistique concernant l'architecture "organique" appropriée dans les écoles, les maternelles et les usines.

Champ d'expérience pour le développement des sens
Kükelhaus a acquis une reconnaissance internationale grâce à son champ d'expérience pour le développement des sens, présenté à l'Exposition universelle de 1967 à Montréal sous la forme de 30 expositions d'expériences différentes. Au centre de ces expositions se dresse l'expérience du monde avec les sens et d une prise de conscience du corps, par opposition à un engagement purement intellectuel avec le monde. Au premier plan, l'engagement corporel et physique avec les manèges, les balançoires ou la texture du sol sous les pieds des visiteurs.
Ces expositions expérientielles sont des manifestations de sa phénoménologie de conscience concernant le processus d'apprentissage comme une expérience psycho-physiologique : Apprendre à travers le corps.

Postérité
Il est l'inspirateur du musée Sensorium ainsi que de l'exposition Phänomena.

Publications

 Das Gesetz des Ebenmaßes. Selbstverlag, Essen 1932
 Urzahl und Gebärde. Grundzüge eines kommenden Maßbewußtseins. Metzner, Berlin 1934
 Neuauflage: Klett und Balmer, Zug 1984
 Werde Tischler (mit G. Balkenhol). Berlin 1936
 Neuauflage: Klett und Balmer, Zug 1994
 Die wahre Geschichte von klugen Köpfchen. Stichnote, Potsdam 1948
 Bildgeschichten vom Träumling. Zwölf Hefte. Bärenreiter, Kassel 1951-1952
 Neuauflage, hrsg. v. Barbara Vogel-Kükelhaus: Rittersche, Soest 2000
 Erzeugung als Dienst. Krefeld 1952
 Das Wort des Johannes. Metzner, Frankfurt am Main 1953
 Zeichen – Spiel – Tat. Heidenheimer Verlagsanstalt, Heidenheim 1954
 Dennoch heute. Heidenheimer Verlagsanstalt, Heidenheim 1956
 Die Phantasie des Leibes. Hannover 1966
 Über den Umgang mit der Macht. Gaia, Köln 1970
 Organismus und Technik. Walter, Olten 1971
 Neuauflage (mit einem zusätzlichen Vorwort von Frederic Vester): S. Fischer, Frankfurt am Main 1979
 Neu-Neuauflage: Hugo Kükelhaus Gesellschaft, Soest 2006
 Unmenschliche Architektur. Von der Tierfabrik zur Lernanstalt. Gaia, Köln 1973
 Sechs Gesellen und ein Menschenfresser. Gaia, Köln 1974
 Fassen – Fühlen – Bilden. Organerfahrungen im Umgang mit Phänomenen. Gaia, Köln 1975
 Hören und Sehen in Tätigkeit. Klett und Balmer, Zug 1978
 Entfaltung der Sinne (mit Rudolf zur Lippe). S. Fischer, Frankfurt am Main 1982
 Das Leben leben. Zitate aus Texten von Hugo Kükelhaus, hg. v. Annemarie Weber. Ott, Thun 2004
 Organ und Bewusstsein. Vom Sehen und Schauen. Der letzte Vortrag 30.9.1984. Isele, Eggingen 2005
 Gesammelte Rundfunkvorträge. Isele, Eggingen 2006

Liens externes

Pédagogue allemand
Charpentier
Écrivain allemand du XXe siècle
Naissance en mars 1900
Naissance à Essen
Décès en octobre 1984
Décès en Bade-Wurtemberg
Pages avec des traductions non relues
Décès à 84 ans

Hugo Kükelhaus