Neill Rimmer (* 13. November 1967 in Liverpool) ist ein ehemaliger englischer Fußballspieler. Der Mittelfeldspieler verbrachte nach Anfängen beim FC Everton und Ipswich Town den Großteil seiner Karriere bei Wigan Athletic. Dort spielte er zunächst ab 1988 in der dritten und fünf Jahre später nur noch in der vierten englischen Liga.

Sportlicher Werdegang
Nachdem er bereits Teil der Nachwuchsabteilung des FC Everton gewesen war, unterzeichnete Rimmer als junge Mittelfeldtalent im Alter von gerade einmal 16 Jahren seinen ersten Profivertrag. Lange blieb der Schüler- und Jugendnationalspieler dem Verein jedoch nicht erhalten und er kam nur am letzten Ligaspieltag der Saison 1984/85 per Einwechslung für Paul Wilkinson gegen Luton Town zum Einsatz. Die Partie besaß jedoch keinen sportlichen Wert mehr, da die "Toffees" zu diesem Zeitpunkt bereits als englischer Meister festgestanden hatten. Im Mittelfeld agierte er an der Seite von Jason Danskin, Derek Walsh und John Morrissey, die gleichsam noch nie in der Startelf für ein Meisterschaftsspiel gestanden hatten, und nahezu logischerweise ging die Partie gegen Luton mit 0:2 verloren. Ablösefrei ließ ihn Trainer Howard Kendall dann im August 1985 zum Zweitligisten Ipswich Town ziehen.

Auch in Ipswich wartete Rimmer vergeblich auf seinen sportlichen Durchbruch. Nach zwei Jahren, in denen er gerade einmal in drei Ligapartien mitgewirkt hatte, kam er zumindest in der Saison 1987/88 auf immerhin 19 Meisterschaftsspiele. Dabei schoss der gelernte Mittelfeldspieler – hier zumeist in der Abwehrmitte oder im linken Mittelfeld agierend – am 17. Oktober 1987 gegen Manchester City (3:0) die ersten beiden Ligatore in seiner Profilaufbahn. Zum Ende der Spielzeit wurde er dann jedoch aus seinen auslaufenden Vertrag freigeben und Rimmer wechselte daraufhin im Juli 1988 in die dritte Liga zu Wigan Athletic.

Am ersten Spieltag der Saison 1988/89 debütierte er für Wigan gegen die Bristol Rovers (2:0) und in den folgenden acht Jahren war Rimmer – mit Unterbrechungen – als zweikampfstarker Mittelfeldspieler und Balleroberer wichtiger Bestandteil und später Kapitän der "Latics". Er hatte aber auch mit Rückschlägen zu kämpfen, was zum einen seine Verletzungsprobleme betraf, die ihn vor allem zwischen 1991 und 1993 ereilten. Zum anderen stieg er 1993 mit der Mannschaft in die vierte Liga ab. Sein vereinsinterner Status litt darunter wenig und nach konstant guten Leistungen in der Saison 1994/95 wählten in die eigenen Anhänger zum "Spieler des Jahres". Auch in seinem letzten Jahr zeigte er sich speziell in der Rückrunde noch einmal als zuverlässig, überschritt die 200-Pflichtspiele-Marke in Wigan und verließ den Klub im Sommer 1996 nach Ende der Vertragslaufzeit. Letzte Stationen waren danach der FC Altrincham in der Football Conference sowie der FC Scarborough, für den er jedoch nicht mehr in einem Profiligaspiel zum Zuge kam.

Literatur

Weblinks

 Statistische Daten der Post War English & Scottish Football League A – Z Player's Database

Einzelnachweise

Fußballspieler (FC Everton)
Fußballspieler (Ipswich Town)
Fußballspieler (Wigan Athletic)
Fußballspieler (FC Altrincham)
Fußballspieler (FC Scarborough)
Brite
Engländer
Geboren 1967
Mann

Neill Rimmer


Pterostylis, maleni rod trajnica smješten u vlastiti podtribis Pterostylidinae, dio tribusa Cranichideae. Vrste roda Pterostylis su kaćunovke rasprostranjene od Moluka do jugozapadnog Pacifika, uključujući Australiju i Novi Zeland.

Vrste

 Pterostylis abrupta D.L.Jones
 Pterostylis aciculiformis (Nicholls) M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis actites (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis acuminata R.Br.
 Pterostylis × aenigma D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis aestiva D.L.Jones
 Pterostylis agathicola D.L.Jones, Molloy & M.A.Clem.
 Pterostylis agrestis (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis alata (Labill.) Rchb.f.
 Pterostylis allantoidea R.S.Rogers
 Pterostylis alobula (Hatch) L.B.Moore
 Pterostylis alpina R.S.Rogers
 Pterostylis alveata Garnet
 Pterostylis amabilis (D.L.Jones & L.M.Copel.) D.L.Jones
 Pterostylis ampliata (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis anaclasta (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis anatona D.L.Jones
 Pterostylis aneba D.L.Jones
 Pterostylis angulata (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis angusta A.S.George
 Pterostylis antennifera (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis aphylla Lindl.
 Pterostylis aquilonia D.L.Jones & B.Gray
 Pterostylis arbuscula (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis arenicola M.A.Clem. & J.Stewart
 Pterostylis areolata Petrie
 Pterostylis aspera D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis atrans D.L.Jones
 Pterostylis atriola D.L.Jones
 Pterostylis atrosanguinea (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis auriculata Colenso
 Pterostylis australis Hook.f.
 Pterostylis banksii R.Br. ex A.Cunn.
 Pterostylis baptistii Fitzg.
 Pterostylis barbata Lindl.
 Pterostylis barringtonensis (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis basaltica D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis bicolor M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis bicornis D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis biseta Blackmore & Clemesha
 Pterostylis boormanii Rupp
 Pterostylis borealis (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis bracteatus (D.L.Jones & R.J.Bates) J.M.H.Shaw
 Pterostylis brevichila D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis brevisepala (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis brinsleyi (D.L.Jones) J.M.H.Shaw
 Pterostylis brumalis L.B.Moore
 Pterostylis brunneola D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis bryophila D.L.Jones
 Pterostylis bureaviana Schltr.
 Pterostylis calceolus M.A.Clem.
 Pterostylis caligna M.T.Mathieson
 Pterostylis cardiostigma D.Cooper
 Pterostylis caulescens L.O.Williams
 Pterostylis cernua D.L.Jones, Molloy & M.A.Clem.
 Pterostylis chaetophora M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis cheraphila D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis chlorogramma D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis chocolatina (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis ciliata M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis clavigera Fitzg.
 Pterostylis clivicola (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis clivosa (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis cobarensis M.A.Clem.
 Pterostylis coccina Fitzg.
 Pterostylis collina (Rupp) M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis commutata D.L.Jones
 Pterostylis concava D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis concinna R.Br.
 Pterostylis conferta (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis × conoglossa Upton
 Pterostylis corpulenta (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis crassa (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis crassicaulis (D.L.Jones & M.A.Clem.) G.N.Backh.
 Pterostylis crassichila D.L.Jones
 Pterostylis crebra (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis crebriflora (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis crispula (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis cucullata R.Br.
 Pterostylis curta R.Br.
 Pterostylis cycnocephala Fitzg.
 Pterostylis daintreana F.Muell. ex Benth.
 Pterostylis decurva R.S.Rogers
 Pterostylis depauperata F.M.Bailey
 Pterostylis despectans (Nicholls) M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis dilatata A.S.George
 Pterostylis diminuta (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis divaricata (D.L.Jones & L.M.Copel.) L.M.Copel. & D.L.Jones
 Pterostylis diversiflora (R.J.Bates) J.M.H.Shaw
 Pterostylis dolichochila D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis dubia R.Br.
 Pterostylis echinulata D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis ectypha (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis elegans D.L.Jones
 Pterostylis elegantissima (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones
 Pterostylis erecta T.E.Hunt
 Pterostylis eremaea (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis erubescens D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis erythroconcha M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis exalla (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis excelsa M.A.Clem.
 Pterostylis exquisita (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis exserta (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones
 Pterostylis extensa (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis extranea (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis faceta (D.L.Jones, C.J.French & M.A.Clem.) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis falcata R.S.Rogers
 Pterostylis ferruginea (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis fischii Nicholls
 Pterostylis flavovirens (D.L.Jones) R.J.Bates
 Pterostylis foliacea (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis foliata Hook.f.
 Pterostylis frenchii (D.L.Jones) A.P.Br.
 Pterostylis fuliginosa (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis furcata Lindl.
 Pterostylis × furcillata Rupp
 Pterostylis furva (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis galgula (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis gibbosa R.Br.
 Pterostylis glebosa D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis glyphida (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis gracilis Nicholls
 Pterostylis gracillima (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis graminea Hook.f.
 Pterostylis grandiflora R.Br.
 Pterostylis grossa (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis hadra (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones
 Pterostylis hamata Blackmore & Clemesha
 Pterostylis hamiltonii Nicholls
 Pterostylis heberlei (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis hians D.L.Jones
 Pterostylis hildae Nicholls
 Pterostylis hispidula Fitzg.
 Pterostylis humilis R.S.Rogers
 Pterostylis incognita (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis × ingens (Rupp) D.L.Jones
 Pterostylis insectifera M.A.Clem.
 Pterostylis irsoniana Hatch
 Pterostylis irwinii D.L.Jones, Molloy & M.A.Clem.
 Pterostylis jacksonii D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis jonesii G.N.Backh.
 Pterostylis karri D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis laxa Blackmore
 Pterostylis lepida (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis leptochila M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis limbatus (D.L.Jones & R.J.Bates) J.M.H.Shaw
 Pterostylis lineata (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis lingua M.A.Clem.
 Pterostylis littoralis (D.L.Jones) R.J.Bates
 Pterostylis loganii (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis longicornis (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis longicurva Rupp
 Pterostylis longifolia R.Br.
 Pterostylis longipetala Rupp
 Pterostylis lortensis D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis lustra D.L.Jones
 Pterostylis macilenta (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis macrocalymma M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis macrosceles (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones
 Pterostylis macrosepala (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis major (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis maxima M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis melagramma D.L.Jones
 Pterostylis meridionalis (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis metcalfei D.L.Jones
 Pterostylis microglossa D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis micromega Hook.f.
 Pterostylis microphylla D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis mirabilis (D.L.Jones) R.J.Bates
 Pterostylis mitchellii Lindl.
 Pterostylis montana Hatch
 Pterostylis monticola D.L.Jones
 Pterostylis multiflora (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis multisignata (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis mutica R.Br.
 Pterostylis mystacina (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis nana R.Br.
 Pterostylis nichollsiana (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis nigricans D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis nutans R.Br.
 Pterostylis oblonga D.L.Jones
 Pterostylis obtusa R.Br.
 Pterostylis oliveri Petrie
 Pterostylis ophioglossa R.Br.
 Pterostylis orbiculata (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis oreophila Clemesha
 Pterostylis ovata M.A.Clem.
 Pterostylis paludosa D.L.Jones, Molloy & M.A.Clem.
 Pterostylis papuana Rolfe
 Pterostylis parca (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis parva D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis parviflora R.Br.
 Pterostylis patens Colenso
 Pterostylis pearsonii (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis pedina (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis pedoglossa Fitzg.
 Pterostylis pedunculata R.Br.
 Pterostylis perculta (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones
 Pterostylis petiolata (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis petrosa D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis picta M.A.Clem.
 Pterostylis planulata D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis platypetala D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis plumosa Cady
 Pterostylis porrecta D.L.Jones, Molloy & M.A.Clem.
 Pterostylis praetermissa M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis prasina (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis pratensis D.L.Jones
 Pterostylis precatoria (D.L.Jones, C.J.French & M.A.Clem.) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis procera D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis psammophilus (D.L.Jones) R.J.Bates
 Pterostylis puberula Hook.f.
 Pterostylis pulchella Messmer
 Pterostylis pusilla R.S.Rogers
 Pterostylis pyramidalis Lindl.
 Pterostylis × ralphcranei D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis readii (D.L.Jones & L.M.Copel.) D.L.Jones
 Pterostylis recurva Benth.
 Pterostylis reflexa R.Br.
 Pterostylis repanda (M.A.Clem. & D.L.Jones) J.M.H.Shaw
 Pterostylis revoluta R.Br.
 Pterostylis riparia D.L.Jones
 Pterostylis robusta R.S.Rogers
 Pterostylis roensis M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis rogersii E.Coleman
 Pterostylis rubenachii D.L.Jones
 Pterostylis rubescens (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis rubiginosa (D.L.Jones & L.M.Copel.) L.M.Copel. & D.L.Jones
 Pterostylis rufa R.Br.
 Pterostylis russellii T.E.Hunt
 Pterostylis sanguinea D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis sargentii C.R.P.Andrews
 Pterostylis saxicola D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis saxosa (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis saxum (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis scabra Lindl.
 Pterostylis scabrella (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis scabrida Lindl.
 Pterostylis scapula (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis scitula D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis scoliosa D.L.Jones
 Pterostylis serotina (D.L.Jones, C.J.French & M.A.Clem.) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis setifera M.A.Clem., Matthias & D.L.Jones
 Pterostylis setulosa (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis sigmoidea (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis silvicultrix (F.Muell.) D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis simulans R.J.Bates
 Pterostylis sinuata (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis smaragdyna D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis spatalium J.M.H.Shaw
 Pterostylis spathulata M.A.Clem.
 Pterostylis spissa (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis splendens D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis squamata R.Br.
 Pterostylis stenochila D.L.Jones
 Pterostylis stenosepala (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis straminea (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis stricta Clemesha & B.Gray
 Pterostylis subtilis D.L.Jones
 Pterostylis tanypoda D.L.Jones, Molloy & M.A.Clem.
 Pterostylis tasmanica D.L.Jones
 Pterostylis taurus M.A.Clem. & D.L.Jones
 Pterostylis telmata D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis tenuicauda Kraenzl.
 Pterostylis tenuis (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis tenuissima Nicholls
 Pterostylis terminalis (D.L.Jones & R.J.Bates) J.M.H.Shaw
 Pterostylis thulia (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis timorensis Schuit. & J.J.Verm.
 Pterostylis timothyi (D.L.Jones) Janes & Duretto
 Pterostylis torquata D.L.Jones
 Pterostylis × toveyana Ewart & Sharman
 Pterostylis tristis Colenso
 Pterostylis trullifolia Hook.f.
 Pterostylis truncata Fitzg.
 Pterostylis tryphera (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis tunstallii D.L.Jones & M.A.Clem.
 Pterostylis turfosa Endl.
 Pterostylis tylosa (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis uliginosa D.L.Jones
 Pterostylis umbrina (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis unicornis (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis valida (Nicholls) D.L.Jones
 Pterostylis venosa Colenso
 Pterostylis ventricosa (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis venusta (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis vernalis (D.L.Jones) G.N.Backh.
 Pterostylis vescula (D.L.Jones) D.L.Jones
 Pterostylis virens (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis viriosa (D.L.Jones) R.J.Bates
 Pterostylis vitrea (D.L.Jones) Bostock
 Pterostylis vittata Lindl.
 Pterostylis voigtii D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis wapstrarum D.L.Jones
 Pterostylis williamsonii D.L.Jones
 Pterostylis woollsii Fitzg.
 Pterostylis xerampelina (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones & C.J.French
 Pterostylis xerophila M.A.Clem.
 Pterostylis zebrina (D.L.Jones & C.J.French) D.L.Jones
 Pterostylis ziegeleri D.L.Jones

Izvori

Vanjske poveznice
 African Orchids
Cranichideae

Pterostylis


The Tōhoku Main Line () is a  railway line in Japan operated by the East Japan Railway Company (JR East). The line starts from Tokyo Station in Chiyoda, Tokyo and passes through such cities as Saitama, Utsunomiya, Fukushima, and Sendai, before reaching the end of the line in Morioka. The line originally extended to Aomori, but was truncated upon the extension of the Tōhoku Shinkansen beyond Morioka, which mostly parallels the Tōhoku Main Line. A portion of the Tōhoku Main Line is also shared with the Keihin–Tōhoku Line ( between Tokyo Station and Ōmiya Station in Ōmiya-ku, Saitama) and the Saikyō Line ( between Akabane Station in the Kita ward of Tokyo and Ōmiya Station).

The  portion of the line between Tokyo Station and Kuroiso Station in Nasushiobara, Tochigi is referred to by JR East as the Utsunomiya Line, and the remaining section is referred to as the Tōhoku Line in regular service. Because of the difference in electrification south (1,500 V DC) and north (20 kV AC) of Kuroiso, there are no regularly scheduled passenger services that travel through that station.

Station list
These lists are separated by service patterns provided on the Tōhoku Main Line.

Tokyo – Kuroiso

The section between  and  is known as the Utsunomiya Line.

Kuroiso – Shin-Shirakawa

Shin-Shirakawa – Fukushima

Fukushima – Sendai

●: All rapid trains stop
|: All rapid trains pass

Sendai – Kogota

Kogota – Ichinoseki

Ichinoseki – Morioka

A: Aterui
H: Hamayuri
●: All rapid trains stop
|: All rapid trains pass

Rolling stock

Tokyo – Kuroiso

 E231-1000 series EMUs
 E233-3000 series EMUs
 E131-600/-680 series EMUs
Previously
 205-600 series EMUs

From March 2013, a fleet of eight refurbished 4-car 205-600 series EMUs was phased in on Utsunomiya Line services between Koganei and Kuroiso, replacing 211 series sets.

Kuroiso – Shin-Shirakawa

 E531-3000 series EMUs

Shin-Shirakawa – Ichinoseki

 701 series EMUs
 719 series EMUs
 E721 series/ SAT721 series EMUs
 HB-E210 series DMUs - Senseki-Tōhoku Line

Ichinoseki – Morioka
 701 series EMUs

History

The construction of the Tōhoku Main Line began in the Kantō region and extended to the north end of Honshu, and the city of Aomori. It is one of oldest railway lines in Japan, with construction beginning in the late 19th century. Until 1 November 1906, the current Tōhoku Main Line was run by a private company Nippon Railway.

In 1883, the first segment between Ueno and Kumagaya opened. In 1885, it was extended to Utsunomiya, but the Tone River had to be crossed by boat. Following construction of the Tone River Bridge in 1886, Utsunomiya and Ueno were directly connected. The line gradually extended further to the north; to Kōriyama, Sendai, Ichinoseki and Morioka. In 1891, the segment between Morioka and Aomori opened, creating the longest continuous railway line in Japan.

After 1906, the line was nationalized and became the Tōhoku Main Line operated by the Ministry of Railways. When Tokyo Station opened in 1925, the Tōhoku Main Line was extended from Ueno to the new station. Until the 1950s, this segment was used and many trains ran through both the Tōkaidō Main Line and Tōhoku Main Line. However, when the Tōhoku Shinkansen opened, it occupied land previously used for the tracks of mid and long-distance Tōhoku Main Line trains. As a result, only a small number of commuter lines such as the Keihin–Tōhoku Line now operate to Tokyo from the north, making Tokyo Station's status as part of the Tōhoku Main Line somewhat circumspect.

In 2002, the Tōhoku Shinkansen was extended from Morioka to Hachinohe and the operations of the local track segment between those two cities was turned over to Iwate Ginga Railway (IGR) and Aoimori Railway. With the extension of the Tōhoku Shinkansen to Shin-Aomori station in 2010, the segment between Hachinohe and Aomori was delegated to the Aoimori Railway Company.  The shortened Tōhoku Main Line is now the second-longest line in Japan, after the Sanin Main Line.

With the opening of the Ueno–Tokyo Line in March 2015, most longer distance trains once again operate directly through to the Tōkaidō Main Line via Tokyo Station, with the exception of some rush hour trains which terminate at Ueno Station.

Double-tracking
The Tokyo to Omiya section was double-tracked between 1892 and 1896, extended to Furukawa in 1908, Koyama the following year, and to Utsunomiya in 1913.

The Iwanuma - Sendai - Iwakiri section was double-tracked between 1920 & 1923 and the Utsunomiya - Iwanuma section between 1959 and 1964. The Iwakiri - Morioka - Aomori section was double-tracked between 1951 and 1968, including the  realigned section between Iwakiri and Atago in 1962.

Electrification
The  Tokyo to Tabata section was electrified at 1,500 V DC in 1909, extended to Akabane in 1928, Omiya in 1932 and Kuroiso in 1959. Electrification was then continued north at 20 kV AC, reaching Fukushima in 1960, Sendai in 1961, Morioka in 1965, and Aomori in 1968.

Former connecting lines

Saitama Prefecture
 Hasuda Station: The Bushu Railway operated a  line to Kamine from 1924 until 1938.

Tochigi Prefecture
 Mamada Station: A   gauge handcar line to Omoigawa operated between 1899 and 1917.
 Hoshakuji Station: A  line servicing the Utsunomiya Army Airfield operated between 1942 and 1945.
 Ujiie Station: An   gauge handcar line operated to Kitsuregawa between 1902 and 1918.
 Yaita Station: The Tobu Railway opened the   gauge Tobu Yaita Line to Shin Takatoku (on the Tobu Kinugawa Line) on 1 March 1924. The line was converted to  gauge in 1929, and closed on 30 June 1959.
 Nishi-Nasuno Station: A  line was opened by the Shiobara Railway to Shiobara in 1912. The line was electrified at 550 V DC in 1921, and closed in 1936. The Higashino Railway opened a  line to Nasu Ogawa between 1918 and 1924, the line closing in 1968. At Otawara Station, it connected with the  horse-drawn tramway mentioned below for the three years they were both open. A   gauge handcar line to Otawara opened in 1908. In 1917, it was converted to a horse-drawn tramway, but closed in 1921. At Otawara Station, it connected with the Higashino Railway line mentioned above.

Fukushima Prefecture
 Shirakawa Station: A  line to Iwaki Tanakura (on the Suigun Line) was opened by the Shirotana Railway in 1916. The line was nationalized in 1941, and closed in 1944. Plans to reopen the line in 1953 resulted in a decision to convert the line to a dedicated busway, which opened in 1957.
 Koriyama Station: The Fukushima Prefectural Government operated a   gauge line to Miharu between 1891 and 1914.
 Matsukawa Station: A  line to Iwashiro Kawamata operated from 1926 until 1972.

Miyagi Prefecture
 The Miyagi Prefectural Government operated the following three lines, all utilising  gauge track:
 Ogawara Station: a  line to Toogatta opened between 1917 and 1922, and closed in 1937.
 Tsukinoki Station: a  line to Tateyama, opened in 1899 as a horse-drawn tramway. Steam locomotion was introduced in 1917, and the line closed in 1929.
 Natori Station: a  line to Yurage, operated from 1926 until 1939.
 Nagamachi Station: A   gauge horse-drawn tramway was opened to Akiu Onsen in 1912. In 1925, the Akiho Electric Railway converted the line to  gauge and electrified it at 600 V DC. The line closed in 1961.
 Kofuku-Tagajo Station: When the Tōhoku Main Line was realigned in 1956, the original line to Shiogama Wharf (on the Senseki Line) remained in place as a freight-only line, closing in 1997.
 Matsushima Station: The Miyagi Prefectural Government operated a ,  gauge line to Matsushima Kaigan, electrified at 550 V DC, between 1922 and 1944.
 Matsushima-Machi Station: A   gauge handcar line operated between 1923 and 1930.
 Kogota Station: Prior to the opening of the Rikuu East Line, a   gauge horse-drawn tramway operated to Furukawa between 1900 and 1913.
 Semine Station: The Senpoku Railway operated a   gauge line from Tome to Tsukidate between 1921 and 1968.
 Ishikoshi Station: The Kurihara Den'en Railway Line operated between 1921 and 2007.

Iwate Prefecture
 Hanamaki Station: An   gauge line to Nishinamari Onsen was opened in 1915 by the Hanamaki Electric Railway, which then opened a second line, 8 km to Hanamaki Onsen in 1925. Both lines were electrified at 600 V DC. The latter closed in 1972, and the former in 1976.

Aomori Prefecture
 Hachinohe Station: The Gonohe Electric Railway operated a  line (not electrified, despite the company name) to Gonohe between 1929 and 1969.
 Misawa Station: The Towada Kanko Electric Railway Line operated between 1922 and 2012.
 Noheji Station: The Nanbu Jūkan Railway opened a  line to Shichinohe in 1962. Freight services ceased in 1984, and the line closed in 1997.

See also
 Utsunomiya Line
 Takasaki Line
 Shōnan–Shinjuku Line
 Ueno–Tokyo Line

References

Lines of East Japan Railway Company
Rail transport in Tochigi Prefecture
Rail transport in Fukushima Prefecture
Rail transport in Miyagi Prefecture
Rail transport in Iwate Prefecture
1067 mm gauge railways in Japan
1500 V DC railway electrification
20 kV AC railway electrification

Tōhoku Main Line


Bilinç dışı, Sigmund Freud'un psikanaliz kuramında geliştirilmiş bir kavramdır. Buna göre; bilinç yapısı ikili bir nitelik taşır, yani görülen bilinç durumlarının gerisinde çok daha derinde ve görünmez bir bölgede işleyen başka bir yapı daha söz konusudur. Bu bölgenin adı bilinç dışıdır ve bilinç durumunu etkileyen asıl şey bu yapıdır. Freud'un bilinçaltı ile ilgili imgelemeyi güçlendiren bir yorumu vardır. Freud bilinci okyanustaki buz dağına benzetir. Suyun altında kalan kısım bilinçaltı, su üzerinde kalan kısım bilinçtir. Bu yoruma göre bilinçaltıyla ilgili araştırma ve sentezlerde bulunmuştur.
Bilinçaltının rüyalarla açığa çıkacağını savunmuş ve hastalarıyla bunu örneklendirmiştir.

Bilinç dışı
Organizmanın iç yaşantıları ve dış dünyanın farkında olmadan yaptığı davranışların tümü. İnsanı bir bilgisayara benzetecek isek, bilinç dışı kuşkusuz bir şekilde insanın "Hard Disk"i olacaktır. Organizmanın yaşadığı olayların önemli/önemsiz kaydedildiği ve hayatının gelecek aşamalarında alınacak kararlara ve yapılacak eylemlere dolaylı yönden etki ettiği bir bölümdür. Aynı zamanda yine bir bilgisayar benzetmesinde bulunacak olursak, bilinç dışı insan için bir anti virüs görevi görmektedir.

Bilinç öncesi ya da ön bilinç
Bilinçte olmayan ancak kapsamındakilerin istendiğinde bilince çağırabileceği eşik bölgesi. Bilincin farkında olmadığımız alanı.

İd, Ego ve Süperego'ya köksel bir bakış
Psikanalizde kullanılan İd (temel benlik), Ego (bilinç) ve Süperego (toplumsal kurallar; din, ahlak, töre, gelenek gibi) üçlemesi, ilahi dinlerdeki şeytan, nefis ve inanç üçlemesine benzemektedir.

Kaynakça ve İleri Okuma
Bilinçaltı(Bilinç dışı) Nasıl Çalışır?

Psikanaliz
Kavramlar
Psikoloji terimleri

Bilinç dışı


An Homalomena obscurifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Cornelis Rugier Willem Karel van Alderwerelt van Rosenburgh. An Homalomena obscurifolia in nahilalakip ha genus nga Homalomena, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Homalomena

Homalomena obscurifolia


Teal'c of Chulak  is a fictional character in the 1997 military science fiction television series Stargate SG-1. Portrayed by Christopher Judge, Teal'c is a Jaffa warrior from the planet Chulak. As a Jaffa, Teal'c is a genetically modified human with an abdominal pouch that serves as an incubator for a larval Goa'uld. The larval symbiote grants enhanced strength, health, healing, and longevity; Teal'c is around 100 years old during the show's run and ages an additional 50 years in the final SG-1 episode. Teal'c's most notable feature is a golden tattoo found on his forehead, a sign that he once served the System Lord Apophis as First Prime, the most senior Jaffa rank.

Teal'c is introduced in the pilot episode of Stargate SG-1, "Children of the Gods". The character appears in all episodes of SG-1 except season 8's "Prometheus Unbound", making him the character with the most episode appearances. Teal'c also appears in the direct-to-DVD films Stargate: The Ark of Truth and Stargate: Continuum, as well as the Stargate Atlantis season 4 episodes "Reunion" and "Midway". In 2002, Christopher Judge was nominated for a Saturn Award in the category "Best Supporting Actor in a Television Series".

Role in Stargate

Character arc
Teal'c is a Jaffa from the planet Chulak. In the decades before the events of Stargate SG-1, the Goa'uld System Lord Cronus executed Teal'c's father (Cronus' First Prime, the most senior Jaffa rank) for retreating during a battle that could not be won. In the hopes of avenging his father's death one day, Teal'c joined the armies of the rival System Lord Apophis. Under the direction of Apophis' then-First Prime, Bra'tac, Teal'c learned the ways of a warrior and rose in the ranks to become Apophis's new First Prime. His interaction with Bra'tac and his own personal experiences eventually led Teal'c to doubt the divinity of the Goa'uld.

When the SG-1 team is captured on Chulak in the pilot episode of Stargate SG-1, Teal'c defects from Apophis and joins the SG-1 team. He believes this will provide an opportunity eventually to defeat the Goa'uld and bring freedom to all Jaffa. Teal'c finds a home at Stargate Command (SGC) on Earth and occasionally visits his wife Drey'auc and his young son Rya'c on Chulak (see section Relationships). SG-1 joins forces with Bra'tac in many missions against Apophis in the next four seasons. Teal'c's integrity in the team is tested after he kills Daniel's wife Sha're in season 3's "Forever in a Day" to stop her torturing Daniel. After SG-1 succeeds in killing Apophis in the season 5 premiere, "Enemies", Chulak becomes a free planet.

The first major group of Jaffa Resistance warriors is shown in season 5's "The Warrior". By season six, Teal'c and Bra'tac have become prominent leaders of the Jaffa Resistance. Earth's Alpha site serves as a main site of operation for the Rebel Jaffa and later the Tok'ra, but the two races have difficulty with trust and collaboration in defeating the Goa'uld as their enemy. Teal'c and Bra'tac lose their symbiotes after a sabotaged Rebel Jaffa summit in season 6's "The Changeling", but the Tok'ra drug Tretonin sustains them from then on. Tretonin eventually becomes instrumental in liberating Jaffa from physiological reliance on Goa'uld symbiotes. No longer presenting a security risk to Earth, Teal'c attempts to have a normal life and moves out of the SGC in season 8's "Affinity". However, Teal'c's alien behavior and a murder case make life difficult for him.

Teal'c and Bra'tac eventually lead the Jaffa to victory over the Goa'uld in season 8's "Reckoning"/"Threads". The Goa'uld have long weakened one another by continuous civil war amongst the System Lords, and the Jaffa see the Goa'uld's inability to save themselves from the Replicators as proof that they are false Gods. The new Jaffa Nation immediately becomes a major power, inheriting part of the fleets of the System Lords. Teal'c and Bra'tac are knighted Bloodkin to all Jaffa, the highest honour that can be bestowed on any Jaffa. The planet Dakara serves as the nation's new capital, and Chulak becomes a major stronghold for the Free Jaffa Nation in season 9.

Teal'c is chosen as a member of the new Jaffa High Council, but the nation is divided between the opposition progressives (including Teal'c and Bra'tac) with a vision of a representative democracy, and the ruling traditionalists who support the military oligarchy. Many of the councilors are the former leaders of the Jaffa Resistance, and initially resist the Ori religion after having worshiped false gods for too long. After the death of the traditionalist leader Gerak in season 9's "The Fourth Horseman", Teal'c supports Bra'tac as an interim leader before the nation adopts a constitution based on Earth representative democracies in "Stronghold". After the events of season 9's "Camelot", the Ori take control of Chulak. The Jaffa suffer greatly against the Ori forces, and Dakara is completely destroyed. The last Jaffa episode is season 10's "Talion", in which Teal'c kills the Jaffa leader of an Ori-devout group named Arkad. The fate of the Jaffa Nation and Teal'c's standing among the Jaffa remain unresolved at the end of the series. In the series finale, "Unending", Teal'c spends fifty years frozen in time on the Odyssey with the rest of SG-1 when Carter triggers a time dilation device to prevent them being destroyed by an Ori battlecruiser, but when she finds a way to escape and save the Odyssey that requires one person to go back to the moment before time froze, Teal'c volunteers as his Jaffa nature meant that aging fifty years wouldn't be as significant to him as it would be to his human colleagues. As a result, Teal'c is the only one who remembers what took place during the time dilation device, but he vowed to never share that information with others, and apart from having gained a white streak in his hair his physical potential remains relatively unaffected.

Teal'c appears in the direct-to-DVD films Stargate: The Ark of Truth and Stargate: Continuum. He also appears in two episodes of Stargate Atlantis, set before the events of Continuum. In "Reunion", he wishes Colonel Carter farewell before she leaves to become the new leader of Atlantis. In "Midway", he comes to Atlantis at Carter's request to teach Satedan warrior Ronon Dex how to deal with IOA interviews. While there, they develop a friendly rivalry, culminating in an hour-long sparring match which ended in a draw. When the Wraith leave the Pegasus galaxy and set foot at the SGC, Teal'c and Ronon work together to stop the enemy.

Characterization
Teal'c is a Jaffa from the planet Chulak, a planet orbiting a binary star system. Jaffa have a human appearance but have an abdominal pouch which serves as an incubator for a larval Goa'uld. The larval symbiote grants enhanced strength, health, healing, and longevity. Teal'c states he is 101 years old in season 4's "The Light", and ages an additional 50 years in season 10's "Unending". But since the symbiote also replaces the Jaffa's immune system, its removal is known to cause a long and painful death. As a Jaffa, Teal'c does not require sleep, but must engage in a form of meditation called kel'no'reem in order to synchronize with his symbiote. However, he later had his symbiote removed and survived on a drug called tretonin. After this, he was weaker, could not perform kel'no'reem and needed sleep.

Teal'c is a "stalwart alien with the unfathomable – and mostly silent – demeanor" and "the most straight-faced member of SG-1". Teal'c's catchphrase is "Indeed". Christopher Judge described Teal'c as a liberator who tries to end his people's enslavement. Although Teal'c has certain advanced physical abilities and powers, he is very much human in his heart and in his mind. Judge also described Teal'c as a "rebel in a society that doesn't tolerate rebels". Teal'c is all about honor. By season 7, Teal'c has become more vocal about expressing his feelings towards situations and other characters. Teal'c became more accustomed to life on Earth, developed a taste for doughnuts  and has gone on fishing trips with O'Neill, though he is puzzled as to why O'Neill fishes in a lake known to be devoid of fish. His favorite movie is Star Wars; he has seen it 9 times as of the season 5 episode Ascension. He once stated a dislike for "bovine lactose", which may be due to an earlier episode ("Unnatural Selection"), in which Teal'c is seen gorging himself on ice cream and even stealing O'Neill's pint of ice cream from his hand when the Asgard beamed the refrigerated stores onto the Prometheus, implying that Teal'c may be lactose intolerant. In season 8, Judge wanted to take Teal'c one step closer to being more aware of Earth customs with a more Earth-like behavior, without him losing his alien perspective. He considered the first half of season 8 "the most my character has been given to do since we first started work on the series".

Relationships
At the beginning of the series, Teal'c is married to Drey'auc and has a son, Rya'c. When Teal'c defects to Earth, he leaves them behind on his homeworld, Chulak. Teal'c briefly reunites with his family in season 1's "Bloodlines" and season 2's "Family" to prevent Goa'uld influence on their life. Drey'auc marries Teal'c's childhood friend, Frotak, but Rya'c and Drey'auc leave Chulak to live in the Land of Light (from season 1's "The Broca Divide") soon after Frotak's death in "Family". Teal'c rekindles his feelings with a Tuk'ac temple priestess named Shau'nac in season 4's "Crossroads", but she is murdered soon thereafter. Drey'auc dies in a rebel Jaffa camp in season 6's "Redemption" after refusing a new larval symbiote. Teal'c begins a relationship with the Hak'tyl leader Ishta in season 7's "Birthright". He continues this relationship until at least season 8's "Sacrifices", where Rya'c also marries Kar'yn, a student of Ishta. Teal'c would also have a brief relationship with his neighbor, Krista.

O'Neill is suspicious of aliens in general except of Teal'c. At the beginning of the series, Hammond does not accept Teal'c but comes to trust and respect him after realizing Teal'c's devotion to the Stargate Program. General Landry also respects Teal'c as a warrior.

The writers at first wanted to establish animosity between Teal'c and Daniel, particularly since Teal'c is indirectly responsible for the abduction of Daniel's wife Sha're, who was subsequent selected as a host for the Goa'uld Amaunet by Teal'c's then-master Apophis. "Forever in a Day" almost tries to flesh out this animosity. Judge and Michael Shanks, in real life best friends, protested, as they thought that Daniel would be fascinated by Teal'c's background, and Teal'c would be quite respectful to humans who have similar nobility despite behaving in a different manner. The producers eventually allowed the actors to show how much their characters care about and respect each other, although the characters may not get on with one another.

For most of the run of SG-1, Teal'c is the only SG-1 member who is not from Earth. With the introduction of the human alien Jonas Quinn in season 6, the writers developed a relationship between the two aliens of the team "without making it seem exclusionary", and Teal'c is no longer the "Other" of the show. Teal'c and Jonas end up bonding because they have similar backgrounds. Christopher Judge explained that his character's amusement with Vala in seasons 9 and 10 contributed to Teal'c's loosening up.

When Cameron Mitchell is introduced in season 9, Teal'c first reacts taken aback to Mitchell's enthusiasm, being more used to O'Neill's reserved attitude. Teal'c is unsure if he likes Mitchell at first, but Mitchell forces Teal'c to interact with him. By not letting Teal'c step back and observe, Mitchell makes Teal'c an active part of the scene. Teal'c and Mitchell are both warriors and leaders, but as Teal'c was established as a powerful warrior, the producers eventually established that Mitchell gets beat up all the time in fights.

Conceptual history
Christopher Judge had worked with Richard Dean Anderson before. Judge starred in a fifth season episode of MacGyver in 1990, where he played a high school student whom MacGyver tries to mentor and motivate despite negative influences.

When the producers conceptualized Teal'c, they were unsure what they wanted, but had not met anyone who was definitely Teal'c for them. They were looking for African-American actors, and Judge was one of the last actors to read for the role. Judge was hired because the producers liked what he brought into the audition. They were receptive to Judge's input and gave him the freedom to change his lines from the beginning. Judge sat down with the producers at the beginning of each season and discussed what Teal'c should go through and what would slowly make him more human.

During the first season, Teal'c seemed less well-integrated into the team than for instance O'Neill and Daniel. He was the only character who did not benefit as much from the more personal stories in season 3 and seemed to stagnate. Rumors began to surface at the end of season 3 that Judge would leave the show, but they were quickly and firmly denied. The last episodes of season 3 featured Teal'c in a more prominent role, and he benefited from additional screen time and storylines in season 4.

Judge received his first story credit for the season 5 episode "The Warrior", and later wrote "The Changeling" on his own, focusing on Teal'c's self-identity. He later penned the season 7 episode "Birthright" and the season 8 episode "Sacrifices", both dealing with the Jaffa Hak'tyl faction and Teal'c's new love interest Ishta.

Make-up and hair
Since Teal'c wears a lot of make-up, Judge had to be on-set much earlier than the rest of the cast. The producers' original idea for Teal'c included long ears and a specific beard piece, but the make-up department got it down to just a forehead symbol, an Egyptian look, and the character's gold skin tone. The make-up was reflective of the Goa'uld Ra from the Stargate feature film. In the beginning of SG-1, Teal'c's forehead symbol consisted of three parts, and it took about an hour to apply the parts to Judge's forehead. The process was simplified over the years. The season 6 episodes "The Changeling" shows Teal'c experiencing an extended hallucination of being a human on Earth. For the filming of this episode, the eye make-up and the gold paint on the character was significantly toned down. With the beginning of season 7, when Teal'c no longer had a Goa'uld symbiote in his pouch, the gold make-up was dropped.

Playing a bald-shaven head Teal'c for the first seven seasons, Judge usually let his hair grow during the show's hiatus, and shaved his head the morning of his first day back at work. For the season four premiere "Small Victories", he returned to the set with a small blond chin beard after the hiatus, as the producers had not allowed his character to have scalp hair at the time. Several episodes later, Judge shaved off the beard after acknowledging how it looked. With the beginning of season 8, after "many years of begging, pleading and politicking", Judge approached the producers again and asked for his character to have hair, and they gave in. Brad Wright was convinced that the audience would hate it. Judge showed the cornrows hairstyle that he thought Teal'c would have, at a convention, but the hair was cut short before the shooting of season 8 began. The story reasons for Teal'c's hair are never explained in the series, even despite Jack O'Neill making such an inquiry in "New Order", as he says, "What's with the hair?".

Reception

In 2002, Christopher Judge was nominated for a Saturn Award in the category "Best Supporting Actor in a Television Series".

References

External links
 Teal'c  at scifi.com
  Teal'c Cuts Loose: The Ultimate Christopher Judge Interview at Sci Fi Pi: The SCI FI Channel Australia Blog

Television characters introduced in 1997
Male characters in television
Fictional characters with slowed ageing
Fictional defectors
Fictional explorers
Fictional linguists
Fictional revolutionaries
Fictional soldiers
Fictional United States Air Force personnel
Stargate alien characters
Fictional polyglots
Black people in television

de:Stargate – Kommando SG-1#Teal'c
sv:Lista över rollfigurer i Stargate#Teal'c

Teal'c


بلدية إل أرينال (بالإسبانية: El Arenal) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية إل أرينال 1.060 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

أعلام
 جولييان مونيوث

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية إل أرينال

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

إل أرينال (إسبانيا)


Bruno Bieler () a fost un general german din Wehrmacht, care a îndeplinit funcții de comandă în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. A fost decorat cu Crucea de Cavaler al Crucii de Fier.

Biografie
Bieler s-a înrolat în Armata Prusacă pe 14 martie 1907, a fost ofițer cadet (Fähnrich) în Regimentul 33 Grenadieri "Graf Roon" din orașul natal Gumbinnen (azi Gusev) din Prusia Răsăriteană și și-a completat pregătirea de ofițer la Școala Militară de Război din Anklam. După absolvirea școlii a fost înaintat la gradul de Leutnant (locotenent). Începând de la 1 octombrie 1912 lt. Bieler a fost adjutant și ofițer anchetator la curtea marțială a Batalionului 1, apoi la 25 februarie 1913 a fost avansat la gradul de Oberleutnant.

Primul Război Mondial
După izbucnirea Primului Război Mondial, Regimentul 33 Grenadieri din Prusia Răsăriteană a fost trimis pe front, iar Bieler a fost numit acolo pe 21 decembrie 1914 ca adjutant al comandantului regimentului. A păstrat această funcție până la 31 iulie 1916, când a fost transferat în Statul Major la cartierul general al Corpului I Armată. La 5 august 1916 a fost numit ofițer de ordonanță, iar patru luni mai târziu a fost mutat în Statul Major al Corpului XXV Rezervă. În perioada 6 martie - 15 iunie 1917 ofițerul Bieler a lucrat în Statul Major al Diviziei 5 Cavalerie și apoi până la 6 decembrie 1917 în Statul Major al Diviziei 87 Infanterie. În perioada cât a făcut parte din Divizia 87 Infanterie a îndeplinit simultan funcții de comandă ale trupelor de pe front: comandant de companie în Regimentul 345 Infanterie (10-27 iulie 1917) și comandant de baterie în Regimentul 87 Artilerie de Câmp (10-24 august 1917). A fost avansat căpitan la 28 noiembrie 1917 și transferat la 7 decembrie 1917 în Statul Major al Comandamentului Frontului de Est. În perioada 10 ianuarie - 8 februarie 1918 a urmat cursurile Școlii de ofițeri de stat major de la Sedan. În urma absolvirii acestor cursuri a fost transferat la 27 februarie 1918 în Statul Major al Armatei. Apoi, pe 20 aprilie 1918, căpitanul Bieler a fost numit ofițer în Statului Major General al Armatei de Uscat.

Perioada interbelică
După război căpitanul Bieler a fost transferat pe 1 februarie 1919 în Marele Stat Major al Armatei Germane. De acolo a fost detașat la 1 octombrie 1919 în Ministerul Apărării Reich-ului, fiind transferat oficial pe 24 noiembrie 1919. Timp de o jumătate de an Bieler a lucrat în Statul Major al Gruppenkommando 1. La 1 octombrie 1923 a devenit comandant de companie în Regimentul 7 Infanterie Prusacă și a fost transferat la 1 aprilie 1927 în Statul Major al Diviziei 3 Infanterie. Șase luni mai târziu, a fost transferat în Statul Major al Infanterie-Führer III, părăsind funcția sa anterioară. După ce Bieler a devenit maior la 1 aprilie 1928 a revenit în centrala Ministerului Apărării Reich-ului pe 1 octombrie 1929 și a fost detașat în cadrul Comandamentului Marinei (Marineleitung). Simultan cu avansarea la gradul de Oberstleutnant (locotenent-colonel) pe 1 octombrie 1932 a fost transferat în Statul Major al Infanterie-Führer I. Bieler s-a aflat apoi, în perioada 1 octombrie 1933 - 14 octombrie 1935, în Wehrgauleitung Allenstein și a comandat apoi cu gradul de colonel (de la 1 octombrie 1934) Regimentul 55 Infanterie. A părăsit această funcție la 11 octombrie 1937 pentru a deveni șef al Statului Major al Corpului II Armată (12 octombrie 1937 – 30 septembrie 1939). A fost avansat pe 1 martie 1938 la gradul de Generalmajor (general-maior).

Al Doilea Război Mondial
După izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial, Bieler a fost numit pe 29 septembrie 1939 în funcția de comandant al Diviziei 73 Infanterie. A participat cu această divizie la Campania de pe Frontul de Vest (în Bătălia Franței), la Campania din Balcani și la Campania de pe Frontul de Est (în Războiul împotriva Uniunii Sovietice), fiind înaintat pe 29 februarie 1940 la gradul de Generalleutnant (general-locotenent). Divizia 73 Infanterie a obținut succese pe câmpul de luptă în cea de-a două jumătate a anului 1941. Ca urmare, generalul Bieler a fost decorat pe 19 septembrie 1941 cu Ordinul "Coroana României" cu spade în gradul de Mare Ofițer, cu panglica de "Virtutea Militară" "pentru destoinicia și devotamentul de care au dat dovadă pe câmpul de luptă în operațiunile contra bolșevicilor în colaborare cu trupele române". Pentru realizările sale militare de pe Frontul Răsăritean, a fost decorat, de asemenea, la 26 octombrie 1941 cu Crucea de Cavaler al Crucii de Fier.

La 29 octombrie 1941 a preluat temporar, pe perioada concediului de boală al generalului Hans Graf von Sponeck, comanda Corpului XXXXII Armată, care era inclusă în Armata a 11-a și a fost folosită în acea perioadă în operațiunile militare din Crimeea. După avansarea la gradul de General der Infanterie (general de infanterie) la 17 decembrie 1941 (cu vechimea calculată de la 1 octombrie 1941), a preluat la 1 ianuarie 1942 comanda Corpului VI Armată, care făcea parte din Armata a 9-a și se afla dislocat în zona Rjev. Din motiv de boală generalul Bieler a fost eliberat temporar de la comandă pe 9 aprilie 1942 și trimis în concediu medical pentru restabilirea sănătății. În lunile următoare s-a aflat în spitalul de recuperare din stațiunea balneară Bad Nauheim. De la 1 noiembrie 1942 până la numirea sa în funcția de comandant al Corpului LXXXVI Armată, pe 19 noiembrie 1942, s-a aflat în rezerva de comandanți (Führerreserve). Corpul LXXXVI Armată a fost format pe 19 noiembrie 1942 în sud-vestul Franței. La 20 noiembrie 1942 generalul Bieler a fost decorat pentru activitatea sa anterioară cu Crucea Germană de aur. A deținut comanda Corpului LXXXVI Armată până pe 28 august 1943, cu întreruperi cauzate de boală, iar la 21 august 1943 a fost numit comandant al Districtului Militar XI cu sediul la Hanovra. De la 15 august la 4 septembrie 1944 generalul Bieler a fost internat în spitalul militar Bad Pyrmont, iar la 1 noiembrie 1944 a predat comanda Districtului Militar XI generalului Walter Lichel și a fost plasat pentru ultima oară în rezerva de comandanți militari (Führerreserve). La 30 aprilie 1945 a fost scos din serviciul activ și trecut definitiv în rezervă.

Decorații
 Crucea de Fier (1914) clasa a II-a (17 septembrie 1914) și clasa I (15 decembrie 1914)
 Ordinul Meritul Militar al Bavariei cl. a IV-a cu spade (Bavaria, 20 aprilie 1918)
 Crucea Hanseatică a Hamburgului (23 februarie 1918)
 Crucea de merit pentru ajutor de război (Prusia, 4 noiembrie 1919)
 Ordinul Vulturul Sileziei cl. a II-a (1 septembrie 1921) și cl. I (30 septembrie 1921)
 Crucea de onoare a Războiului Mondial 1914/1918 (14 ianuarie 1935)
 Medalia pentru serviciu îndelungat în Wehrmacht cl. I (2 octombrie 1936)
 Ordinul Spadei în grad de comandor (Suedia, 22 aprilie 1938)
 Crucea de Fier cu barete (1939) cl. a II-a (12 septembrie 1939) și clasa I (30 septembrie 1939)
  Ordinul "Coroana României" cu spade în gradul de Mare Ofițer, cu panglica de "Virtutea Militară" (19 septembrie 1941)
 Crucea de Cavaler al Crucii de Fier (26 octombrie 1941) ca Generalalleutnant și comandant al Diviziei 73 Infanterie
 Medalia Frontului Răsăritean (15 iulie 1942)
 Insigna Crimeea (23 august 1942)
 Crucea Germană de aur (20 noiembrie 1942) ca General der Infanterie și comandant al Corpului VI Armată

Note

Bibliografie

Legături externe
  Bruno Bieler în Lexikon der Wehrmacht
  Bruno Bieler pe TracesOfWar.com
  Bruno Bieler în Ritterkreuztraeger 1939-1945

Nașteri în 1888
Decese în 1966
Generali germani
Personal militar german al Primului Război Mondial
Decorați cu Crucea de Cavaler al Ordinului Crucea de Fier
Decorați cu Ordinul Coroana României

Bruno Bieler


Întunecare este un film românesc din 1986 regizat de Alexandru Tatos. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ion Caramitru, George Constantin, Remus Mărgineanu și Tania Filip. Scenariul, scris de Petre Sălcudeanu, este inspirat din romanul omonim al lui Cezar Petrescu.

Prezentare

Distribuție

 Ion Caramitru — avocatul Radu Comșa
 George Constantin — avocatul Alexandru Vardaru, deputat, viitor ministru
 Remus Mărgineanu — învățătorul anarhist Ioan Mogrea, prietenul lui Comșa
 Tania Filip — Luminița Vardaru, fiica deputatului și logodnica lui Comșa
 Emilia Dobrin — medicul Maria Probotă (menționată Emilia Dobrin-Besoiu)
 Vladimir Găitan — prof. Virgil Probotă, prietenul lui Comșa
 Dan Condurache — poetul Dan Scheianu, fostul coleg de școală al lui Comșa
 Florin Zamfirescu — vânzătorul de ziare
 Claudiu Stănescu — Mihai Vardaru, nepotul deputatului
 Valentin Voicilă — soldatul Bocăneț, care participă la reuniunile militarilor
 Ioana Pavelescu — Zoe Vezbianu, amanta lui Comșa
 Doina Tamaș — Laura Vardaru, mama lui Mihai și cumnata deputatului
 Minodora Condur — femeia fardată
 Mariana Baboi — Catrinel, țărăncuța iubită de Radu Comșa
 Raluca Zamfirescu — coana Tincuța, mama Mariei Probotă
 Maria Teslaru — Anica, sora lui Comșa
 Diana Gheorghian
 Dan Ciobanu
 Ana-Maria Moculescu
 Nicolae Albani — afaceristul Brânzovenescu
 Dan Antoci — sergentul Mitriță, ibovnicul Anicăi
 Virgil Flonda — învățătorul din satul natal al lui Comșa
 Liviu Manoliu
 Teodor Danetti — prof. Alcibiade Gâțu, gazda lui Scheianu
 Ileana Codarcea — soția lui Mogrea
 Adi Carauleanu — patriotul român Sachelarie
 Boris Petroff — afaceristul german Carol Mayer
 Liviu Manolache

Producție
Scenariul a fost scris de Petre Sălcudeanu și verificat pentru conformitate de conf.univ.dr. Eugen Simion pe post de consilier literar. Ideile regizorului cu privire la film au fost expuse într-o însemnare de jurnal din 17 martie 1984: "Radu Comșa trăiește în spital un examen al propriei vieți și conștiințe. După ce a trăit o viață ușoară, cu evidente apetituri ariviste, războiul răstoarnă în el totul: își face iluzia că ar putea să schimbe lumea. Renunță singur la viața dinainte, reneagă totul, în ideea unui «bine» general, vag, ceea ce-l duce la însingurare, la dramă. Lumea nu se poate schimba! Această idee trebuie să fie concluzia filmului. Iar conflictul principal: Comșa - lumea înconjurătoare. De la aceste premise cred că trebuie să duc mai departe materia filmului". Într-un miniinterviu publicat în august 1985 în revista Cinema, cineastul își afirma dorința de a crea o operă de sine stătătoare, care să extragă din carte idei, situații și personaje și să le retopească pe plan cinematografic, păstrând doar spiritul operei literare.

Realizarea filmului a fost dificilă după cum își nota Alexandru Tatos în Pagini de jurnal (editat postum, în 1994, de soția sa, Liana Molnar-Tatos). Filmările au avut loc în vara și toamna anului 1985 și au durat aproape trei luni, prima secvență fiind filmată la 1 iulie 1985, la Eforie Nord. După o lună de filmări, la începutul lunii august, Tatos nota: "Filmările înaintează greu. Pot să afirm că este cel mai greu film pe care l-am făcut. Greu din toate punctele de vedere". Interpretul principal Ion Caramitru a afirmat că rolul său din Întunecare a fost, din punctul de vedere al consumului energetic, cel mai greu rol pe care l-a jucat în întreaga sa carieră. Machiajul ce reconstituia arsura de pe jumătate de față a personajului a fost realizat după o deplasare de câteva zile în scop de documentare la studiourile de la Moscova și a trebuit să fie purtat de actor timp de două luni. Realizarea secvenței în care Radu Comșa apare înecat pe fundul apei a fost foarte dificilă, necesitând filmări subacvatice efectuate în largul Mării Negre ce au pus în pericol viața actorului. Ion Caramitru a fost legat cu niște centuri de plumb și a fost cât pe ce să moară înecat atât din cauza dificultății de folosire a aparatului de respirat, cât și a apei reci ce-i putea provoca hipotermie.

Filmul a fost realizat pe o peliculă color (2560 de metri).

Lansarea filmului a fost tergiversată o perioadă din cauza obiecțiilor formulate de responsabilii cu cenzura politică. Mihai Dulea, vicepreședintele Consiliului Culturii și Educației Socialiste, i-a reproșat regizorului că filmul este prea "întunecat" și nu are nici o rază de speranță, că nu se vede eroismul armatei într-un război benefic pentru România și că nu este reflectat rolul pozitiv al mișcării socialiste. Tatos își exprima în însemnările sale deznădejdea în fața luptei surde cu un sistem opac: "Deznodământul e pe cale să-mi dărâme tot ce-am muncit atâta vreme. (...) Las la o parte stupizenia acestor obiecții, dar ele neagă filmul. Desigur că argumentele mele sunt limpezi, că știu să apăr ce-am făcut, dar mi-e teamă că voi duce un dialog surd. Momentul este, în general, fără precedent, teroarea s-a abătut asupra culturii, așa că nimeni nu mai stă să te asculte, toți se țin de scaun. Trebuie să mă pregătesc pentru un război rece de luni de zile. (...). Totul se năruie." (28 decembrie 1985) Au avut loc mai multe discuții timp de șase luni, prima avanpremieră având loc la Botoșani la 19 mai 1986, iar apoi la București și Zalău. Premiera oficială a filmului a avut loc la 9 iunie 1986 la cinematograful Scala din București.

Premii
Filmul Întunecare a obținut în 1986 două premii ACIN: premiul pentru interpretare masculină (Dan Condurache, pentru rolurile lt. Victor Popescu din Bătălia din umbră și Dan Scheianu din Întunecare, ex-aequo cu Valentin Uritescu, pentru rolurile Sergentul Șaptefrați din Noi, cei din linia întîi și Gică Hau-Hau din Domnișoara Aurica) și premiul pentru coloană sonoră (Tiberiu Borcoman).

Aprecieri critice
Aprecierile critice la adresa filmului au fost în mare parte pozitive. Actorul Ion Caramitru îl considera "filmul unui cineast cu o gândire profund cinematografică și cu o știință a detaliului cinematografic, pe cât de mare, pe atât de rafinată", realizat de "un regizor de foarte mare acuratețe, un intelectual autentic, cu capacitate de sinteză cinematografică formidabilă, (...) acuratețe și stil". Ecranizarea valorifică vizual drama generației pierdute după Primul Război Mondial, alternând planurile temporale printr-un montaj de tip puzzle ce evidențiază deruta personajului principal. Cineastul nu face apologia eroismului, ci dimpotrivă arată anormalitatea războiului prin imaginea simbolică a bombardării cimitirelor și a căderii combatanților peste osemintele dezgropate de explozii. Drama interioară (căderea psihologică urmată de criza de identitate) a lui Radu Comșa este descrisă cu minuțiozitate și subtilitate, iar portretele cinematografice sunt viguroase și necaricaturizate.

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme românești despre Primul Război Mondial

Filme din 1985
Filme regizate de Alexandru Tatos
Filme românești
Filme în limba română
Ecranizări de romane românești
Filme dramatice românești
Filme cu acțiunea la Marea Neagră
Filme despre Primul Război Mondial
Filme românești despre Primul Război Mondial

Întunecare (film)


زاليزنيتشني (Залізничне) هي مدينة في مقاطعة أوديسكا في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3362   نسمة.

مراجع

مدن أوكرانيا

زاليزنيتشني (أوديسكا)


Roubaix (nizozemski: Robaais; čit. Rubê), stari je industrijski grad i središte istoimene komune u sjevernoj Francuskoj, u departmanu Nord u regiji Hauts-de-France, blizu belgijske granice.

Po broju stanovnika, 95 866 pri popisu 2013. godine, ovo je treći grad u regiji nakon Lillea i Amiensa.

Bio je jedan od centara industrijske revolucije u sjevernoj Francuskoj zbog čega je dobio nadimak »Francuski Manchester« ili »Grad s tisuću dimnjaka«.

Tekstilni je sektor u Roubaixu u padu od sredine 20. stoljeća. Roubaix se suočio sa sličnim izazovima kao i ostatak postindustrijskog područja sjeverne Francuske, uključujući deindustrijalizaciju, socijalne nemire i ekonomsku krizu.

Godine 2000. grad je imenovan »gradom umjetnosti i povijesti«. Poznat je kao ciljno mjesto legendarne biciklističke utrke Pariz – Roubaix.

Vanjske poveznice

 Službene stranice grada

Gradovi u Francuskoj

Roubaix


Sakallı kızılağaç (Alnus glutinosa subsp. barbata), huşgiller (Betulaceae) familyasından adi kızalağacın Türkiye'de Doğu Karadeniz bölümünde yaygın görülen bir alt türü.

Morfolojik özellikleri
Geniş yumurta veya elips biçimindeki yaprakları taze iken yapışkan değildir. 6-18 x 4–9 cm boyutlarındaki ayanın kenarı basit veya çift dişlidir; önceleri her iki yüzü de yumuşak tüylüdür, sonraları üst yüzündekiler dökülür, çıplaklaşır; alt yüzünde damarların birleştiği yerde kirli sarı kırmızı tüy demetleri vardır. Bu nedenle sakallı kızılağaç adı verilmiştir. Ayanın uç kısmı yuvarlakça veya sivridir, fakat kertikli değildir; yan damar sayısı 8-11 çifttir.

Meyve kurulu 1-1,8 x 0,6-1,1 cm boyutlarındadır, nus yuvarlakça, ucu sivri, çok dar kanatlıdır.
Yayvan köklüdür. Verimli derin topraklarda köklerini derine indirir.

Ekolojik özellikleri
Nemli, derin, kumlu ve balçıklı topraklarda iyi gelişim gösterir. Kireçli topraklar ile rutubetli ve ıslak topraklarda da yetişebilir. Kanaatkar bir tür olup, durgun taban suyundan etkilenmez. Işık ağacıdır. Çiçeklenme zamanı Mart ve Nisan'dır.

Dağılımı
1000–1500 m rakımlara kadar çıkar. Saf meşçereler kurar veya kayın, ladin, meşe ve gürgen ile karışım yapar. Türkiye'de Artvin, Rize, ve Trabzon'da büyük bir alanda yayılış gösterir.

Dış bağlantılar

Alnus
Türkiye'deki odunsu taksonlar
Türkiye florasındaki betulaceae

Sakallı kızılağaç


Vénus noire es una película francesa de drama histórico de 2009, dirigida por Abdellatif Kechiche y basada en la vida de Sara Baartman, una esclava africana que fue exhibida en Europa como fenómeno de circo.

Sinopsis
La historia comienza en 1817 en la Real Academia de Medicina de París, con esta frase: «Jamás hemos visto cabeza humana más parecida a la de un mono», siendo las palabras del anatomista Georges Cuvier ante el molde del cuerpo de Sara Baartman. Siete años antes, Sara dejaba Sudáfrica con su amo Caezar, y exponía su cuerpo enjaulado al público londinense en las ferias de monstruos. Libre y esclavizada a la vez, la "venus hotentote" se convirtió en el icono de los bajos fondos para acabar sacrificada al espejismo de la prosperidad.

Reparto
Yahima Torres como Sara Baartman.
Olivier Gourmet como Reàux.
Andre Jacobs como Hendrick Caezar.
Elina Löwensohn como Jeanne.
François Marthouret como Georges Cuvier.
Michel Gionti como Jean Baptiste Berré.
Jean-Christophe Bouvet como Charles Mercailler.
Jean-Jacques Moreau como Henri Marie Ducrotay de Blainville.
Christian Erickson como Edward Law.
Nigel Hollidge como Maitre Gazely.
Paul Bandey como procurador general.
Philip Schurer como Peter van Wageninge.
Robert Dauney como Thomas Gisborne Babington.
Natania van Heerden como Leslie Stanzler.
Violanie Gillbert como Geraldine Rivière.
Olivier Lostau como Le hussard.
Gilles Matheron como Théobald de Méry.
Ralph Amoussou como Harry.
Alix Serman como Matthew.

Referencias

Películas ambientadas en París
Películas ambientadas en los años 1810

Vénus noire


القاعدة الجوية هي مطار عسكري يحتوى مجموعة من الطائرات العسكرية تقبع في مرابضها حول المطار. ويدير القاعد الجوية مجموعة من الضباط والقادة في تسلسل رتبهم العسكرية، ومعظمهم من الطيارين والمهندسين الجويين. ومجموعة من الإداريين ومهندسي وفنيي الصيانة. وفيها أيضا قوة من الدفاعات الجوية في حالات الحرب. كما تشمل برجا واحدا للمراقبة الجوية على الأقل ومجهزة بالرادارات المناسبة وأجهزة الاتصال السلكية واللاسلكية.

الطائرات العسكرية فيها قد تكون طائرات مقاتلة ومن فئة طائرات النقل العسكري الجوي والمروحيات الهجومية. يمكن للمطار العسكري أن يكون له مدرج واحد على الأقل بطول مناسب للطائرات العسكرية التي تستخدمها القاعدة. وتشمل القاعدة الجوية على عدة مبان و ثكنات ومخازن حسب حجمها والمهام الموكلة إليها. وهي منطقة عسكرية لا يصرح دخولها للمدنيين الذين لا علاقة لهم بالعمل داخل القاعدة الجوية إلا بتصاريح أمنية خاصة.

مراجع

أنواع المطارات
طيران عسكري
قواعد جوية عسكرية
مصطلحات عسكرية

قاعدة جوية


Ruralna cjelina Gorica, ruralna cjelina zaseoka Gorice, dio naselja Lokve Rogoznice, na području Grada Omiša.

Povijest
Zaseok Gorica je smješten pod liticama planine Mosora. U središtu naselja koje ima formu izdužene elipse nalazi se bunar s krunom na kojoj je uklesana 1738. godina, kameni turanj za vino i toč za masline. Kuće su katnice građene od kamena grube obrade. U prizemlju su konobe u koje se pristupa kroz dvokrilna vrata s nadvojem izvedenim od više radijalno postavljenih kamenih segmenata. Prozori i vrata na katu su uokvireni kamenim pragovima. Dvostrešna drvena krovišta pokrivena su kamenom pločom. U naselju se ističe "popovska kuća".

Zaštita
Pod oznakom RST-0734-1973. zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - kulturno-povijesna cjelina, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kulturno-povijesna cjelina".

Izvori

Zaštićene ruralne cjeline u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Omiš

Gorica (ruralna cjelina)


O WTA Tour de 1981 foi a décima primeira temporada desde a fundação da Women's Tennis Association. Começou em 12 de janeiro de 1981 e terminou em 20 de dezembro de 1981. A "Avon Championships World Championship Series" foi a turnê de elite do tênis feminino profissional organizado pela WTA. O ano foi dividido em duas turnês patrocinadas, com os primeiros três meses patrocinados como "Avon Series" e a última parte como "Toyota Series". Incluiu os quatro torneios do Grand Slam e uma série de outros eventos. Os torneios da ITF não faziam parte do tour, embora concedessem pontos para o WTA World Ranking.

Ranking de final de ano
Lista das 20 primeiras do ranking de final de ano da WTA de 1981 (31 de dezembro de 1981) - Agregado simples e duplas:

Ver também
 Temporada do Grand Prix de tênis de 1981
 Associação de Tênis Feminino (WTA)
 Federação Internacional de Tênis (ITF)

Ligações externas
 WTA Tournaments - 1981 WTA
 1981 Women's Tennis Season tennisabstract.com

1981
W
Temporadas da WTA

Temporada da WTA de 1981


Bombus campestris er tegund af humlum, útbreidd um Evrópu.
Hún sníkir á B. humilis og ryðhumlu (Bombus pascuorum), og stundum á B. pratorum.
Hún er svört með tvær gular rendur og stundum gul aftast. Annars er liturinn nokkuð breytilegur. Drottningar eru um 18 mm langar og druntar 15 til 18 mm. Tungan er stutt.

Myndir

Tilvísanir

Hunangsflugur

Bombus campestris


Elínborg Þorbjarnardóttir (1860–1947), fullu nafni Þuríður Elínborg Þorbjarnardóttir, var húsfreyja á Gufuskálum

Ævi
Elínborg var fædd á Broddanesi í Strandasýslu 9. mars 1860. Hún var dóttir Sólborgar Sigurðardóttur og Þorbjörns Oddssonar.

Ung fluttist Elínborg vestur á Snæfellsnes, giftist þar árið 1897 Sæmundi Guðmundssyni. Þau byrjuðu búskap að Görðum, en fluttu ári síðar að Gufuskálum og bjuggu þar myndarbúi til ársins 1914, er Sæmundur drukknaði í róðri ásamt tveimur fóstursonum og vinnumanni.

Með 6 börn og eitt fósturbarn bjó hún á Gufuskálum til ársins 1941, er hún flutti til Reykjavíkur til dóttur sinnar Ásthildar.

Landnáma segir um Ketil gufu: "Ketill tók Rosmhvalanes; sat hinn fyrsta vetur að Gufuskálum." (Hinar mörgu "gufur" hér á landi, hafa vakið spurningar um hvor séu upprunalegri, mannsnöfnin eða örnefnin)

Munnmæli segja að á Gufuskálum séu gömul álög allt frá landnámstíð. Þar á að hafa numið land kona sú er Gufa hét, hún átti tvo sonu, duglega til sóknar, en missti báða í sjóinn, einn og sama dag. Þá reiddist Gufa sjónum og landinu og kvað svo á að 20 bátar skyldu farast frá Gufuskálum og menn ekki mega bjargast. Víst er að óvenju margir skipskaðar hafa þar orðið.

1914 Sæmundur Guðmundsson eiginmaður Elínborgar drukknaði í róðri ásamt tveimur fóstursonum og vinnumanni.

1931 Gaf Elínborg út pésa lítinn, prentaðan, sem hét "Gufuskálar." Þar segir hún um missi manns síns m.a.:"Þessi missir minn nam mér djúpt í hjarta,"

"Í krafti kærleikans og miskunnseminnar er þetta bæn mín:"

   "Þú hinn voldugi herra hafs og lands, Drottinn allsherjar, blessa þú hafið og ströndina fyrir Gufuskálalandi, svo enginn, sem héðan leitar á sjóinn verði fyrir grandi, né neinn sá er leitar hér lands af sjónum farist, heldur læg þú öldurnar og stjórna hinu veika fleyi, lát engar bölbænir veikja hugi þeirra sem á hafið leita, heldur gef að þeir treysti þér einum og reiði sig á kraft þinn. Þín blessun hvíli yfir hverjum kima og hverjum tanga landsins, yfir hafinu og þeim sem á jörðinni búa nú og framvegis, meðan land er byggt." 1942 skrifar Dr. Þorkell Jóhannesson í Andvara greinina "Þúsund ár" m.a. um heimsókn sína til Elínborgar á Gufuskálum.

1947 Elínborg Þorbjarnardóttir lést 4. ágúst, 87 ára að aldri.

1986 Bautasteinn Elínborgar Þorbjarnardóttur húsfreyju að Gufuskálum, Snæfellsnesi, afhjúpaður á sjómannadaginn. Sæbarinn steinn úr hennar landareign, sem nokkrar konur úr Slysavarnardeild kvenna á Hellissandi ákváðu að reisa við Gufuskálavör.

Missir Elínborgar nam henni djúpt í hjarta. Dr. Þorkell Jóhannesson segir um hana í grein sinni "Þúsund ár" í Andvara árið 1942:Hún er snoturlega búin, að nokkuð fornum hætti. Fas hennar allt ber glöggan vott um að, að hún er vön að stjórna og láta vilja sínum framgengt verða, ekki mjög gjarnt að sinna undanbrögðum eða andmælum, húsfreyja í orðsins fornu og veglegu merkingu."

Tilvísanir

Elínborg Þorbjarnardóttir


El tucancito de Gould (Selenidera gouldii) es una especie de ave en la familia Ramphastidae.

Distribución
Se encuentra en la parte sur-oriental de la selva amazónica, con una población disyunta en la sierra de Baturité en la Ceará brasileña.

Taxonomía
A excepción del diseño del pico, se asemeja al tucancito de pico maculado, y los dos han sido considerados en el pasado como conespecíficos. Su peso es de 131 a 209 g.

Referencias

Enlaces externos

gouldii
Aves de Brasil
Animales descritos en 1837

Selenidera gouldii


36187 Travisbarman este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
36187 Travisbarman este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa în cadrul programului LONEOS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,20 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 7,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 36001-37000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

36187 Travisbarman


The Field (eigentl.: Axel Willner) ist ein schwedischer Liveact und Musikproduzent im Bereich Ambient-Techno.

In jungen Jahren war er Gitarrist diverser Punkrockbands in seiner Heimatstadt Stockholm. Mitte der 1990er Jahre aber prägten ihn die Ambient-Stücke von Aphex Twin. Er produzierte ein eigenes Album und erhielt 2005 einen Plattenvertrag beim Kölner Label Kompakt. Er verwendet Jeskola Buzz, um seine Werke herzustellen.

Diskografie

Alben
 From Here We Go Sublime (2007)
 Yesterday and Today (2009)
 Looping State of Mind (2011)
 Cupid's Head (2013)
 The Follower (2016)
 Infinite Moment (2018)

EPs
 Sound of Light (2007)

Singles
 "Things Keep Falling Down" (2005)
 "Sun & Ice" (2006)
 "The More That I Do" (2009)

Remixe
 Annie – "My Heartbeat" (2005)
 Marit Bergman – "No Party" (2006)
 James Figurine – "55566688833" (2006)
 120 Days – "Come Out (Come Down, Fade Out, Be Gone)" (2006)
 Battles – "Tonto" (2007)
 The Honeydrips – "Fall From a Height" (2007)
 Thom Yorke – "Cymbal Rush" (2007)
 Maps – "You Don't Know Her Name" (2007)
 Gui Boratto – "Hera" (2007)
 Andreas Tilliander – "Stay Down" (2007)
 Familjen – "Hög Luft" (2007)
 Sasha – "Mongoose" (2008)
 Popnoname – "Touch"
 DeVotchKa – "Clockwise Witness"
 Tocotronic – "Schall Und Wahn" (2010)
 Bear In Heaven – Ultimate Satisfaction (2010)
 Walls – "Hang Four" (2010)
 Harmonia & Eno '76 – "Luneburg Heath" (2010)
 Maserati – "Pyramid of the Moon" (2010)
 Wildbirds & Peacedrums – "The Well" (2010)
 Junior Boys – "Banana Ripple" (2011)

Weblinks

Einzelnachweise

Musiker (Schweden)
Künstler der elektronischen Tanzmusik
Schwede
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

The Field


Jeanett Kristiansen (født 24. December 1992) er en norsk håndboldspiller som spiller for Vipers Kristiansand og det norske landshold.

Hun har tidligere spillet i den danske liga for Herning-Ikast Håndbold.

Hun repræsenterede sammen med resten af det norske juniorlandsholdet, Norge ved Junior-VM i håndbold 2012 (kvinder) hvor det sluttede som nr. 8.

Hun er lillesøster til landsholdspilleren Veronica Kristiansen.

Meritter med klubhold
 Norske Liga:
 Vinder: 2013/2014
 Sølv: 2014/2015
 NM Cup:
 Vinder: 2013

Referencer

Håndboldspillere fra Norge
Håndboldspillere fra Vipers Kristiansand
Håndboldspillere fra Glassverket Idrettsforening
Håndboldspillere fra Larvik HK

Jeanett Kristiansen


فخر الدين يوسفي  ، من مواليد 8 ديسمبر 1939 ، لاعب كرة قدم يوغسلافي سابق.

لعب مع منتخب يوغسلافيا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا الغربية
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في النمسا
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون مغتربون
أشخاص من دراغاس
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1960
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في النمسا
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في ألمانيا
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في ألمانيا الغربية
صرب مغتربون في ألمانيا
غوراني
فائزون بميداليات ذهبية أولمبية من يوغوسلافيا
لاعبو آينتراخت فرانكفورت
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري اليوغوسلافي الأول
لاعبو بارتيزان بلغراد
لاعبو كأس العالم 1962
لاعبو كأس أمم أوروبا 1960
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1960
لاعبو كرة قدم مغتربون في النمسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا الغربية
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف أولمبيون
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف مغتربون
لاعبو كرة قدم يوغوسلافيون
لاعبو منتخب يوغوسلافيا لكرة القدم
مدافعو كرة قدم رجالية
مدربو بارتيزان بلغراد
مدربو شالكه 04
مدربو كرة قدم مغتربون في ألمانيا الغربية
مدربو كرة قدم يوغوسلاف
مدربو كرة قدم يوغوسلافيون مغتربون
مدربو ميونخ 1860
مدربو نادي سيليك زينيكا
مسلمون صرب
مواليد 1358 هـ
مواليد 1939
وفيات 1440 هـ
وفيات 2019

فخر الدين يوسفي


Brăilița este un cartier al municipiului Brăila, care a dobândit în timp o proastă reputație, datorită nivelului de infracționalitate foarte ridicat.

În cultura populară
Cartierul Brăilița avea în perioada interbelică reputația unui loc rău famat, murdar și violent, populat cu borfași. Numărul infracțiunilor care aveau loc aici era mult mai ridicat decât în celelalte cartiere ale Brăilei. Aici existau numeroase cârciumi, frecventate de ucigași, de hoți și de alți indivizi dubioși.

Scriitorul român Fănuș Neagu a evidențiat proasta reputație a cartierului Brăilița, descriindu-l astfel în romanul Îngerul a strigat (1968):

Note

Legături externe
 Ioan Munteanu, La început a fost Islazul... Istoria cartierelor Brăilei: Comorofca, Băligoși, Brăilița, Pisc, Nedelcu Chercea, Radu Negru, Editura Ex Libris, 2011,

Cartiere din Brăila

Brăilița


Der Ammergau (lateinisch: "Pagus Ammeri") war im Mittelalter ein Gau im sächsischen Engern. Der heutige niedersächsische Landkreis Ammerland, der seinen Namen dem sächsischen Gau verdankt, liegt vollständig auf dessen Gebiet. Der "Pagus Ammeri" wurde erstmals 821 urkundlich erwähnt. Er bildete im Mittelalter einen Grenzgau der Sachsen zu den nördlich und westlich gelegenen Siedlungsgebieten der Friesen.

Der Ammergau grenzte im Osten an den Gau Wigmodi, im Südosten an den Largau, im Süden an den Lerigau, im Westen an das Moormerland, im Nordwesten an das Lengenerland sowie im Norden an Rüstringen. Im Osten umfasste der Ammergau also auch das lange Zeit unbewohnte, später Niederstedingen genannte Gebiet östlich von Oldenburg im heutigen Landkreis Wesermarsch. Auch die Stadt Oldenburg liegt vollständig auf dem Gebiet des Ammergaus, wie auch der nördlichste Teil des heutigen Landkreises Oldenburg. Die Grenze zu Friesland und Ostfriesland hingegen hat sich seit dem Mittelalter kaum verändert.

Der Ammergau war im Hochmittelalter in die Kirchspiele Wiefelstede, Rastede, Oldenburg, Edewecht, Zwischenahn, Apen, Westerstede, Altenhuntorf und Moorriem aufgeteilt. Alle Kirchspiele waren kirchlich dem Erzbistum Bremen unterstellt.

Politisch bildete der Ammergau gemeinsam mit dem Lerigau das Stammland der Grafschaft Oldenburg, später des Oldenburger Landes.

Literatur
 Wilhelm von Hodenberg: Die Diöcese Bremen und deren Gaue in Sachsen und Friesland. Capaun-Karlowa, Celle 1858

Gau (Niedersachsen)
Geschichte (Landkreis Ammerland)
Altsachsen
Ersterwähnung 821

Ammergau (Altsachsen)


El nombre de Saboya puede designar:

 Las sucesivas denominaciones de un territorio histórico situado en los Alpes:
 Saboya, territorio histórico centroeuropeo.
 El Condado de Saboya, estado del Sacro Imperio Romano Germánico (1003-1416).
 El Ducado de Saboya, siguiente denominación de ese estado (1416-1714).
 Saboya, departamento francés de la Región Ródano-Alpes.
 Alta Saboya, departamento francés de la Región Ródano-Alpes.

 La Casa de Saboya, dinastía que gobernó este territorio, y sus diversos miembros:
 Adela de Saboya
 Ana de Saboya
 Amadeo de Saboya
 Beatriz de Saboya
 Eugenio de Saboya
 Luisa de Saboya
 Manuel Filiberto de Saboya
 Margarita de Saboya
 Pedro II de Saboya

 Otros:
 Estación Saboya, estación chilena de ferrocarril.
 Savoia-Marchetti S.M.79, bombardero italiano.
 Sabóia (Odemira), localidad portuguesa.
 Saboyá, municipio colombiano.
 Villa Saboya, localidad argentina.
 Regimiento de Infantería Mecanizada "Saboya" nº 6.

Enlaces externos

Saboya (desambiguación)


In mathematics, the simplicial approximation theorem is a foundational result for algebraic topology, guaranteeing that continuous mappings can be (by a slight deformation) approximated by ones that are piecewise of the simplest kind. It applies to mappings between spaces that are built up from simplices—that is, finite simplicial complexes. The general continuous mapping between such spaces can be represented approximately by the type of mapping that is (affine-) linear on each simplex into another simplex, at the cost (i) of sufficient barycentric subdivision of the simplices of the domain, and (ii) replacement of the actual mapping by a homotopic one.

This theorem was first proved by L.E.J. Brouwer, by use of the Lebesgue covering theorem (a result based on compactness). It served to put the homology theory of the time—the first decade of the twentieth century—on a rigorous basis, since it showed that the topological effect (on homology groups) of continuous mappings could in a given case be expressed in a finitary way. This must be seen against the background of a realisation at the time that continuity was in general compatible with the pathological, in some other areas. This initiated, one could say, the era of combinatorial topology.

There is a further simplicial approximation theorem for homotopies, stating that a homotopy between continuous mappings can likewise be approximated by a combinatorial version.

Formal statement of the theorem

Let  and  be two simplicial complexes. A simplicial mapping  is called a simplicial approximation of a continuous function  if for every point ,  belongs to the minimal closed simplex of  containing the point . If  is a simplicial approximation to a continuous map , then the geometric realization of ,  is necessarily homotopic to .

The simplicial approximation theorem states that given any continuous map  there exists a natural number  such that for all  there exists a simplicial approximation  to  (where  denotes the barycentric subdivision of , and  denotes the result of applying barycentric subdivision  times.), in other words, if  and  are simplicial complexes and  is a continuous function, then there is a subdivision  of  and a simplicial map  which is homotopic to . Moreover, if  is a positive continuous map, then there are subdivisions  of  and a simplicial map  such that  is -homotopic to ; that is, there is a homotopy  from  to  such that  for all . So, we may consider the simplicial approximation theorem as a piecewise linear analog of Whitney approximation theorem.

References

Theory of continuous functions
Simplicial sets
Theorems in algebraic topology

Simplicial approximation theorem


Agave delamateri ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Ein englischer Trivialname ist "Tonto Basin Agave".

Beschreibung
Agave delamateri  formt vielköpfige Rosetten mit einer Wuchshöhe bis 100 cm und einem Durchmesser bis 100 cm. Sie bildet reichlich rhizomatöse Ableger. Die lanzettförmigen, rinnigen, quergebänderten, variabel angeordneten, grauen bis bläulichen Blätter sind 50 bis 75 cm lang, 7,5 bis 9 cm breit und sind unterhalb der Mitte am breitesten. Die braunen bis grauen Blattränder sind unregelmäßig gezahnt. Der braune bis graue Enddorn ist 2,8 bis 5 cm lang.

Der rispige Blütenstand wird 4,5 bis 6 m hoch. Die cremefarbenen bis hellgrünen, langlebigen Blüten sind 47 bis 67 mm lang und erscheinen am oberen Teil des Blütenstandes an unregelmäßig angeordneten, lockeren Verzweigungen. Die breite Blütenröhre ist 11 bis 16 mm lang.

Die dreikammerigen Kapselfrüchte sind bis 35 mm lang und 8 bis 10 mm breit.

Die Blütezeit reicht von April bis Juli.

Systematik und Verbreitung
Agave delamateri wächst in Zentralarizona an steinigen offenen Hängen und in offenem Waldland in 700 bis 1600 m Höhe. Sie ist vergesellschaftet mit zahlreichen Sukkulenten- und Kakteenarten.

Die Erstbeschreibung durch Wendy C. Hodgson und Liz Slauson ist 1995 veröffentlicht worden.

Agave delamateri ist ein Vertreter der Sektion Ditepalae. Sie ist extrem selten; nur einige kleine Kolonien wachsen in einem geografisch isolierten Gebiet in Zentralarizona. Die Art bildet reichlich rhizomatöse Ableger. Sie ist verwandt mit den allopatrischen Agave fortiflora und Agave palmeri, jedoch sind Unterschiede in Größe, Form, Blatt- und Blütenstruktur erkennbar. Agave delamateri hybridisiert mit Agave chrysantha. Agave delamateri wird im Desert Botanic Garden in Tucson, Arizona, kultiviert.

Die Art wird als präkolumbianische Nahrungs- und Faserpflanze betrachtet, die im Süden von Mexiko entstand. Gleichwohl kommt die Pflanze in Verbindung mit archäologischen Funden vor.

Literatur
 Wendy Hodgson: A new Flora for Arizona in preparation. Agavaceae. Agave Family. Part one: Agave L. Century Plant, Maguey. In: Journal of the Arizona-Nevada Academy of Science. Band 32, Nr. 1, 1999, S. 1–21 ().

Einzelnachweise

Agaven
Delamateri

Agave delamateri


Benny and the Bunnyman er en dansk eksperimentalfilm fra 2002 instrueret af David Dellagi.

Handling
Lille Benny og den kæmpemæssige kvindebortfører, der hærger Lillestrup, forveksles med hinanden, fordi de har samme hue på. Sammen med sin chef og chokolademonsteret Mimi begiver Benny sig ud på en farefuld og eventyrlig færd for at rense sit navn og få..

Referencer

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Benny and the Bunnyman


Nathan Jonas "Joey" Jordison (d. 26 Nisan 1975, Des Moines, Iowa – ö. 26 Temmuz 2021), Amerikalı müzisyen ve söz yazarıdır.

Slipknot'ın eski bateristidir. Aynı zamanda prodüktörüydü. Bununla birlikte bir horror punk grubu olan Murderdolls'ta gitaristlik yapmaktaydı. Modern Drummer tarafından 2001 yılında en iyi baterist ödülü aldi. Jordison en son kullandığı bagetlerinin kırmızı boyasına sağ ve sol kolundan alınan bir tüp kanı karıştırarak yaptırmıştır. Gruptaki numarası #1'dir. Her albüm için farklı versiyonda kabuki maskesi takıyordu.

1975 yılında Des Moines, Iowa Mercy hastanesi'nde doğmuştur. Müzik hayatına ilkokul takımında gitar çalarak başlamıştır. Daha sonra ailesinin 8 yaşında hediye ettiği bateri setiyle bateri öğrenmeye başlamıştır. Ardından Iowa'nın batısındaki Valley Lisesi'ne gitmiştir. Jordison, lisesinin baterist takımında en az bir caz grubu kadar iyi davul çalmaktaymış. Lise yıllarında olabildiğince müziğe odaklanmaya başlamış. 15 yaşında ilk ciddi grubu olan Modifidious'ta bateri çalmaya başlamış. Daha sonra türünü ilerleterek bu bir speed metal grubu olmuştur. Bu grupla birlikte konserlerde çalmaya başlamıştır ve o zamanlar Atomic Opera'da çalan James Root ve Heads on the Wall'da çalan Shawn Crahan'la tanışmasına yarar sağlamıştır. Sonraki yıllarda Paul Gray, Shawn Crahan, Josh Brainard, Donnie Steele, Anders Colsefini ve Craig "133" Jones ile Slipknot'ı kurup Visceral ve Mud Fuchia adında iki demo yayınlamışlardır. Daha sonra grup ile değişme dönemine girmiştir.

17 Eylül 2013'te Loudwire'nin En İyi Metal Davulcusu yarışmasında oylamalar sonucu yarı finalde Dave Lombardo'yu ve finalde Vinnie Paul'u eleyerek birinci olmuştur.

Diğer Müzisyenler ile Çalışmaları
Jordison, birçok müzisyen ile ortak projeler yaratmıştır. Bunların ilkini en eski dostu olan Marilyn Manson ile yapmıştır. Manson'un Tainted Love klibinde görünmüş ve onun The Golden Age of Grotesque albümünün yapımında birlikte çalışmışlardır. Bazı gitar rifflerini o çalmıştır ancak albümde ismi geçmez. 2008 yılında Otep'in House of Secrets albümündeki 6 parçada bateri çalmıştır. 2008 yılında Puscifer grubunun "V" is for Viagra. The Remixes albümüne bir parçada remiks versiyonda bateri çalmıştır.

Joey Jordison'nın en bilinen çalışması ise 2004'te Download Festivali'nde Metallica ile birlikte çalmasıdır. Metallica davulcusu Lars Ulrich bir rahatsızlık nedeniyle hastaneye kaldırılmasından ötürü Meallica'nın yardım isteği üzerine Joey Jordison bu isteği geri çevirmemiş ve konserde davulda onlara eşlik etmiştir. Konserde  çalınan 11 şarkıdan 8'ini çalarak grup üyeleri tarafından günün kahramanı (Hero of the Day) olarak adlandırılmıştır. Bunun üzerine kendisinden Corey Taylor başta olmak üzere birçok müzisyen tarafından övgüyle bahsedilmiştir.

Ağustos 2005'te Slipknot'ın plak şirketi olan Roadrunner Records'un sanatçılarından oluşan 25. yılı şerefine kurulmuş olan Roadrunner United grubunun takım kaptanlığını üstlenmiştir ve grup için şarkı da yazmıştır. Ayrıca çıkan konser dvd'sinde de görülmektedir.

Jordison prodüktörlük olarak 3 Inches of Blood grubunun Fire Up the Blades albümü, Roadrunner United'ın The All-Star Sessions albümü, Slipknot'ın 9.0: Live albümü, Murderdools'un da Beyond the Valley of the Murderdolls albümünün prodüktörlüğünü üstlenmiştir.

13 Aralık 2013 tarihinde yaptığı bir açıklamayla Slipknot grubuyla bağlarını kopardığını açıklamıştır.

Grubtan ayrılma sebebini yıllarca açıklamadı, Haziran 2016 yılında omurilikte meydana gelen enflamasyon sonucu ortaya çıkan nörolojik bozukluk olan Transvers miyelit (TM) (Latince:myelitis transversa) hastalığı yüzünden davul çalmayı bıraktığını açıklamıştır. 26 Temmuz 2021 tarihinde ailesi tarafından hayatını kaybettiği açıklanmıştır.

Albümleri
Slipknot ile
 1997: Mate.Feed.Kill.Repeat
 1999: Slipknot
 2001: Iowa
 2004: Vol. 3: (The Subliminal Verses)
 2005: 9.0: Live
 2008: All Hope Is Gone

Prodüktör olarak
 2002: Beyond the Valley of the Murderdolls (Murderdolls)
 2005: The All-Star Sessions (Roadrunner United)
 2005: 9.0 Live (Slipknot)
 2007: Fire Up the Blades (3 Inches of Blood)

Murderdolls ile
 2002: Right to Remain Violent
 2002: Beyond the Valley of the Murderdolls

Diğer çalışmaları
 2004: House of Secrets (OTEP)
 2005: The All-Star Sessions (Roadrunner United)

Kaynakça

1975 doğumlular
2021 yılında ölenler
Des Moines doğumlular
Amerikalı rock gitaristleri
Grammy Ödülü sahipleri
Slipknot üyeleri
Roadrunner Records sanatçıları
Amerikalı erkek gitaristler
20. yüzyılda Amerikalı bateristler
21. yüzyılda Amerikalı bateristler
Amerikalı heavy metal bateristleri

Joey Jordison


Joseph Tobji (Aleppo, Síria, 28 de março de 1971) é o arcebispo maronita de Aleppo.

Joseph Tobji recebeu o Sacramento da Ordem em 16 de março de 1996 para a Arqueparquia Maronita de Aleppo.

O Sínodo dos Bispos Maronitas, que se reuniu de 10 a 14 de março de 2015, o elegeu Arcebispo de Aleppo. O Papa Francisco aprovou sua eleição como Arcebispo de Aleppo em 31 de outubro de 2015. O Patriarca Maronita de Antioquia, Béchara Pierre Cardeal Raï OMM, o consagrou em 7 de dezembro do mesmo ano; Os co-consagradores foram o arcebispo maronita emérito de Aleppo, Youssef Anis Abi-Aad IdP, e o bispo de Latakia, Elias Khoury Slaiman Slaiman, e o bispo de Latakia, Antoine Chbeir.

Ver também

Arcebispos católicos da Síria

Joseph Tobji


Piazza Ferdinando Fuga, popularno poznata kao piazzetta Fuga zbog svoje skromne veličine i nazivana tijekom fašističkog razdoblja piazza Franco Belfiore u spomen na mladog fašistu koji je pao u borbi 1921., je trg u Napulj ukoji se nalazi u četvrti Vomero. Posvećena je Ferdinandu Fugi, arhitektu koji je napravio mnoga svoja glavna djela u Napulju, uključujući crkvu Girolamini i Real Albergo dei Poveri.

Povijesne bilješke i opis
Trg je trokutastog tlocrta i na njega se ulijevaju via Cimarosa i via Lordi. U njemu nalazimo tri važne građevine: Centralnu stanicu uspinjače, Palazzo Avena i ulaz u Vilu Haas (Villa Palazzolo)..

Prijevoz
Do trga se može doći Centralnom uspinjačom, čija je krajnja stanica. Na zapadnoj strani trg je povezan s via Morghen stepenicama via Cimarosa, opremljenim 2002. urbanim pokretnim stepenicama koje je izgradila općina, a kojima upravlja ANM.

Izvori

Ferdinando Fuga

Piazza Ferdinando Fuga


Leonardas Zelčius (* 1. Mai 1928 in Kaunas; † 11. Juli 2015 ebenda) war ein litauischer Theater- und Filmschauspieler.

Leben
Nach dem Abitur am "Aušros"-Gymnasium lernte Zelčius von 1945 bis 1947 an der Staatlichen Dramoatheaterstudie Kaunas. Von 1948 bis 1952 studierte er am staatlichen Theaterkunstinstitut in Moskau (GITIS), seine Kursleiter waren V. und M. Orlovs und D. Konskij.
Ab 1952 arbeitete er beim Dramatheater Kaunas. Ab  1972 leitete er das Studententheater am Kauno politechnikos institutas.

Zelčius war verheiratet mit der Schauspielerin Danutė Juronytė  (1933–2015).

Weblinks

  (Dramatheater Kaunas)

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Darstellender Künstler (Kaunas)
Person (Technische Universität Kaunas)
Träger des litauischen Großfürst-Gediminas-Ordens
Litauer
Sowjetbürger
Geboren 1928
Gestorben 2015
Mann

Leonardas Zelčius


Taliesin West (nazvana tako kako bi se razlikovala od ranije kuće Taliesin East) je kuća koju je projektirao američki arhitekt Frank Lloyd Wright 1937. godine u mjestu Scottsdale, Arizona, kao školu i svoj zimski dom u kojemu je živio do svoje smrti 1959. god. Danas se u njoj nalazi Taliesin škola arhitekture i Zaklada Frank Lloyd Wright.
Taliesin West je jedna od osam Wrightovih građevina koje je 2019. UNESCO upisao na popis mjesta svjetske baštine u Americi pod nazivom "Arhitektura 20. st. Franka Lloyda Wrighta".

Povijest

Wright je dizajnirao vlastitu školu arhitekture u Scottsdaleu, u pustinji, kao kompleks zgrada koji uključuje zimsku kuću, ured i školu arhitekture. Složen kao jedno od svojih remek-djela, ovaj kompleks izražava Wrightove obrazovne teorije i njegov pogled na društvo, kao i njegove arhitektonske koncepte (organička arhitektura). Svake godine ga posjeti oko 120.000 posjetitelja.

Svaki dio Taliesin Westa donosi osobni dodir Franka Lloyda Wrighta. Živio je od proljeća u Wisconsinu, u drugom Taliesinu, a kad god se vratio u Taliesin West (zimi), sagradio bi nove sobe i mijenjao stare, što su uglavnom izvodili učenici, ali bi ih on pomno pratio s tačkama i alatima. Tako se tijekom godina projekt gradnje stalno mijenjao i poboljšavao dodavanjem blagovaonice, kabaretskog kazališta, glazbenog paviljona i brojnih drugih soba. Wright je dizajnirao sav namještaj i dekoracije, a većinu su izgradili njegovi učenici.

Od njegove smrti 1959. god. imanjem upravlja Frank Lloyd Wright zaklada (koju je osnovao on i njegova treća supruga 1940.). Danas Taliesin uglavnom djeluje kao muzej, no još uvijek ga svake sezone zauzimaju studenti Arhitektonske škole u Taliesinu.

Kuća je zaštićena kao Nacionalni povijesni spomenik kulture 1982. god.

Arhitektura

Zidovi Taliesin Westa se sastoje od lokalnih stijena i drva, dok je kao vezivo Wright koristio beton. Prirodno svjetlo igra važnu ulogu u dizajnu. Zapravo, u Vrtnoj (dizajnerskoj) sobi, Wright je koristio prozirno platno kao krov (kasnije zamijenjeno plastikom zbog intenzivnog trošenja od sunca u Arizoni). Umjesto toga, u blagovaonici, okrenutoj prema jugu, Wright nije predvidio zidane zidove nego je pomoću stakla dopustio da prirodno svjetlo osvijetli unutrašnjost. Wrightu se svidjelo kako prirodno svjetlo, na taj način, čini da okruženje za druženje s učenicima održava kontakt s okolnom prirodom.
Istaknuti element Wrightovog projekta je kabaretsko kazalište. Izgrađeno u šesterokutnom obliku, kazalište ima 95% akustične savršenosti, te ljudi koji sjede u posljednjem redu čuju lagani šapat zvučnika smještenog na pozornici.

Izvori

Vanjske poveznice
 Taliesin West, Frank Lloyd Wright Zaklada, službene stranice
 The School of Architecture at Taliesin (SOAT)
 Galerija slika Taliesina

Građevine Franka Lloyda Wrighta
Kuće
Muzeji u SAD-u
Svjetska baština u SAD-u

Taliesin West


غابون قماطية هي قرية لبنانية من قرى قضاء عاليه في محافظة جبل لبنان.

المراجع

مدن لبنان

غابون قماطية


The Treatment ist eine britische Band aus Cambridge.

2008 durch Dhani Mansworth gegründet, spielt die Gruppe harten Classic Rock, inspiriert von Bands wie AC/DC, Kiss, Aerosmith, The Cult, aber auch den Sex Pistols.

Geschichte
Gegründet wurde The Treatment 2008 von dem damals 15-jährigen Schlagzeuger Dhani Mansworth. Als zweites Mitglied stieß, mit damals 18 Jahren das älteste Mitglied, Ben Brookland als Gitarrist hinzu. Nach dem Beitritt von Bassist Rick Newman ("Swoggle", ebenfalls 15) und dessen Schulfreund Tagore Grey (Gitarre) zog die gesamte Band nach Cambridge in das Haus der Familie Mansworth, um sich voll und ganz auf ihre Band zu konzentrieren. Ihren Sänger fanden sie nach mehrmonatiger Suche in Matt Jones, der bereits eine Woche nach Beitritt bei den übrigen Mitgliedern in Cambridge einzog.

Als Derek Olivier von Powerage Records im März 2010 The Treatment besuchte, war er derart begeistert, dass sie sofort unter Vertrag nahm. Unter dem Label wurde im selben Jahr ihr Debütalbum This Might Hurt in den Barnyard Studios von Steve Harris von Iron Maiden aufgenommen.

2011 waren sie zusammen mit New Device, Million $ Reload und Lethargy Teil der Powerage Tour durch Großbritannien. Dabei gab es bei allen Auftritten freien Eintritt. Im selben Jahr wechselte die Gruppe zum Major Label Spinefarm Records, das ihr Debütalbum mit zwei Bonustracks neu veröffentlichte. Es folgte im Herbst eine Tour im Vorprogramm von Alice Cooper.

Im Frühjahr 2012 spielten sie im Vorprogramm von Steel Panther. Im Sommer folgt ein Auftritt am Download-Festival. Außerdem waren sie Teil von "The Tour" der Bands Kiss und Mötley Crüe und im Herbst in Großbritannien die Vorgruppe von Thin Lizzy. Am 14. Mai 2012 erschien die EP Then and Again mit fünf Cover-Versionen verschiedener Titel aus den 1970er Jahren. Die EP wurde erneut in den Barnyard Studios von Steve Harris aufgenommen.

2014 erschien mit Running with the Dogs der zweite vollständige Longplayer der Band. Am 29. März 2015 gab die Band bekannt, dass Sänger Matt Jones The Treatment verlässt. Am 7. Mai 2015 wurden Mitchel Emms und Tao Grey als neue Band-Mitglieder bestätigt. Anschließend spielte die Band einige Secret Shows. Am 25. Juli 2015 spielte The Treatment beim Steelhouse Festival, an der Seite von Y&T, Nazareth und UFO. Im September 2015 war die Band Special guest auf der UK Tour von W.A.S.P.

Am 18. März 2016 erschien mit Generation Me der dritte Longplayer der Band, auf dem man sich etwas mehr dem amerikanischen Hard-Rock-Sound der 1980er à la Kiss und Mötley Crüe zuwendet. Im September 2017 verließ Sänger Mitchel Emms die Band, um sich anderen Projekten zuzuwenden. Sein Nachfolger wurde im Dezember 2017 Tom Rampton, der über eine größere stimmliche Ähnlichkeit zum Originalsänger Matt Jones verfügt.

Am 13. März 2019 erschien das vierte Album Power Crazy, das wieder einen erdigeren, stark an Krokus und AC/DC erinnernden Sound bringt. 2020 verließ der Bassist Rick "Swoggle" Newman die Band und wurde durch Andy Milburn ersetzt. Am 9. April 2021 wurde das fünfte Album Waiting For Good Luck veröffentlicht. Es knüpft stilistisch und soundmäßig nahtlos an den Vorgänger an.

Diskografie

Alben
 2011: This Might Hurt (Spinefarm Records)
 2012: Then and Again (EP Cover-Versionen, Spinefarm Records)
 2014: Running with the Dogs (Spinefarm Records)
 2016: Generation Me (Frontiers Records)
 2019: Power Crazy (Frontiers Records)
 2021: Waiting For Good Luck (Frontiers Music)

Videos und Singles
 Drink, Fuck, Fight (2012)
 The Doctor (2012)
 Nothing to Lose but Our Minds (2012)
 Emergency (2014)
 I Bleed Rock and Roll (2014)
 Let It Begin (2016)
 Backseat Heartbeat (2016)
 Let's Get Dirty (2018)
 Hang Them High (2019)
 Luck Of The Draw (2019)
 Rat Race (2021)
 Wrong Way (2021)

Weblinks

 The Treatment bei MySpace

Einzelnachweise

Rockband
Britische Band

The Treatment (Band)


ශ්‍රී ලංකාවේ වාර්ශික බෝග ගොවිතැන් කරන ප්‍රධන වාර දෙක දෙකන්න නම්වේ. මෙය මඩ ගොවිතැනට වඩාත් අදාල වේ.

මෙඩ් හෙවත් මහ කන්නය
සාමාන්‍යයෙන් පොසොන් මස අමාවක දිනෙන් පටන්ගනී. නිරිතදිග මෝසම ප්‍රධාන වැසි ප්‍රභවයයි. වැඩිමල් වී වලට සුදුසුය

යල
සාමාන්‍යයෙන් දුරුතු මස අමාවක දිනෙන් පටන්ගනී. බාල වී වලට සුදුසුය.

බාහිර යොමු
 වී වගාව කන්නයට වගා කිරීම
 යල සහ මහ කන්න යනු මොනවාද?

ගොවිතැන
දේශගුණය

දෙකන්න


La tarántula arbórea ornamental india, o simplemente tarántula ornamental india (Poecilotheria regalis) es una especie de araña que pertenece a la familia Theraphosidae (tarántulas). Es una especie bastante grandes, con unas piernas que pueden llegar a una longitud de 18 centímetros.

Esta araña se encuentra en el sureste de la India. La vida de la araña pasa en los árboles y construye una red asimétrica. La araña es libre de reaccionar de forma agresiva y tiene un veneno muy potente. Esto puede causar picor y escozor.

Véase también
 Lista de especies de Theraphosidae

Referencias

 (2010): The world spider catalog, versión 10.5. American Museum of Natural History.

Enlaces externos

Theraphosidae
Arácnidos de India
Arácnidos descritos en 1899

Poecilotheria regalis