Joseph Anthony (24 de mayo de 1912 – 20 de enero de 1993) fue un dramaturgo, actor y director teatral de nacionalidad estadounidense. Debutó como actor cinematográfico en la película de 1934 Hat, Coat, and Glove, y su primera actuación teatral tuvo lugar con la obra representada en 1935 Mary of Scotland. A lo largo de su carrera recibió un total de cinco nominaciones a los Premios Tony a la mejor dirección.

Inicios
Su verdadero nombre era Joseph Deuster, y nació en Milwaukee, Wisconsin, siendo sus padres Leonard Deuster y Sophie Hertz. Anthony estudió en la Universidad de Wisconsin-Madison y recibió formación teatral en el Pasadena Playhouse entre 1931 y 1935, así como en la Daykarhanova School desde 1935 a 1937. Desde 1942 a 1946, como consecuencia de la Segunda Guerra Mundial, Anthony sirvió en el Ejército de los Estados Unidos.

Trabajo teatral
Joseph Anthony, entonces bajo el nombre de Joseph Deuster, debutó profesionalmente en 1935 con el papel de Rizzio en una producción de la obra Mary of Scotland. En 1937 actuó con una producción en gira, "Dead End". Dos años más tarde trabajó por vez primera en Nueva York con el patrocinio del Proyecto de Teatro Federal, interpretando el papel del título en una producción de Professor Mamlock puesta en escena en el Teatro Daly's 63rd Street.

Tras finalizar su servicio durante la Guerra, en 1946 Anthony reapareció en el circuito de Broadway bajo el nombre de Joseph Adams actuando en el Teatro Belasco con el papel de Segundo Hombre en una producción de Truckline Cafe. En enero de 1948, ya con el nombre artístico de Joseph Anthony, trabajó en el Teatro Maxine Elliott con la obra Skipper Next to God. Bajo su nuevo nombre siguió actuando en la década de 1950, interviniendo en producciones originales puestas en escena en Broadway como "The Country Girl" (1951, en el Teatro Lyceum), Flight into Egypt (1952), Camino Real (1953), y Anastasia (1954).

Joseph Anthony debutó como director teatral en Nueva York en abril de 1948 con la obra Celebration, representada en el Teatro Maxine Elliott. En 1954 dirigió la producción original de The Rainmaker, una pieza cuya adaptación cinematográfica él también dirigiría más adelante. Desde marzo de 1960 a marzo de 1961 Anthony estrenó con éxito cuatro espectáculos en Broadway: The Best Man (Teatro Morosco), Under the Yum Yum Tree (Teatro Henry Miller), El rinoceronte (Teatro Longacre), y Mary, Mary (Teatro Helen Hayes). Mary, Mary fue la obra dirigida por Anthony que más tiempo se mantuvo en cartel, casi cuatro años y más de 1500 representaciones. Anthony también dirigió otros espectáculos en Broadway, como fue el caso de Romulus (1962), Slow Dance on the Killing Ground (1964), y Breakfast at Tiffany's (1966).

Trabajo cinematográfico
La primera actuación destacada de Joseph Anthony en el cine llegó en 1934 con Hat, Coat, and Glove. Posteriormente trabajó en She (1935), Shadow of the Thin Man (1941), y Joe Smith, American (1942). El primer film dirigido por Anthony fue la adaptación de 1956 de la obra teatral The Rainmaker, que también había dirigido. Además dirigió The Matchmaker (1958), Los ambiciosos (1959), Todo en una noche (1961), y Tomorrow (1972).

Galardones
Joseph Anthony fue nominado a un total de cinco Premios Tony por su carrera como director teatral, aunque nunca llegó a ganarlos. En 1956 se le nominó por su trabajo en La alondra. Al año siguiente lo fue por A Clearing in the Woods y por The Most Happy Fella., en 1960 por The Best Man y en 1961 por El rinoceronte, estas dos últimas tras dividirse la categoría del Tony a la mejor dirección en Tony a la mejor dirección de musicales y Tony a la mejor dirección de obras no musicales. Finalmente, en 1964 fue nominado la premio al mejor director de un musical por 110 in the Shade.

Vida personal
Joseph Anthony dio clases de interpretación en la American Theatre Wing, en la Universidad de Vassar, en el Hunter College, y en la Universidad de Nueva York. En 1937 Anthony fue uno de los miembros fundadores de la American Actors Company, y en 1976 fue profesor de Artes Teatrales en la Universidad Estatal de Nueva York en Purchase. Además, formó parte del Actors Studio, fue miembro del consejo del Actors' Equity Association, del Sindicato de directores de Estados Unidos, y primer Presidente de la Society of Stage Directors and Choreographers.

Anthony, que estuvo casado con la actriz Perry Wilson, falleció en 1993 en una residencia en Hyannis, Massachusetts. Tenía 80 años de edad.

Referencias

Enlaces externos

Actores de Wisconsin
Actores de cine de Estados Unidos
Directores de teatro de Estados Unidos
Directores de cine de Estados Unidos
Dramaturgos de Estados Unidos
Actores de teatro de Estados Unidos
Alumnado de la Universidad de Wisconsin-Madison
Profesores del Vassar College
Nacidos en Milwaukee
Actores masculinos de Massachusetts

Joseph Anthony


Attack Squadron 176 (VA-176), known as the "Thunderbolts", was a United States Navy carrier-based medium attack squadron that saw combat service in the Vietnam War and later in 1983 in both Grenada and Lebanon.

History
VA-176 was established on 4 June 1955 and equipped with the Douglas AD-6 Skyraider and assigned to the Atlantic Fleet. A year later the first deployment followed on board the aircraft carrier  to the Mediterranean Sea as part of Air Task Group 2 (ATG-2). In 1958, the squadron was assigned to Carrier Air Group 17 (CVG-17), but was not deployed as CVG-17 was disbanded. The next cruise in 1959/60 was aboard the  as part of CVG-10. In November and December 1960 VA-176 was assigned to Carrier Anti-submarine Air Group 52 (CVSG-52) aboard the . After this short deployment VA-176 returned to CVW-10 and made three deployments to the Mediterranean Sea with the  between 1961 and 1965.

CVW-10 was shifted in 1966 to the , which was used as an attack carrier for three deployments to Vietnam. During the 1966 deployment two members of the squadron became known by successfully engaging a Vietnam People's Air Force MiG-17, an unusual instance of propeller-driven aircraft defeating a jet-powered adversary.

In 1967 VA-176 was back in the Mediterranean Sea aboard the  as part of CVW-3.

This was the last cruise with the Douglas A-1H Skyraider, as the squadron converted to the Grumman A-6A Intruder all-weather attack plane. From its first deployment with the Intruder in 1970 to the last in 1991, VA-176 was assigned to CVW-6. From 1970 to 1975, CVW-6 was assigned to the . The next three years were spent aboard the . In 1979 the wing moved to the , followed by the  from 1986 to 1991. Flying the Intruder, VA-176 made eighteen deployments to the Mediterranean Sea, three of which also led to the Indian Ocean. The squadron earned three consecutive Battle "E" awards, for the years 1988-1991.  The squadron was decommissioned from active service on 30 October 1992.

Aircraft
 Douglas AD-6 Skyraider (after 1962 A-1H) — 1955–1967
 Douglas A-4 Skyhawk
 Grumman A-6A Intruder —  1969–1975
 Grumman KA-6D Intruder — 1972–1992
 Grumman A-6C Intruder — 1973–1975
 Grumman A-6E Intruder — 1975–1992

See also
History of the United States Navy
List of inactive United States Navy aircraft squadrons
List of United States Navy aircraft squadrons

External links

 VA-176's Official Website

Military units and formations established in 1955
Attack squadrons of the United States Navy
1955 establishments in the United States

VA-176 (U.S. Navy)


You'll Never Walk Alone (á íslensku "Þó aldrei ertu einn" eða "Þú er aldrei einn á ferð".) er frægt lag eftir Rodgers og Hammerstein. Lagið var fyrst flutt á söngleiknum Carousel árið 1945 og gefið út sama ár. Útgáfa af laginu eftir hljómsveitina Gerry and the Pacemakers var tekin upp og gefin út árið 1963, þessi útgáfa af laginu varð gríðalega vinsæl. Lagið varð vinsælt meðal knattspyrnuaðdáenda og sérstaklega hjá aðdáendum enska knattspyrnufélagsins Liverpool við útgáfu Gerry and the Pacemakers. Það varð síðar slagorð Liverpool og einkennissöngur félagsins.

Tilvísanir

You'll Never Walk Alone


Terran har flere betydninger:

 Terran - en race i computerspillet StarCraft
 Terran (geologi) - et stykke af en tektonisk plade i geologien
 Terran - Vending/term, som hentyder til "jorden", fra oldtids kulture

Terran (flertydig)


Anton Tremmel, né le , est un skieur alpin allemand, spécialiste du slalom.

Carrière
Membre du club SC Rottach-Egern, il participe à ses premières courses officielles lors de la saison 2009-2010. Chez les jeunes, il prend seulement aux Championnats du monde junior lors de l'édition 2015 à Hafjell, où il prend la dixième place notamment au combiné alpin. En janvier 2013, il est au départ de sa première manche en Coupe d'Europe, compétition qu'il court régulièrement à partir de l'hiver 2015-2016. En janvier 2017, l'Allemand signe son premier résultat dans le top 30 à ce niveau avec une quinzième place au combiné alpin de Méribel. Il doit attendre février 2019 pour monter sur son premier podium avec une deuxième place au slalom parallèle de Tignes eb janvier 2020 pour son premier succès lors du slalom de Vaujany.

Tremmel est appelé pour sa première manche de Coupe du monde en janvier 2018 au slalom de Zagreb et se qualifier pour une deuxième manche en novembre 2018 à Levi, où malgré une arrivée au , il n'est pas attribué de point du fait d'un nombre de points FIS trop elevé. Pour terminer la saison 2018-2019, il contribue à la troisième place de l'Allemagne au parallèle par équipes à Soldeu, goûtant à son premier podium. C'est en janvier 2020, qu'il parvient à marquer ses premiers points pour le classement général avec une  place au slalom à Wengen, position qu'il améliore à Kitzbühel (), puis à Chamonix (). En début de saison 2021-2022, il réalise sa meilleure performance jusque là avec une neuvième place au parallèle de Zürs.

Sa première sélection majeure a lieu à l'occasion des Championnats du monde 2019, à Åre, où il se classe  en slalom et quatrième à la compétition par équipes.

En 2021, il devient champion d'Allemagne de slalom à égalité avec Sebastian Holzmann.

Palmarès

Jeux olympiques

Coupe du monde
Meilleur classement général :  en 2020.
Meilleur résultat individuel : .
1 podium en compétition par équipes.

Classements en Coupe du monde

Coupe d'Europe
Deuxième du classement de slalom en 2021.
4 podiums, dont 1 victoire (en slalom).

Championnats d'Allemagne
Vainqueur du slalom en 2021.

Notes et références

Liens externes

Skieur alpin allemand
Naissance en novembre 1994

Anton Tremmel


Acasă este un film românesc din 2007 regizat de Paul Negoescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Marian Râlea și Gabriel Spahiu.

Prezentare

Distribuție

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.478.290 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Vezi și

 2006 în cinematografie
 2007 în cinematografie
 2008 în cinematografie

Legături externe

 Prezentarea filmului la AARC

Filme din 2007
Filme românești
Filme în limba română
Filme regizate de Paul Negoescu
Filme dramatice

Acasă (film din 2006)


Groce su naseljeno mjesto u općini Kakanj, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 272

 Muslimani - 267
 Srbi - 5

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 295

 Bošnjaci - 295

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Kakanj

Groce


Ivan Marek (Zagreb, 16. siječnja 1863. – Zagreb, 11. studenog 1936.) je bio hrvatski kemičar.

Životopis
Diplomirao na Mudroslovnome (Filozofskome) fakultetu u Zagrebu (1886.), radio u Zemunu (gdje je prije njega službovao Julije Domac, a učenikom mu je bio Franjo Hanaman), od 1898. bio je profesor Graditeljske i obrtne škole u Zagrebu. Na prijedlog Vladimira Njegovana zaposlio se 1919. u tada osnovanoj Tehničkoj visokoj školi (poslije Tehnički falkutet) u Zagrebu, gdje je 1920. postao redoviti profesor organske kemije. Od 1922. do umirovljenja 1935. bio je predstojnik Zavoda za organsku kemiju Kemičko-inženjerskog odjela Tehničke visoke škole (poslije Kemijsko-tehnološkog odjela Tehničkoga fakulteta, danas Fakultet kemijskog inženjerstva i tehnologije u Zagrebu). Bavio se prirodnim spojevima, elementarnom analizom organskih spojeva i određivanjem parafina u asfaltu. Usavršio je peć za elementarnu analizu uvođenjem električnoga mjesto plinskog zagrijavanja te spaljivanjem uzorka bez upotrebe katalizatora (tzv. Marekova peć).

Izvori

Vanjske poveznice

Hrvatski znanstvenici

Ivan Marek


Fra sol til sukker er en dansk dokumentarfilm fra 1992 instrueret af Rasmus Thorsen.

Handling

Medvirkende
 Peter Aude

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1992

Fra sol til sukker


La Coupe d'Asie masculine de hockey sur gazon 2022 sera la  édition de la Coupe d'Asie masculine de hockey sur gazon, le championnat international quadriennal masculin de hockey sur gazon d'Asie organisé par la Fédération asiatique de hockey. Le 15 mars 2022, il a été annoncé que le tournoi se tiendrait au GBK Hockey Field à Jakarta, en Indonésie, du 23 mai au  juin 2022.

L'Inde est le tenant du titre. Les trois meilleures équipes se qualifieront pour la Coupe du monde 2023.

Équipes qualifiées
Le pays hôte, les cinq meilleures équipes de la précédente Coupe d'Amérique et les deux finalistes de la Coupe AHF 2022 se qualifieront pour le tournoi.

Compositions

Premier tour
Toutes les heures correspondent à l'Heure en Indonésie (UTC+7)

Poule A

Source: FIH

En cas d'égalité de points de plusieurs équipes à l'issue des matchs de poule, les critères suivants sont appliqués dans l'ordre indiqué pour établir leur classement:
 Points,
 Matchs gagnés,
 Différence de buts,
 Buts pour,
 Plus grand nombre de points obtenus dans les matchs de poule disputés entre les équipes concernées,
 Buts en plein jeu pour.

Poule B

Source: FIH

En cas d'égalité de points de plusieurs équipes à l'issue des matchs de poule, les critères suivants sont appliqués dans l'ordre indiqué pour établir leur classement:
 Points,
 Matchs gagnés,
 Différence de buts,
 Buts pour,
 Plus grand nombre de points obtenus dans les matchs de poule disputés entre les équipes concernées,
 Buts en plein jeu pour.

Phase de classement

De la cinquième à la huitième place

Septième et huitième place

Cinquième et sixième place

Tour pour les médailles

Super 4

Source: FIH

Troisième et quatrième place

Finale

Classement final

Voir aussi
 Coupe d'Asie féminine de hockey sur gazon 2022

Références

Coupe d'Asie masculine de hockey sur gazon
Hockey sur gazon en 2022
Hockey sur gazon en Indonésie
Championnat d'Asie en 2022
Sport en mai 2022
Sport en juin 2022


La Reserva Nacional Katalalixar es una reserva natural de Chile ubicada en la comuna de Tortel, Provincia Capitán Prat, Región de Aysén del General Carlos Ibáñez del Campo. Se encuentra entre el Campo de hielo Patagónico Norte y el Campo de hielo Patagónico Sur.

La reserva fue creada en 1983 y no posee infraestructura de ningún tipo. Cubre un área de 674.500 hectáreas de bosque subpolar magallánico y posee mayor biodiversidad que otras áreas del sur de Chile. Esto puede parecer contradictorio, dado que el área supuestamente estuvo cubierta por el casquete de hielo de la Patagonia durante la última glaciación.

El acceso se realiza exclusivamente por vía marítima debido a las difíciles condiciones ambientales del sector.

Referencias

Enlaces externos

Katalalixar
Katalalixar
Áreas protegidas establecidas en 1983

Reserva nacional Katalalixar


Pedro Abreu (gitarist), portugalski gitarist
 Pedro Abreu (košarkaš), kubanski košarkaš

Pedro Abreu


211378 Williamwarneke este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
211378 Williamwarneke este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Apache Point Observatory în cadrul programului Sloan Digital Sky Survey. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,66 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 9,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 211001-212000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

211378 Williamwarneke


Ouro Branco es un municipio en el estado del Rio Grande do Norte (Brasil), localizado en la región del Seridó. De acuerdo con el censo realizado por el IBGE (Instituto Brasileño de Geografía y Estadística) en el año 2000, su población es de 5.867 habitantes. Área territorial de 253 km².

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Río Grande del Norte

Ouro Branco (Río Grande del Norte)


Cetatea medievală Turnu (Nicopolis minor, Kule, Holavnic) este una dintre principalele cetăți medievale românești de pe linia Dunării. Se află în partea de sud a municipiului Turnu Măgurele la o distanță de 3 km de oraș și la 1 km de confluența râului Sâi cu Dunărea. Cetatea este atestată documentar din timpul domniei lui Mircea cel Bătrân (1394) și a făcut parte din structura de cetăți ridicate de acesta pe linia Dunării pentru apărarea Țării Românești de amenințarea turcă. La sfârșitul domniei lui Mircea cel Bătrân, în împrejurări încă neclare, intră sub ocupație otomană. Revine definitiv în posesia Țării Românești abia în anul 1829, când este arsă și dărâmată. Pentru scurte perioade de timp - în vremea domniilor lui Vlad Țepeș și Mihai Viteazul - cetatea este recucerită și alipită Valahiei.

Cetatea este alcătuită dintr-un turn circular central (de la care cetatea își ia numele) cu un diametru de 17,4 m și care era acoperit cu șindrilă, iar mai apoi cu olane. Potrivit surselor istorice acesta avea rol de depozit și adăpostea muniția precum și diverse produse agricole. În jurul turnului central a fost construit un zid împrejmuitor cu o circumferință de 156 m și grosime de circa 1,5 m. În exteriorul acestuia a fost săpat un șant de apărare străjuit de o contraescarpă. Zidul și contraescarpa se unesc în partea de sud. Pe zidul de incintă au fost construite câteva bastioane ce ulterior au fost acoperite de reconstruirea zidului.

Întregul ansamblu a fost clădit într-o zonă mlăștinoasă în care pânza freatică este foarte aproape de cota terenului - ceea ce a făcut ca cetatea să se degradeze continuu și a îngreunat lucrările de consolidare și întreținere, iar mai apoi, pe cele de cercetare arheologică desfășurate în secolele XX-XXI.

Cetatea a reprezentat un însemnat punct vamal pe unde erau comercializate diferite materii prime, produse agricole și meșteșugărești. În Evul Mediu Turnu se afla pe traseul a două drumuri comerciale importante care veneau dinspre cetățile transilvane (Sibiu, Brașov, etc.), care treceau prin trecătorile Carpaților și urmau calea Dunării, spre cetatea Nicopole.

Fortăreața face parte din lista monumentelor istorice din județul Teleorman. Începând cu octombrie 2018 se află într-un proces de restaurare și consolidare.

Istoric

Prima atestare documentară (1394 - 1395) și bătălia de la Nicopole (1396)

În urma marii ofensive otomane din toamna lui 1394 și primăvara anului 1395, atunci când a avut loc și bătălia de la Rovine (17 mai 1395), Mircea cel Bătrân este înlăturat de pe tronul Țării Româneaști și înlocuit, prin intervenție turcească, de Vlad I Uzurpatorul (1394-1396). Ca urmare, în iulie 1395, o expediție maghiară condusă de însuși regele maghiar Sigismund de Luxemburg, probabil secondat de Mircea cel Bătrân și care are drept scop înlăturarea lui Vlad și repunerea pe tron a lui Mircea, nu reușește decât să cucerească cetatea Turnu. În cetate este lăsată o garnizoană fidelă regelui, fapt ce l-a deranjat pe aliatul său valah. În acest context apare și prima atestare documentară a cetății, cea din 1397, într-o diplomă a lui Sigismund de Luxemburg, unde sunt amintite luptele purtate aici între 1394-1395:"După intrarea noastră în (Țara Românească) puserăm pe fugă pe români și pe turci cu capeteniile lor și luarăm cu multă vărsare de sânge fortăreața Nicopolis cel mic, situată în Țara Românească."Pe tot parcursul anului următor, 1396, luptele pentru înlăturarea lui Vlad, sprijinit de turci, continuă, fiind întrerupte doar de participarea regelui împreună cu vasalii săi, printre care și Mircea cel Bătrân, la cruciada de la Nicopole. În timpul acestei expediții teritoriul Țării Românești a fost ocolit, având în vedere importanta forță militară valahă și otomană staționată, alegându-se calea Dunării.
În 1396, Stibor de Stiboricz, voievodul Ardealului, împreună cu Mircea trec în Țara Românească, înving pe Vlad Uzurpatorul, recuceresc Turnu și trec Dunărea la Nicopole ca să ia parte la cruciadă. Este probabil ca cetatea să fi avut un rol semnificativ și în timpul bătaliei de la Nicopole din 25 septembrie 1396, când o armată  franco – valaho – maghiară avându-l conducător pe Sigismund de Luxemburg este înfrântă de oastea otomană condusă de sultanul Baizaid I. Mircea cel Bătrân, vasal al regelui maghiar, participă personal, împreună cu un corp de oaste, la pregătirile pentru bătălie. Oastea valahă, formată din cavalerie ușoară, nu este invitată să ia parte la șarja cavaleriei grele și se retrage fără a intra în luptă.

Într-un alt document pentru Johann von Maroth (ban al Bosniei) din anul 1404, tot Sigismund spune cum Baiazid a năvălit în Valahia, o pustiit-o, a luat cu forța de la voievodul Mircea frotăreața de la Nicopolis cel mic și a lăsat acolo trupele sale ca garnizoană.

Alte documente din timpul lui Sigismund, redactate între 1406 - 1408, mentionează luptele pentru Nicopolis cel mic din anii 1394-1395.

Transformarea în raia turcească (1417)

Cetatea Turnu a jucat un rol de seamă în sistemul defensiv al Țării Românești, mai ales în vremea domniei lui Mircea cel Bătrân, când domnitorul ridica pavăza în fața amenințării otomane din sudul Dunării. Această cetate făcea parte, alături de cele de la Giurgiu, Turtucaia și Brăila, dintr-un lanț de fortificații de-a lungul Dunării cu rolul de a opri o eventuală invazie otomană. În 1417, spre sfârșitul domniei lui Mircea cel Bătrân, și sub împrejurări încă neclare, cetatea Turnu intră sub stăpânire otomană, fiind transformată în raia turcească din sangeacul Nicopolelui, supus pașei de la Silistra, împreună cu tot teritoriul aflat pe o rază de 15 km în jurul turnului. Data efectivă a trecerii sub control otoman este încă necunoscută. În urma campaniei din 1419-1420 a sultanului Mehmed I împotriva domnului valah Mihail I aflăm că cetatea se afla deja sub stăpânire otomană.

Raiaua a fost o unitate administrativă, teritoriu ocupat și condus de autoritățile militare turcești din cadrul principatelor medievale ale Țării Românești și Moldovei. Spre deosebire de Principate, care și-au păstrat autonomia internă sub suzeranitate otomană, raialele erau totalmente sub controlul otoman și, deși aveau o populație în principal creștină, erau conduse după legea otomană. Termenul provine de la rayah, un nume generic dat membrilor clasei de jos, plătitoare de biruri din societatea otomană. O raia consta dintr-o cetate importantă și hinterlandul adiacent, care, în general, forma o kaza (diviziune administrativă) în sistemul administrativ otoman. Raiaua Turnu se constituie după 1417 și cuprindea cetatea Turnu și satele Flămânda, Măgurele, Odăile, Ciuperceni, Craba și Gârla.

În interiorul raialelor, turcii aveau stabilite garnizoane prin intermediul cărora se puteau supraveghea în permanență cele două țări românești, se culegeau informații exacte despre starea lucrurilor și se putea acționa în caz de nevoie. Forțele armate cantonate aici erau special pregătite să intervină la cel mai mic semn de nesupunere. În plus aveau avantajul de a fi susținute direct de flota fluvială turcească. Fiecărei raiale i-au fost adăugate teritorii mai mult sau mai puțin întinse, cuprinzând mai multe sate, care aveau sarcina de a întreține garnizoanele. Deoarece erau amplasate în zone comerciale foarte bune, raialele intermediau comerțul (aproape monopolizat de otomani) dintre țările române și Imperiul Otoman. Aici erau colectate vămile sau se depozitau mărfuri. Domnii români țineau în fiecare raia de pe teritoriul țării un agent diplomatic numit capuchehaie.

Raialele din Țara Românească nu par să fi fost transformate în feude militare; ele alcătuiau teritorii deținute de înalți slujbași de stat. Astfel știm că în secolul al XVII-lea Turnu se afla în posesia unui membru al familiei sultanului. Este de amintit faptul că unul dintre principalele drumuri comerciale ce traversau Valahia avea drept punct final așezarea de la Turnu. Dinu C. Giurescu afirma că: "până către mijlocul secolului al XVI -lea vadurile comerciale ale Dunării au rămas, cu toată prezența garnizoanelor otomane de la Turnu, sub controlul negustorilor Țării Românești, care au împiedicat pătrunderea în târgurile nord dunărene a concurenților lor din Imperiul Otoman."

Referințe la cetatea de la Turnu din timpul stăpânirii otomane găsim și la domnitorul Dan al II-lea (1427), care cu ajutor maghiar recucerește cetatea. Despre importanța strategică a vadului de la Turnu pentru negustorii brașoveni găsim informații în scrisoarea domnitorului Alexandru Aldea din anul 1432 (scrisă în slavonă), care le cere sprijinul pentru recăpătarea cetăților Dârstor și Pirgos (Πиргос <πύργος> - în grecește înseamnă turn) din mâinile turcilor, a căror armată se îndrepta spre Țara Românească.

Perioada otomană (secolele XV-XIX)
Un ordin al kadiului de Nicopole și datat iulie 1566 menționează că cetatea Turnu făcea parte din kazaua de Nicopole, fiind sub autoritatea administrativă a acesteia. În recensămintele otomane din 1568 și 1612-1613 nu se face mențiunea unei kaza la Turnu, raiaua aflându-se în continuare sub autoritatea kazalei de la Nicopole.

Pe perioada stăpânirii otomane aici a staționat o garnizoană cu un efectiv redus: la începutul secolului al XVI-lea în cetate se aflau 41 de soldați (33 înarmați cu arbalete și 8 artileriști), iar în anul 1670 numărul de militari se redusese la 18. În timpul războiului ruso-turc dintre 1768-1774 precum și a războiului ruso-austro-turc (1787–1792) la Turnu au avut loc lupte în urma cărora cetatea a fost asediată. A rămas sub autoritatea otomană fiind reparată și reconsolidată.

Bătălia de la Turnu (iunie 1462)

În timpul domniei lui Vlad Țepeș și în contextul conflictului acestuia cu Imperiul Otoman, cetatea Turnu revine pentru o scurtă vreme sub stăpânire românească. Vlad Țepeș organizează o campanie surpriză la sud de Dunăre în iarna 1461-1462 când cetatea Nicopole este cucerită și peste 20.000 de turci au fost uciși sub armele valahilor. În urma raidurilor armatei valahe la sud de Dunăre, sultanul Mahomed al II-lea decide atacarea Valahiei și se îndreaptă în fruntea unei armate numeroase spre Târgoviște. Sultanul a pornit spre Țara Românească în aprilie 1462 cu o armată de 80.000-100.000 de ostași, potrivit lui de Thomasis. Cronicarul oficial al marelui vizir Mahmud Pașa, participant direct la evenimente, prezintă o oaste foarte bine organizată și dotată cu oșteni îmbrăcați în zale. Vlad își adună trupele la Dunăre încă din 15 mai, urmărind să împiedice oștile otomane să pătrundă în țară. Trupele otomane au încercat trecerea fluviului la începutul lui iunie 1462 pe la Nicopole - Turnu, dar nu au reușit cu ușurință deoarece pe malul stâng al Dunării oastea valahă aștepta. După ce trec, otomanii atacă oastea lui Vlad Țepeș, dar sunt respinși. Românii contraatacă, dar sunt opriți de focul susținut de cele 120 de bombarde. Țepeș dispune retragerea și adoptă tactica pământului pârjolit, lăsându-i pe otomani să rabde de foame și de sete și atacându-i prin surprindere.

În fața unei oștiri net superioare, domnitorul muntean retrage populația spre munți și păduri, iar pe otomani îi atrage în interiorul țării, printr-o hărțuire continuă. Obiectivul lui era găsirea unui loc favorabil atacului surpriză, ce se va desfășura lângă Târgoviște la 17 iunie 1462.

Recucerirea din timpul domniei lui Mihai Viteazul (1594)
Creșterea puterii otomane face ca în 1591 să fie creată "Liga Sfântă" o alianță între țările creștine care luptau pentru oprirea expansiunii Imperiului Otoman spre vestul Europei. Aderarea Țării Românești, al cărei domnitor era Mihai Viteazul, la "Liga Sfântă" a condus la izbucnirea unei revolte antiotomane (13 noiembrie 1594) soldată cu uciderea creditorilor levantini și a întregii garnizoane otomane din București. Pe acest fundal cunoscut și ca Războiul cel Lung, voievodul Mihai Viteazul pornește o ofensivă generală împotriva Înaltei Porți, atacând cetățile turcești de pe ambele părți ale Dunării (Giurgiu, Hârșova, Silistra, Turnu ș.a.).

Campania de hărțuire a turcilor de la nord de Dunăre a determinat retragerea otomană în cetățile de pe linia Dunării, situație în care – profitând și de staționarea trupelor otomane în taberele amenajate pentru iarnă în zona Belgrad – românii au atacat cetățile Brăila, Giurgiu și Turnu reușind să elibereze așezările civile și să asedieze fortărețele. La 11 decembrie 1594 solii lui Mihai din Weissenburgen anunțau că:

În ianuarie 1595 tot malul stâng al fluviului se afla sub controlul românesc. Turnu revine sub control turcesc după moartea lui Mihai Viteazul de pe Câmpia Turzii la 9 august 1601.

Evocarea cetății de Evliya Çelebi (1659 - 1660)
Evliya Çelebi a fost un cunoscut călător otoman al secolului XVII care a colindat regiunile Imperiului Otoman și a realizat descrieri ale acestora. În jurul anilor 1660 el efectuează o călatorie în zona Balcanilor și descrie cetățile de pe linia Dunării, printre care și fortăreața de la Turnu. Descrierea pe care ne-a lăsat-o este următoarea:"[...] marele râu Olt ... se varsă în Dunăre în dreptul cetății Nicopole și-n apropierea cetății Turnu. Pe apa Oltului navigheză unele corăbii mici și caiace și bărci ușoare care duc și aduc diferite mărfuri din Țara Românească înspre vilaieturile otomane. După ce am trecut acest râu, am mers din nou spre răsărit jumătate de oră.În anul șapte sute patruzeci și cinci (14 mai 1344 - 3 mai 1345)*, când Ildârâm Baiazid a cucerit  cetatea Nicopole, ghiaurii din Țara Românească s-au revoltat din nou și, după ce a cucerit din nou Valahia (Baiazid-n.n.) a pornit să construiască această cetate din Țara Românească, aflată în dreptul Nicopolelui. Dar, fiind un loc foarte mlăștinos și plin de băltoace, toate raialele, precum și toată oastea au cărat, cu sute de mii de saci și cu traiste, pământ și alte lucruri de au umplut până la gură acea mlaștină. Din pricina aceasta, populația de acolo a dat acestei cetăți denumirea de cetatea "Cuval", <adică sac>.

De jur împrejur are cinci sute de pași și, fiind o cetate mică, i s-a zis acestei cetăți și Turnu (Kule, <adică turn>). Mai târziu, în afara ei, sultanul Mehmed, fiul lui Baiazid, a întemeiat un orășel, ridicând de jur împrejurul lui un zid traininc de pământ. El a pus să se facă și două porți: una se deschide spre uscat, iar cealaltă spre malul Dunării, încât această cetate, Turnu, a rămas la mijloc ca o cetate interioară. Ca și turnul de la Galata, are un turn rotund, zidit cu măiestrie și e acoperit cu șindrilă, iar vârful său are formă de boltă. În ea nu se află altceva decât păzitorii, hambare și muniții. În partea de răsărit, în fața unei porți mici de fier, se află un pod atârnat.Orașul său din exterior are însă trei sute de case și raialele stau liniștite. Este hassul prințesei Ayșe-Sultan și aduce un venit de zece pungi de aspri. Deși se află pe pământul Țării Românești, face parte din sangeacul Nicopolului fiind un niyabet. Are totuși destul pământ bun pentru agricultură, ce aparține de vilaietul Țării Românești. Apoi, îmbarcându-ne din nou cu caii noștri pe o corabie, am trecut Dunărea în partea cealaltă.[...]După ce ne-am luat rămas bun de la toți prietenii, ne-am îmbarcat iarăși pe o corabie și am trecut dincolo la cetatea Turnu. Am luat apoi însoțitori și de la comandantul acesteia.[...]"Prin această țară (n.n. Țara Românească) am călătorit de mai multe ori și, de asemenea, ne-am războit în repetate rânduri, capturând prăzi. Dar pe drumurile acestea nu trecusem deloc. Mai târziu, plecând de la Turnu, spre răsărit, am ajuns în trei ore în satul Movila care face parte din comunele Turnului nostru.[...]"* Anul nu poate corespunde adevarului istoric deoarece Baiazid I s-a născut în anul 1354, iar domnia sa a început la 16 Iunie 1389.

Deși sunt evidente unele greșeli (vezi nota de mai sus) din aceste însemnări de călătorie, ele sunt totuși o sursă importantă de informații despre cum arăta și care era viața curentă în raiaua de la Turnu.

Haiducii lui Iancu Jianu (1809)

În anul 1809, când țara era într-o criză politică ca urmare a conducerii provizorii rusești (vezi Războiul Ruso-Turc), haiducii lui Iancu Jianu întreprind raiduri asupra cetăților turcești de la sud de Dunăre și incendiază Vidinul și Plevna. Raidurile duc la uciderea populației turce, ca o replică la acțiunile pașei de Vidin Osman Pazvantoğlu (supranumit Pazvante chiorul), cel care atacase Craiova și incendiase satele din Oltenia. Oltenii lui Jianu distrug raiaua turcească de la Turnu, care devenise baza de incursiuni în Valahia a lui Osman Pazvantoğlu. După acest episod cetatea nu a mai fost refăcută.

Asediul rusesc și revenirea la Țara Româneasă (1829)
Convenția de la Akkerman, semnată pe 7 octombrie 1826 de Imperiul Rus și Imperiul Otoman în Cetatea Albă, a stabilit că armata otomană se va retrage din ambele Principate Dunărene, unde staționa încă din 1821. Otomanii au fost de asemenea de acord să cedeze muntenilor controlul asupra porturilor dunărene Giurgiu, Brăila și Turnu. Totuși, cedarea efectivă a cetății de la Turnu se va face abia după semnarea păcii de la Adrianopole.

În timpul războiului ruso-turc din 1828-1829, cetatea Turnu este amintită ca fiind luată cu asalt de generalul rus Malinofski în ziua de 25 ianuarie 1829, potrivit lui Helmuth von Moltke: "În timpul iernii capul de pod de la Nicopolis a fost, de asemenea, luat. Tschapan-oglu (Fiul tigrului), vlăstar al uneia dintre cele mai nobile familii asiatice, a plecat acolo cu 12 000 de călăreți. I-a trimis contelui Langeron o cutie de tutun cu o scrisoare în care și-a anunțat intenția de a-i scoate pe ruși din Principate. Contele Langeron a răspuns prin urcarea lui Kale. Acest loc a fost în ultima vreme fortificat cu turnuri și un șanț; dar apa din șanț a fost înghețată, iar orașul a fost luat în mai puțin de o oră pe 25 ianuarie. Au fost luate 32 de tunuri și 5 standarde, 250 de turci uciși și 350 de prizonieri. Comandantul locului, Ibrahim Pasha, și 60 de ofițeri au fost, de asemenea, făcuți prizonieri. Generalul Malinofski a ordonat imediat un atac asupra orașului vecin Turnu. Suburbia a fost luată, iar locuitorii înarmați au fost uciși, dar cetatea a rezistat. Rușii au pierdut în acea zi 6 ofițeri și 330 de bărbați. Pe data de 11 februarie, cetatea a capitulat. Garnizoanei de 1500 de oameni i-a fost permisă ieșirea liberă cu bagajele lor, dar a lăsat 51 de tunuri și 3 standarde în mâinile rușilor ".În urma războiului, prin tratatul de pace de la Adrianopole din anul 1829, se stabilea că hotarul dintre Imperiul Otoman și Țara Românească să se fixeze pe Dunăre, astfel că raiaua Turnu, împreună cu raialele Brăila și Giurgiu sunt restituite definitiv Țării Românești. În urma revenirii la Muntenia, cetatea Turnu a fost dărâmată, arsă, iar teritoriul fostei raiale a fost incorporat Tării Românești. După demolarea din anul 1829, ruinele cetății au fost folosite ca material de construcție pentru localnici și autoritățile locale. După 1829 așezările raialei Turnu sunt înglobate în plașa Marginea din județul Olt.

Geografie

Cetatea Turnu este situată la circa 1 km nord de Dunăre, 1 km nord-est față de vărsarea râului Sâi în Dunăre și 3 km sud de municipiul Turnu Măgurele. Runele cetății sunt poziționate în lunca inundabilă a Dunării și sunt înconjurate de terenuri agricole. Altitudinea medie este de 22 m dNMM, iar adâncimea pânzei freatice este foarte mică, de 3-4 metri, lucru ce a îngreunat foarte mult cercetările arheologice întreprinse aici de Gh. I. Canacuzino și Ionel Cândrea. După scrierile călătorului turc Evliya Çelebi zona a fost asanată în timpul lui Baiazid I pentru a se putea consolida cetatea. Distanța în linie dreaptă de aici și până la ruinele cetății de la Nicopole de pe malul drept al fluviului este de circa 3 km. Cetatea de la Turnu a fost ridicată chiar în fața cetății de la Nicopole și străjuia unul dintre vadurile Dunării fiind un important port al fluviului. Era un punct vamal important întrucât pe aici erau exportate și importate diferite mărfuri precum sare, produse agricole și meșteșugărești - țesături, cuțite, fier brut, ceramică, postav gros, burnuze, legume, fructe, miere, cizme de piele, ceapă, bare de fier, carne de oaie, carne de vacă, fân, lemne și papură. Turnu se afla la capătul de sud al unui drum comercial care venea dinspre cetățile transilvane (dinspre Sibiu) trecând prin trecătorile Carpaților apoi prin Pitești, coborând pe valea Oltului pentru ca mai apoi să se continue pe calea Dunării, spre Nicopole. Un alt drum principal al Țării Românești era acela care lega Brașovul prin pasul Bran și apoi pe valea Ialomiței spre Dârstor prin Lichirești, și mai apoi prin Giurgiu, este acela care "străbătea temutul codru al Vlăsiei, trecea prin București  spre Turnu și Nicopoia din față, străbătând vestiții codri ai Teleormanului."

Cercetări arheologice

Cercetările arheologice au evidențiat că cetatea era alcătuită dintr-un turn central, un zid de incintă ce înconjura turnul la circa 6 m distantă de acesta și un șanț de apărare mărginit, la interior, de un zid și, la exterior, de o contraescarpă. Turnul central avea un diametru de 17,40 m și o grosime a zidurilor de 3 m. În el se păstrau muniții și grânele și era acoperit cu olane. Zidul avea un traseu poligonal neregulat, iar grosimea lui varia între 4 și 5 metri. Pe acesta erau poziționate bastioane masive, mici, cu fronton rotund și care, mai apoi, au fost acoperite de o rezidire. Zidul ce mărginea la interior șanțul de apărare avea o grosime de 1,50 - 2 m și cuprindea o zonă de acces din care cobora un pod mobil. La exterior se găsea o contraescarpă.

Într-un document găsit și datat 1397-1398 ea este numită Holavnic. Aceeași denumire apare și în 1531 într-o hartă a lui Johann Homann sub forma "Cholonic", având notatia: Nicopolis Minor. Un document al lui Alexandru Aldea de la 1432 menționează cetatea Pirgos ("Turnu" în limba greacă are forma Pyrgos), identificându-se cu cetatea de la Turnu denumită și "Nicopolul Mic". Gh. I. Cantacuzino, sugerează că acesta desemnează cetatea Pirgos de pe malul drept al Dunării. În documentele străine de până în secolul al XVI-lea cetatea apare denumită exclusiv "Nicopolul Mic", ca pandant al cetății de pe celălalt mal al Dunării.

Cetatea Turnu este consemnată de August Treboniu Laurian în Magazin istoric pentru Dacia din anul 1846 afirmând că cetatea s-a ridicat pe ruinele unui turn roman.

În manuscrisul Excursiune arheologică (1869) a lui Cezar Bolliac (o copie de la sfârșitul anilor 1930 după textul apărut în Monitorul Oficial din nr. 222-224) este descrisă o campanie de săpături arheologice la 4 decenii după ce cetatea a fost abandonată. Observațiile și acțiunile lui Bolliac de la cetatea de la Turnu au concluzionat că aceasta ar fi de fapt cetatea romană Romula. Din descrierea sa observăm două aspecte: faptul că Cezar Bolliac este unul dintre primii, dacă nu primul arheolog care a desfăcut vechiul turn și că, deși "n-am putut găsi nimic în jurul acestuia", l-a putut desface din toate părțile încât "să i se ia conturul".  De fapt, materialul folosit la construirea primei faze a cetății, în perioada lui Mircea cel Bătrân, a fost adus din fostul castru roman de la Oescus, situat la sud de Dunăre, după cum urma să descopere mai târziu Grigore Florescu.

Generalul Radu R. Rosetti a semnalat Comisiunea Monumentelor Istorice despre importanța istorică și arheologică a ruinelor, fapt ce a dus la oprirea distrugerilor. Grigore Florescu, ca delegat al Comisiunii Monumentelor Istorice (CMI), a realizat următoarele săpături arheologice începând cu anul 1936 până în 1939 și apoi în anul 1943, când a curățat zidurile de pământul și materialul de demolare depuse în timp. A păstrat o amplă corespondență cu autoritățile locale și cu Comisiunea Monumentelor Istorice, cea care comandase lucrarea.

Cetatea este menționată și de Grigore Tocilescu în 1902, cel care, bazându-se pe scrierile lui Procopius ("De bello Gothico"), consideră că aici era de fapt castrul roman de la Turris atribuit împăratului Traian și care avea drept scop apărarea limes-ului de pe râul Olt ("limes Alutus"). El vizitează aceste locuri și concluzionează că cetatea a fost reconstruită în timpul împăratului Iustinian I (vezi "De aedificiis" - Procopius), cu elemente preluate de la Oescus. Dovezile arheologice nu pot confirma niciuna dintre ipoteze.

Cercetările întreprinse de Grigore Florescu (1936 - 1943)

Arheologul Grigore Florescu întreprinde săpături arheologice în trei etape succesive din 1936-1938 și apoi, în 1943. Sursele financiare au fost precare și au provenit în special de la autoritățile locale, iar în campania din 1943 și de la autoritățile centrale. La momentul începerii cercetărilor cetatea se prezenta sub forma unei movile de pământ în care erau amenajate câteva pivnițe ale localnicilor. Potrivit arheologului, o parte dintre pietrele ruinelor au fost folosite pentru a amenaja un parc din fața gării din localitate.

Florescu afirma că cetatea exista înainte de 1393, când Al Doilea Țarat Bulgar fusese cucerit de turcii-otomani.Acesta a crezut că poate distinge o etapă romană din perioada lui Constantin cel Mare, dar aprecierea s-a bazat pe câteva fragmente mici de ceramică atipică ce au fost datate ca aparținând epocii romane. Totuși, tehnica în care au fost realizate zidurile primei faze au dovedit că nu se poate vorbi de o construcție romană de secol IV. Concluziile au fost făcute pe baza cercetărilor lui Gh. I. Cantacuzino, Anișoara Sion și G. Gâscan.

În ceea ce privește fazele de construcție, acestea nu pot fi distinse integral și nici nu pot fi datate cu siguranță. În prima fază s-ar fi construit zidul de incintă la care s-au refolosit elemente romane (spre exemplu de la castrul Oescus) și bârne din lemn. Pânza freatică ridicată a făcut ca săpăturile să nu poată ajunge la fundație însă, s-a stabilit că este foarte probabil ca acest zid de apărare să se sprijine pe un teren consolidat cu piloți din lemn, apoi pe un strat de mortar. Interiorul este pavat cu cărămidă și este situat la 2 metri mai sus comparativ cu nivelul de călcare din exterior. În interior există un turn circular, despre care Grigore Florescu sugerează că ar fi avut rol de un depozit de muniție și hambar, dovadă fiind grilajul de bârne din lemn care susținea pavajul. Acesta ar data din perioada de ocupație otomană de după anul 1420. Turnul a fost acoperit cu olane, fragmentele cărora au fost găsite în cantități mari în interior. În 1659, când călătorului turc Evlia Çelebi trece pe aici, turnu era deja acoperit cu olane. După construcția turnului central a urmat nivelarea terenului din jur cu un strat de lut galben rezistent la apa din sol și apoi cu un al doilea strat de mortar. Turnul central era construit la aproximativ 6 m de zidul de incintă. Zidul avea un traseu circular la S, în timp ce la N, V și E au o formă poligonală cu 6 laturi. Acest prim zid de incintă era considerat de către Gr. Florescu ca aparținând perioadei romane. Blocul de marmură găsit în pragul intrării din partea de est a cetății, și provenind de la Oescus, ar fi fost adus aici de către turci. Accesul în interior se făcea prin partea de sud. Între turnul circular și incintă, tot în partea de sud, se afla puțul. Șanțul de apărare este situat la circa 5 m de incintă, Escarpa pare a fi depășit în înălțime nivelul de călcare și nu acoperea partea sudică, unindu-se la SV și SE cu zidul împrejmuitor. Șanțul ar fi avut o adâncime de 2.50 m și ar fi fost umplut cu apă. Primele două faze de construcție s-au succedat rapid și corespund sfârșitului secolului XIV și începutului celui următor.

Într-o a treia fază, zidul de incintă este demolat până la înălțimea de  și reconstruit. Tot în această fază sunt realizate și bastioanele cu diametrul de  dintre care astăzi mai pot fi identificate doar 7 (după Gr. Florescu ar fi existat 9 astfel de turnuri). Florescu opinează că faza curentă de construcție corespunde perioadei lui Mircea cel Bătrân, când poarta este mutată la est. Construirea acestor turnuri secundare poate fi pusă pe seama necesității sporirii stabilității zidului pentru ca acesta să aibă și o fundație sprijinită direct pe sol.

Într-o posibil ultimă fază, zidul de incintă a fost îngroșat la grosimi mai mari de 4 m, acoperindu-se astfel turnurile semicirculare și formând, la exterior, un traseu poligonal. Este de presupus ca întreaga parte superioară să fi fost refăcută iar în părțile de V-N-V, N-V, N și N-E s-au adăugat 4 găuri de tragere. În partea de sud a incintei a fost ridicat un turn dreptunghiular de 6 X 4,8 m, iar la exterior, în partea de S-V, un altul care făcea legătura dintre escarpă și restul zidului (curtină) și lângă care se găseau 8 trepte de scară - dovadă că turnul ar fi avut cel puțin un etaj sau o platformă de tragere. Tot din această perioadă datează și contraescarpa, care are în dreptul intrării din est o grosime mai mare cu aproximativ 1 m fată de restul zidului. Se poate presupune că poarta de acces să fi fost mutată aici. Escarpa păstrează un prag de marmură sprijinit pe 3 console. Accesul se făcea peste un șanț prin intermediul unui pod mobil. Ulterior intrarea a fost zidită și mutată cel mai probabil la sud.

Cercetări efectuate de Gheorghe I. Cantacuzino (1978 - 1981)

În anul 1978 Gh. I. Cantacuzino a întreprins la cetatea Turnu noi cercetări arheologice, cercetări continuate în 1979 și 1981. Săpăturile au fost îngreunate de apa din pânza freatică, care a făcut să nu poată fi atinsă talpa fundației diferitelor ziduri. Totuși, observațiile stratigrafice au permis stabilirea unei succesiuni cronologice a principalelor etape de construcție a cetății.

Turnul central, circular, cu ziduri groase de circa 3 m și cu diametrul de 17,40 m la exterior și 11,75 m în interior, avea paramentul realizat din blocuri de piatră fățuite sau cioplite, având între ele pietre de dimensiuni mici sau cărămizi. Emplectonul era construit din piatră cu mortar și era consolidat cu grinzi dispuse transversal. Potrivit cercetării, turnul central este primul ridicat dintre elementele componente ale cetății. Săpăturile au ajuns până la 4 m sub respectivul nivel din interiorul incintei, adâncime la care se află un strat gros cu mortar și piatră (în care s-au găsit bucăți de lemn). Este probabil ca acesta să fie stratul de la nivelul de construcție al turnului. Din cauza terenului instabil și inundabil este de presupus ca acesta să fi fost consolidat cu piloți de lemn. Deasupra se găsește un strat de nivelare din pământ galben nisipos de 1,50-1,60 m. Amploarea acestor nivelări sunt găsite în descrierea lui Evliya Çelebi. Peste acest strat de nivelare se află un strat de mortar ce atinge grosimea de 0,25 m lângă turn și se subțiază pe măsură ce ne depărtăm de acesta și care ar fi avut rol de izolare și consolidare.

Potrivit lui Cantacuzino concomitent sau imediat după ridicarea turnului a fost amenajat șanțul de apărare, lat de peste 6 m, și care era mărginit de un zid spre interior și de o contraescarpă spre exterior. Acestă opinie are la bază nivelul de la care au fost construite cele două ziduri care mărginesc șanțul și care denotă o succesiune imediată între momentul construcției turnului și amenajarea șanțului. Zidul dinspre interior avea grosimea de 1,70 - 1,90 m, iar paramentul interior era făcut din blocuri mici de piatră, sumar fățuite. Zidul de contraescarpă, construit într-o tehnică similară, avea 1,50 m lățime. La exteriorul zidului de contraescarpă a fost descoperit un șir de piloți de lemn bătuți unul lângă altul, ușor înclinați. Poziția lor sugerează că nu sunt un element inițial de fortificare sau resturi ale unei fortificații mai vechi, ci aveau rolul de a consolida terenul înaintea ridicării zidurilor. Tehnica de realizare a acestui element al fortificației este o dovadă de originalitate în domeniul construcțiilor defensive.

După ridicarea turnului și amenajarea șanțului a fost construit zidul de incintă, care avea un traseu apropiat de cel circular, fiind situat la o distanță de 6,5 m de turn. Pe alocuri avea porțiuni late de 1,20-1,50 m, cu paramentul din blocuri de piatră de dimensiuni mici și rosturi bine conturate. Fundația sa era mai lată cu 0,45-0,60 m. Nivelul de construcție al incintei corespunde stratului de mortar de deasupra stratului gros de nivelare din pământ galben. Așadar, în prima sa fază, zidul de incintă a fost construit imediat după ridicarea turnului și amenajarea nivelării din jurul lui. După construcția zidului a urmat o nouă nivelare cu pământ galben nisipos în care se găsesc fragmente ceramice din a doua jumătate a sec. al XIV-lea. Această nivelare are o grosime totală de 0,50 - 0,70 m, fiind formată din două straturi separate sporadic de o dungă subțire de mortar.

Peste cea de-a doua nivelare s-au găsit urme ale unui zid curbat pe conturul turnului și aflat la 1,2 m nord de acesta, cu o grosime de 80 cm și care se poate să fi avut rolul de zonă de acces în turn. Din el se păstrează fragmente până la o înălțime de circa 1 m. Resturile unul pavaj din bolovani mici de râu dovedesc că nivelul de călcare al incintei se afla peste un strat de mortar așezat peste stratul de nivelare din pământ nisipos.

Din stratigrafia sitului s-a dedus că elementele principale ale fortificației - turnul, șanțul cu zidurile care îl mărginesc și zidul de incintă - au fost construite într-o succesiune destul de strânsă, probabil ca etape ale aceluiași proces. Numeroasele resturi de cărbune aflate deasupra pietrișului care acoperă straturile de nivelare reprezintă probabil urmele unui incendiu. Fragmentele ceramice găsite în straturile de nivelare corespunzătoare amenajării șanțului și zidului de incintă sunt databile în a doua jumătate a sec. al XIV-lea. Așadar, datarea construcțiilor a fost estimată către sfârșitul sec. al XIV-lea.

Stratul gros de piatră și moloz ce conține materiale arheologice de la sfârșitul sec. al XIV-lea - începutul sec. al XV-lea, poate fi legat de importante lucrări de refacere ale zidului de incintă. Acesta a fost demolat în cea mai mare parte, păstrându-se numai unele porțiuni, înalte de 1,20 - 1,50 m, în părțile de est și de nord. Probabil că piatra aflată în foarte mare cantitate în incintă, în stratul menționat este tocmai rezultatul acestei demolări.

Zidul de incintă a fost refăcut integral deoarece pe părțile de sud și vest el înglobează resturile zidului demolat, iar pe nord și est are un traseu ușor diferit fată de vechiul zid. Urmele refacerii incintei se suprapun cu stratul de piatră mai sus-menționat și nu a avut loc mai târziu de prima jumătate a sec. al XV-lea. Paramentul era din blocuri de piatră cioplită între care se află bucăți mai mici de piatră sau cărămidă spartă alături de golurile bârnelor care îl consolidau. Grosimea zidului depășea 2,50 m. Spre exterior se aflau mici turnuri masive, având un diametru de circa 3 m. Incinta era pavată cu bolovani de râu pe o lățime de circa 1,30 m. Zidul de incintă a fost îngroșat, într-o etapă ulterioară și a înglobat micile turnuri în așa fel încât grosimea a ajuns la 4,30-4,60 m. Noua zidărie are în parament blocuri de piatră cioplite alături de cărămizi.

Imediat după aceasta a fost refăcut și zidul care mărginea la interior șanțul de apărare. Data refacerii menționate trebuie să fie mai târzie decât sec. al XV-lea, ca urmare a fragmentelor ceramice găsite în straturile corespunzătoare. Cantacuzino sugerează că și zidul de contraescarpă a fost modificat în partea superioară în această etapă. Tot acum s-a construit și intrarea prin zidul interior șanțului, din est-nord-est, ce avea o deschidere lată de 2,10 m. Pragul pe care se sprijinea podul mobil a fost folosit un element arhitectural roman (Un bloc de marmură de la Oescus). Evliya Çelebi menționa acest fapt încă din 1660: "în partea de răsărit a cetății, în fata unei porți mici de fier, se află un pod atârnat".

Ultimele modificări aduse fortificației sunt de adăugare a unor turnuri masive. Unul din ele, de dimensiuni mai mici, a fost alipit zidului de incintă în partea de sud. Al doilea, mai mare, a fost alipit la exteriorul zidului de incintă, în partea de vest. Acesta din urmă avea un plan rectangular și paramentul din blocuri foarte mari de piatră fățuită, întărită cu bârne dispuse la intervale regulate. Se pot observa și câteva trepte ale unei scări care asigura accesul spre un al doilea nivel. Alte transformări au fost aduse incintei în partea ei de vest. Probabil că anumite lucrări s-au efectuat și la turnul central, după cum lasă să presupunem aspectul paramentului său.

Un element nou pe care-l prezintă Cantacuzino este descoperirea urmelor unei canalizări ce datează dintr-o perioadă mai târzie (probabil secolele XVIII-XIX) găsite la sud de turn.Săpăturile au scos la iveală și un număr însemnat de proiectile, din piatră și fier, de dimensiuni variate (diametre de 4-18 cm). Dintre obiectele de fier, cele mai multe se aflau într-o stare de conservare precară.

Ceramica descoperită într-o cantitate destul de importantă, acoperă cronologic perioada sec. XIV-XIX, lipsind cu desăvârșire orice materiale mai vechi. Fragmentele de vase aparțin atât ceramicii nesmălțuite, cât și ceramicii smălțuite. În depunerile legate de ridicarea și de prima perioadă de utilizare a cetății au fost descoperite fragmente de căni cu forme similare celor de la Coconi, Zimnicea și alte așezări contemporane din Câmpia Română, câteva fragmente decorate cu incizii pe buză și pe partea superioară a corpului, fragmente de căni parțial smălțuite, de farfurii sau străchini cu smalț de culoare verde sau fragmente decorate. Toate sunt databile la sfârșitul sec. al XIV-lea și prima parte a veacului următor. Au fost găsite și fragmentele unor vase întregibile, din perioada mai târzie de folosire a cetății. De asemenea s-au găsit și numeroase fragmente de cărămizi, precum și fragmente de olane cu care era învelit turnul în perioadele mai târzii.

Concluziile cercetărilor dintre 1978-1981 s-ar putea rezuma astfel:

 Nu există nici un element care să poată dovedi existența unei fortificații din epoca romană.
 Primul strat, gros, de nivelare, este cu totul lipsit de materiale arheologice, iar cele mai vechi fragmente ceramice descoperite sunt în exclusivitate medievale, de la sfârșitul sec. al XIV-lea.
 Piesele arhitecturale romane sunt toate refolosite, aduse din alte locuri, în etape mai târzii de existență a cetății.
 Primele și cele mai de seamă elemente ale fortificației au fost construite în ultimele decenii ale sec. al XIV-lea. Izvoarele scrise atestă rolul cetății Turnu în cursul luptelor antiotomane purtate la Dunăre în timpul lui Mircea cel Bătrân. Datele arheologice îndreptățesc punerea în legătură a ridicării fortificației cu necesitatea apărării Țării Românești de primejdia expansiunii otomane la sfârșitul sec. al XIV-lea.
 Ultimele decenii ale sec. al XIV-lea pot fi considerate ca reprezentând momentul construcției turnului, șanțului de apărare si zidului de incintă în prima sa fază.
 Refacerea incintei, ca urmare a unor distrugeri cauzate probabil de acțiuni militare s-a produs fie ca urmare a luptelor din ultimul deceniu al sec. al XIV-lea (o inscripție descoperită în cursul vechilor săpături menționează o "înnoire" a cetății în timpul sultanului Baiazid Ildârâm, prin anii 1397-1398), fie mai curând după luarea cetății de către turci, la sfârșitul celui de al doilea deceniu al sec. al XV-lea. Cât despre celelalte transformări - întărirea zidului de incintă, adăugarea turnurilor din partea de sud - sunt ulterioare sec. al XV-lea, fiind efectuate în scopul întăririi capacității defensive a cetății în condițiile folosirii în asediu a armelor de foc.

Cercetările dintre 2006 - 2009

Între 2006 și 2009 au fost efectuate cercetări arheologice de Ionel Cândea și Ecaterina Țânțăreanu, la care au colaborat Muzeele județene din Brăila și Alexandria. Obiectivele cercetării au fost crearea legăturii între fortificația otomană cu turnul central și începerea unor cercetări asupra orașului turcesc, adiacent cetății. În această etapă s-a trasat o secțiune magistrală perpendiculară pe turn, pe o axă orientată N-V către S-E, care trebuia să facă legătura între cele două complexe fortificate, turnul circular de piatră și linia pentagonală de întărire exterioară din pământ.

Cercetarea a urmărit găsirea unei relații cronologice între fortificația atribuită lui Mircea cel Bătrân și cea exterioară mai târzie, construită în timpul ocupației otomane. A fost cercetată fântâna de piatră, amplasată aproximativ în centrul complexului. Materialul de umplutură nu a fost relevant pentru stabilirea momentului când a fost săpată și construită. La sud de fântână și alipită ei se află un zid masiv, umplut cu pietre de calcar de diferite dimensiuni, bolovani de râu și fragmente de cărămidă sau olane legate cu mortar. Pe o suprafață mică până în zidul primei incinte s-a identificat un pavaj format din bolovani de râu legați cu pământ. Primul zid de incintă are paramentul dinspre nord alcătuit din blocuri de piatră fățuită, rostuite, în timp ce în sud se observă doar emplectonul legat în mortar și format din bolovani și piatră de calcar de diferite dimensiuni. Între primul și cel de-al doilea zid de incintă se află o construcție adăugată, de formă paralelipipedică, cu latura de nord ușor rotunjită, care în colțul sud-estic prezintă câteva trepte din blocuri de piatră. Amenajarea reprezenta o cale de acces în cetate. Cel de-al doilea zid de incintă, mai puțin gros, de numai 2 m, este fațetat pe ambele părți cu piatră fasonată. Spre capătul sudic al secțiunii s-au găsit resturi dintr-un zid considerat a reprezenta contraescarpa șanțului de apărare. Amenajarea din piatră, care indica o cale de pătrundere în cetate, este ceea ce Gr. Florescu considera a doua cale de acces în fortificație. Cea inițială, de pe latura de est, care avea ca prag o arhitravă dintr-o construcție de origine romană, a fost abandonată probabil într-o perioadă în care necesitățile strategice impuneau folosirea laturii sudice pentru accesul în incintă. Din păcate nu s-a putut lămuri cărei faze de construcție sau refacere a cetății îi corespunde deschiderea acestei porți (oricum una mai târzie).

Materialul arheologic rezultat este reprezentat de o mare cantitate de resturi de vase uzuale, nesmălțuite, cât și smălțuite, olărie autohtonă și otomană, fragmente din vase fine, de import, fragmente din lulele, piese metalice de folosință gospodărească, din armament și din harnașamente, un vas din bronz aurit, în formă de clopot, numeroase resturi de animale și păsări - toate databile între sec. al XIV-lea și sec. al XIX-lea, pentru toată perioada de funcționare a acestei fortificații. A fost descoperit și un mic depozit de ghiulele, cele mai multe din fier (29) și puține din piatră (4).

Controverse și noi ipoteze

Despre originile acestei cetăți există mai multe opinii divergente. Dacă unele dintre ele au fost demontate cu dovezi arheologice, altele rămân în picioare și sunt subiectul unor viitoare cercetări de teren care vor putea oferi o imagine mai clară asupra subiectului.

August Treboniu Laurian, bazându-se pe câteva scrieri antice, este cel care emite ipoteza că turnul este de epocă romană din perioada lui Traian, dar argumentele în favoarea acestei supoziții se dovedesc invalide. Cezar Bolliac, cel care vizitează și întreprinde probabil primele săpături la Turnu, sugerează că aici ar fi de fapt colonia romană "Romula", dezvoltată în secolele II-III pe locul unei mai vechi așezări dacice. Grigore Tocilescu, bazându-se pe scrierile lui Procopius din Caesarea, identifică la Turnu cetatea pe care Traian o întemeiază cu numele de "Turris" și pe care Iustinian I o dăruiește slavilor. În fine, Nicolae Iorga afirmă că aici s-a construit Turnul lui Constantin cel Mare - cu rol de apărare împotriva migrației nord-dunărene - ipoteză susținută și de Grigore Florescu, cel care a efectuat primele cercetări arheologice mai ample. Toate aceste opinii - ale unei construcții din perioada romană - au fost invalidate de concluziile săpăturilor de după 1970 efectuate de Gh. I. Cantacuzino și Ionel Cândrea.

În apropierea ruinelor cetății, la circa 120 de metri mai la nord se pot observa ruinlele unei contrucții de formă basilicală (cu dimensiunile de 38x18 metri), unde se mai pot vedea rămășițe de pietre paralelipipedice de dimensiuni mari ce se găsesc parțial și în șanțul fortificației pentagonale a cetății. Plasarea acestei forme atât de aproape de zidurile fortificației confirmă faptul că clădirea era deja în ruină atunci când șanțul a fost construit, altfel ar fi reprezentat o mare vulnerabilitate. O cercetare arheologică mai amănunțită a acestei structuri (posibil creștine) ar putea ajuta la rezolvarea problemei datării turnului circular.

În anul 2017, Mihai Micu publică un articol despre existența unei a doua fortificații turcești la circa 800 m est-sud-est de vechiul turn - probabil localitatea civilă despre care Evliya Çelebi amintește în scrierile sale și despre care generalul von Moltke scrie în însemnările despre luptele dintre ruși și turci de pe aceste meleaguri. Se pare că ar fi vorba despre o cetate medievală târzie, acoperită acum de pădure și situată în apropierea portului Turnu Măgurele, în imediata vecinătate a fluviului Dunărea. Mihai Micu afirmă că: "Descoperirea a fost făcută folosind instrumente de cercetare moderne cum ar fi un nou model digital al terenului (DTM) disponibil pentru lunca Dunării, precum și cercetarea surselor istorice. Utilizarea resurselor, în cea mai mare parte disponibile on-line, dar și a tehnicilor de cercetare digitale, au confirmat faptul că aceasta este cetatea turcă numită 'Kale', 'Yeni-Kale', 'Kalea', 'Turnu Nou' sau 'Cetatea Nouă, probabil construită în secolul al XVIII-lea."Potrivit autorului studiului această descoperire - a unei a doua cetăți - a fost bazată pe concluziile raportului efectuat de Cezar Bolliac (în 1869), pe informațiile oferite de Heluth von Moltke (în cartea sa despre Războiul ruso-turc din 1828-1829), pe o litografie din 1825 a lui Adolph Kunike care prezintă cetatea de la Turnu, dar mai ales pe o hartă întocmită de Nikolaĭ Alekseevich Epanchin (în care apar explicit două cetăți cu numele de Turnu și Kule) și pe imaginile aeriene oferite de aviația germană în al Doilea Război Mondial. El citează un episod petrecut în timpul construcției punctului de trecere cu bacul de la Turnu Măgurele când s-a descoperit un zid de piatră în imediata apropiere a malului, dar care nu a putut fi studiat din cauză că la momentul venirii arheologilor construcția deja acoperise acel loc.

Mihai Micu susține că cetatea a fost fortificată de turci cu cinci turnuri și un șanț, având o formă de stea. Aceasta ar fi avut un rol defensiv, de a proteja portul și zona de trecere a Dunării dintre Turnu și Nicopole. În acest loc s-au dat lupte grele în timpul războiului ruso-turc din 1828-1829, cetatea fiind cucerită de ruși pe 25 ianuarie 1829. La scurt timp după Tratatul de pace de la Adrianopol, fortificația a fost demantelată și până la sfârșitul secolului al XIX-lea, când o nouă pădure a fost plantată pe fostul amplasament, aproape orice urmă a cetății a fost pierdută.

Informațiile cu privire la cetate sunt rare și destul de lacunare, ceea ce face ca adevărul istoric să fie greu de identificat. Cetatea rămâne un subiect controversat între arheologii români și cei bulgari deoarece primii atribuie construcția fortificației lui Mircea cel Bătrân, iar cei din urmă o atribuie țarilor de la sud de Dunăre.

Restaurare
La momentul începerii restaurării Cetatea Turnu se afla în stare de ruină totală: înălțimea zidurilor care se degradau continuu ajungeau la 3,9 m, turnul semicircular de pe latura estică era înclinat spre prăbușire, șanțul de apărare era astupat în totalitate, umiditatea era crescută din cauza pânzei freatice aflate aproape de suprafață și a situării în lunca Dunării. La toate acestea au contribuit și ploile acide care macină piatra și mortarul precum și vegetația lemnoasă care disloca pietrele din zidărie.

În prezent ruinele cetății sunt vizibile din drumul de acces, de unde se poate distinge forma turnului central. Prin scoaterea unor pietre din paramentul zidului din sud a fost permisă crearea unei noi zone de acces, diferită de accesul original al cetății. Zidurile se află într-o stare proastă de conservare, fiind astăzi vizibile reîntregirile cu material găsit în sit, legate cu mortar de ciment, din campania de restaurare 1936-1939. Urme ale zidului exterior se mai păstrează și azi, sub vegetația abudentă.

Lucrările ce se vor executa asupra sitului arheologic Cetatea Turnu vor fi de conservare și restaurare a ruinelor cetății și fântânii. Se vor realiza lucrări de amenajare arhitectural-peisageră, se vor crea alei pietonale și spații verzi. Se va planta vegetație, va fi amplasat mobilier urban și se va realiza un iluminat arhitectural ambiental cu accente luminoase pe ruinele istorice. Începând cu data de 1 octombrie 2018 au fost demarate lucrările urmând ca ele să se finalizeze după jumătatea anului 2020.

Imagini din timpul restaurării

Legende
Potrivit unei legende locale se spune că sub poarta cetății ar fi fost săpat un tunel care ar fi dus până pe malul drept al Dunării, în dreptul localității Nicopole. Povestea spune că, prin acest tunel, ar fi fugit din calea cotropitorilor boierii români, pe malul celălalt al fluviului, unde își puneau la adăpost avuțiile. Legenda este infirmată de istorici. Arheologii care s-au ocupat de cetatea Turnu, de-a lungul anilor nu au descoperit dovezi care să susțină legenda tunelului.

Note

Monumente istorice din județul Teleorman
Cetăți din România
Ruine din România
Turnu Măgurele

Cetatea Turnu


Akça Kazanlık ya da Kızanlık ( Kazanlak) Eski Zağra ilinde Bulgaristan'ın orta kesiminde Büyük Balkan Dağlarının Gül Vadisinde bulunuyor.

Nüfus ve toprak büyüklüğü bakımında ikinci, ekonomik gelişmişlik bakımından ise ülkede onuncu durumundadır. Gül diyarı olarak tanınan Kazanlık şehri, aynı zamanda ressamlar, güller ve Trak hükümdarların diyarı olarak da bilinen turistik bir merkezdir. Şehirde Bulgaristan'ın bir Trak mezarlığı bulunmaktadır. Buradaki Trak mezarlığı aynı zamanda UNESCO tarafından Dünya Miras Listesi'ne alınmıştır. Bununla beraber tarih müzesi ve gül müzesi de şehirde bulunan müzeler arasındadır.

Coğrafya
Şehir coğrafik olarak ülkenin merkezinde bulunuyor. Yakınında antik kent Sevtopolis bulunmaktadır. Şehir 634.8 km kare alan içerisinde yer alır ve kuzeyden Gabrovo ve Tryavna, doğudan Maglij, güneyden Eski Zağra ve Bratya Daskalovi ve güneyden de kaplıcalarıyla ünlü Pavel Banya ile komşu durumunda. Şehir merkezi başkent Sofya'dan 194 km ve Burgaz'dan da 185 km, Eski Zağra'dan 36 km, Filibe'ten 114 km ve Varna'dan da 320 km uzaklıktadır. Kazanlık, Sofya - Burgaz ve Eski Zağra - Veliko Tırnovo karayollarının önemli bir kesişim noktası olarak göze çapar. Ayrıca Avrupa transit otoyolu da bu şehirden geçmektedir.

İklim
Ilıman bir iklimi vardır. Güneşli günlerin sıklığı ve kışların oldukça yumuşak geçmesi bölgenin avantajlarındandır. Yazları sıcak geçer ve nadiren yağış alır. Kazanlık'ın Ocak ayındaki ortalama sıcaklığı 0 derece, Temmuz ayındaki ortalama sıcaklığı ise 25 derecedir.

Nüfus
2006 sayımına göre nüfusu 78.939 dir. Bu sayı Eski Zağra nüfusunun %22,4'üne tekabül etmektedir..  Nüfusun %70'i şehir merkezinde, geri kalanı ise Kazanlık'a bağlı kasaba ve köylerde yaşamaktadır. Kazanlık'ta ortalama olarak 100 erkeğe 107 kadın düşmektedir. İşsiz nüfus oranı %7,14'tür.

Din

Ortodoks Hristiyanların çoğunlukta bulunduğu şehirde aynı zamanda Hristiyanlığın diğer inanışlarına mensup insanlar da vardır. Şehir merkezinde bölgedeki tek camii bulunmaktadır. Camii 1447 yılında inşa edilmiş ve Sultan Abdülmecit tarafından restorasyona uğramıştır.

Kültür

Gül Festivali
Kazanlık şehrinde her yıl Haziran ayının ilk haftasında Gül Festivali düzenleniyor. Festival yurt içinden ve yurt dışından birçok kişiyi bir arada topluyor. Gül kraliçesinin seçilmesi ile başlayan festivalde ayrıca konserler ve folklor gösterileri de yer alıyor.  Gül kupası turnuvası (Rose cup tournament) düzenlenmesinin yanı sıra, resim gösterileri ve barış için bayrak toplantıları festivale renk katıyor. Gül çiçeğinin toplanması ve kaynatılması ile devam eden festival gül kraliçesinin seçilmesi ve final konseriyle sona eriyor

Trak Hükümdarları Bayramı
Kazanlık'ta ayrıca her yıl Eylül ayının başında eski Traklara adanan bayrama da ev sahipliği yapıyor. Trak hükümdarlarının vadisi olarak da bilinen bu bölgede Trak hükümdarlarının mezarlıkları bulunmuştur. Her yıl 100 binden fazla turist bu vadiyi ziyarete gelmiş ve 20'den fazla höyük araştırılmış ve 11'i izleyicilere açılmıştır. Bayram, Trakların inanış ile yaşayış tarzını yansıtan gösteriler içeriyor. Kızların vücutlarına sprey ile motifler çiziliyor ve dövmeler yapılıyor.

Sinema
 "İskra" Sineması*

Kütüphane
 "İskra" Kütüphanesi*

Tiyatro
 "Lyubomir Kabakchiev" Tiyatrosu*

Müze
 Petko Staynov Evi
 Ev-Müze "Chudomir"
 Ev-Müze "Nenko Balkanski"
 Ev-Müze "Dechko Uzunov"
 Tarih müzesi "İskra"
 Gül müzesi
 Etnografya kompleksi
 Trak hükümdarları vadisi
 Büyük Kosmatka
 Aslanlı Çeşmesi

Ulaşım
Kazanlık'ta ulaşım otobüslerle sağlanıyor. Dört otobüs hattı bölgede şehir içi hizmeti sağlıyor. Ayrıca birkaç otobüs firması da bölge halkını yakın kasaba ve köylere taşımaktadır. Havaalanı, Kazanlık'a çok yakın olan Ovoshtnik köyünde bulunmaktadır. Ayrıca bir tren istasyonu bulunan şehirde dileyen vatandaşlar demiryolunu kullanarak şehirlerarası yolculuk yapma imkânına sahiptirler. Taksiler bütün ülkede olduğu gibi burada da sarıya boyanmıştır ve yan cam altlarında damalı siyah beyaz bir çizgi bulunmaktadır.

Politika
Belediye meclis üyesi seçimleri - 28.10.2007

Belediye başkanlığı seçimleri - 28.10.2007

Sağlık
Kazanlık halkına MBAL Kazanlık tarafından sağlık hizmeti verilmektedir. Ayrıca şehirde özel hastaneler de var.

Eğitim
Kazanlık bölgesinde toplam 27 okul faaliyet göstermektedir. Bunlardan 4'ü anaokulu, 19'u ilköğretim ve 4'ü ortaöğretim. Kazanlık'ta, matematik ve fizik alanında ülkedeki en kaliteli okul bulunmaktadır. Bu okuldan mezun öğrenciler gerek ulusal gerekse uluslararası olimpiyatlarda birçok madalya kazanmışlardır. Şehirdeki bütün okullarda bilgisayar odası vardır ve toplamı 310 civarındadır.

İlköğretim okulları
 Georgi Kirkov
 Kulata
 Nikola Vaptsarov
 Mati Bolgaria
 Chudomir
 Aziz P. Hilendarski
 Anton Strashimirov

Ortaöğretim okulları (Liseler)
 SOU Egzarh Antim II
 Akademik Petko Staynov
 PMG Nikola Obreshkov
 HG Aziz Kiril ve Metodiy
 Transport ve transport yönetimi meslek lisesi
 İvan Hadjienov
 Turizm lisesi
 Yapı ve inşaat tekniği lisesi
 Teknik tekstil lisesi

Kardeş Şehirler
Kazanlık aşağıda belirtilen şehirlerle kardeştir:

Galeri

Eski Zağra ili

Kazanlık


Alexei Ananenko (en ), né le , est un ingénieur nucléaire ukrainien. Il a été liquidateur de Tchernobyl et est l'un des trois héros qui empêcha qu'une explosion plus grande ait lieu.

Biographie
Alexei Ananenko naît dans une famille paysanne à Inta. Sa famille déménage à Tulynivka (dans l'Oblast de Tambov) en 1961. En 1977, Ananenko obtient son diplôme d'études secondaires.

Il étudie ensuite à l'Institut de génie énergétique de Moscou entre 1977 et 1983, en se spécialisant dans les . Il obtient un diplôme d'ingénieur en thermophysique.

Entre 1983 et 1989, il est opérateur et ingénieur mécanicien principal dans l'atelier des réacteurs de la centrale nucléaire de Tchernobyl. Il travaille à l'institut  de Kiev entre 1989 et 1992, puis est chef de laboratoire au centre scientifique et technique pour la sûreté nucléaire et radiologique de 1993 à 1994. Il devient ensuite chef du service de la répartition des urgences à l'Inspection ukrainienne de la réglementation nucléaire (SNRIU) en 1994. De 1995 à 2003, il travaille au Ministère de la protection de l'environnement et des ressources naturelles de l'Ukraine de 1995 à 2003, puis au Comité d'État pour la réglementation nucléaire de l'Ukraine de 2001 à 2010.

En 2010, Ananenko devient liquidateur de Tchernobyl. De novembre 2010 à mai 2011, il est chef du département des projets internationaux du Centre scientifique et technique d'État pour la sûreté nucléaire et radiologique. À partir de 2011, il est le directeur du développement institutionnel de l'Association . En 2017, il reste dans le coma durant plusieurs mois après s'être fait heurter par une voiture. Cet accident affecta aussi sa mémoire. Il est à la retraite depuis 2018 et vit en périphérie de Kiev.

Plongeur de Tchernobyl
Le réacteur n°4 de la centrale nucléaire de Tchernobyl explose le  à 1 h 23 du matin, déclenchant un incendie. L'eau déversée par les pompiers pour éteindre les flammes menace les autres réacteurs de la centrale. L'eau s'étant accumulée sous le réacteur hautement radioactif, une seconde explosion, thermique cette fois, encore plus dévastatrice pouvait se dérouler d'un moment à l'autre.

Alexei Ananenko est la seule personne à connaître l'emplacement exact des soupapes de sécurité. Il fait partie, avec l'ingénieur Valeri Bezpalov et le chef de quart Boris Baranov, des trois personnes à qui il est ordonné d'ouvrir les vannes d'évacuation de la centrale afin d'éviter une nouvelle explosion plus grave que la précédente. Vêtus de tenues de plongée, ils réussissent à accomplir leur mission. Ils sont tous trois appelés les .

Bien que souffrant d'une grave intoxication par les radiations , ces trois hommes survivent et Ananenko est toujours en vie.

Héros de la série Chernobyl

L'héroïsme des  a inspiré la mini-série Chernobyl. Mais de nombreux éléments diffèrent de la réalité : par exemple, les trois ingénieurs mécaniciens qui sont intervenus sous le réacteur ne se sont pas portés volontaires  il leur a simplement été ordonné d'intervenir.

Prix

 Héros d'Ukraine avec  le
 Ordre du Courage le
 Ordre de l'Insigne d'honneur
 Diplôme honorifique du Cabinet des ministres de l'Ukraine en 2005

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Catastrophe nucléaire de Tchernobyl
 Liquidateur (Tchernobyl)
 Chernobyl (mini-série)

Liens externes

Naissance en octobre 1959
Naissance en Union soviétique
Ingénieur ukrainien du XXe siècle
Ingénieur ukrainien du XXIe siècle
Ingénieur nucléaire
Héros d'Ukraine
Récipiendaire de l'ordre de l'Insigne d'honneur
Liquidateur de la catastrophe nucléaire de Tchernobyl

Alexei Ananenko


මහානාග රජු දේවානම්පිය තිස්ස රජුගේ සොහොයුරා විය. රජුගේ ඇවෑමෙන් අනුරාධපුර රාජ්‍යයේ රජකම මහානාග යුවරජුහට නියමය තිබිණි. නමුත් දේවානම්පියතිස්ස රජුගේ බිසවක් වු අනුලා දේවිය මහානාග යුවරජු ඝාතනය සඳහා කුමන්ත්‍රණ සිදු කළාය. එම කුමන්ත්‍රණය වැරදීමෙන් ඇගේම පුත්‍රයා විෂ අඹ කෑමෙන් මියගියේ ය. ඒ අවස්ථාවේදී තමාගේ ජීවිතයට වූ තර්ජනය දැනගත් මහානාගරජු තම බිරිඳ වූ අනුලා බිසවද රුහුණට පැන ගොස් එහි නව රාජ්‍යක් ඇරඹීය.
ඒ යන අතරතුර යඨාල නම් ස්ථානයේ දී ගැබ්බරව සිටි අනුලා බිසව දරුවෙකු ප්‍රසූත කළාය. ඔහුට යඨාලතිස්ස ලෙස නම් තැබීය. පසුව මහානාග රජු රුහුණේ මාගම පෙළපත ඇරඹීය. ඔහු එහි තිස්ස වැව සහ වලස් පොකුණ විශාල කර වලස් වැව කරවීය. මහානාග රජුගෙන් පසු ඔහු පුත් මාගම යඨාලතිස්ස රජවිය.

යඨාලතිස්ස රජ


Geniş apaz, bir denizcilik deyimi olup, yelkenli teknelerin seyirlerinden biridir. Geniş apazla giden bir tekne rüzgârı 45 dereceye yakın bir açıyla arkadan alır. En hızlı yelken seyiridir. Centerboard'larda ve ufak teknelerde salma 1/3 kadar yukarı çekilir.

Diğer seyirler: Pupa, Apaz, Orsa

Denizcilik terimleri

Geniş apaz


Etik, veya törebilim, ahlâkbilim; bir felsefe alt dalı, temelde ahlâki olgu ve önermelerle ilgilenir.
 Etik, Etika veya Törebilim gibi Türkçe isimlerle çevirileri basılmış Spinoza'nın başyapıtı.

Etik (anlam ayrımı)


Martin Jacques (nascido em 1945) é um jornalista britânico, editor, acadêmico, comentarista político e autor, conhecido por seu livro When China Rules the World (Quando a China Mandar no Mundo), que foi publicado em 2009 e fala sobre a ascensão da China e o fim do domínio ocidental. Também é colunista do The Guardian e do New Statesman.

Vida
Martin Jacques nasceu em outubro de 1945 na cidade de Coventry (então em Warwickshire, agora nos Midlands Ocidentais), filho de Dennis Jacques e Dorothy Preston. Estudou na Universidade de Manchester e depois na Universidade de Cambridge, onde foi membro do King's College e obteve um PhD. Posteriormente ocupou uma cátedra no Departamento de História Social e Econômica da Universidade de Bristol.

Carreira
Entre 1969 e 1971, Jacques deu aulas particulares em história econômica e economia para alunos de graduação no King's College, Cambridge. De 1971 a 1977 foi professor de História Social e Econômica na Universidade de Bristol.

Livros
Alguns dos livros mais conhecidos de Jacques são:

 When China Rules the World (Quando a China Mandar no Mundo), que foi publicado em 2009.
 The Politics of Thatcherism (A Política do Thatcherismo), que foi publicado em 1985 e fala sobre o governo de Margaret Thatcher.
 The End of Globalization: Lessons from the Great Depression (O Fim da Globalização: Lições da Grande Depressão), que foi publicado em 2009 e fala sobre a crise financeira global de 2008.

Professores da London School of Economics
Alunos do King's College (Cambridge)
Socialistas da Inglaterra
Naturais de Coventry

Martin Jacques


Jeanne Barret (Baré eða Baret, fædd Barer; 27. júlí 1740 - 5. ágúst 1807) var þátttakandi í leiðangri Louis Antoine de Bougainville á skipunum La Boudeuse og Étoile árin 1766-1769. Barret er almennt álitin fyrsta konan sem lauk siglingu umhverfis hnöttinn.

Jeanne Barret gekk til liðs við leiðangurinn dulbúin sem karlmaður og kallaði sig Jean Barret. Hún skráði sig sem herbergisþjónn og aðstoðarmaður náttúrufræðingsins Philibert Commerçon skömmu áður en skip Bougainvilles sigldu frá Frakklandi. Samkvæmt frásögn Bougainvilles var Barett sjálf fær grasafræðingur.

Æskuár
Jeanne Barret fæddist 27. júlí 1740 í þorpinu La Comelle í héraðinu Búrgúndí í Frakklandi. Skírn hennar er skráð í kirkjubækur þar sem hún er skráð skilgetið afkvæmi Jean Baret og Jeanne Pochard. Faðir hennar var daglaunamaður og virðist hafa verið ólæs, þar sem hann skrifaði ekki undir í sóknarskrá.

Lítið er vitað um æsku Barret eða unglingsár. Hún sagði Bougainville síðar að hún hefði verið munaðarlaus og misst arf sinn í málaferlum áður en hún tók að dulbúa sig sem karlmaður. Móðir hennar lést 15 mánuðum eftir að Jeanne fæddist og faðir hennar þegar hún var 15 ára. Sagnfræðingar eru sammála um að sum atriði ævisögunnar sem hún sagði Bougainville hafi verið uppspuni til að vernda Commerçon frá því að teljast meðsekur henni í að dulbúast. Búrgúndí var á þessum tíma eitt af vanþróuðustu héruðum Frakklands hvað varðar stöðu bænda og líklegt er að fjölskylda Barret hafi verið mjög fátæk.

Ein af ráðgátunum varðandi líf Barret er hvar hún aflaði sér grunnmenntunar, þar sem undirskrift hennar á seinni tíma skjölum sýnir að hún var læs og skrifandi. Einn af ævisöguriturum hennar, Glynis Ridley, bendir á að móðir hennar gæti hafa verið húgenotti. Húgenottar gerðu meiri kröfur um læsi en tíðkaðist meðal bænda á þeim tíma. Annar ævisagnahöfundur, John Dunmore, stingur upp á að hún hafi fengið kennslu hjá sóknarprestinum eða verið styrkt til náms af aðalsfjölskyldu í héraðinu. Danielle Clode bendir aftur á að Jeanne hafi ekki kvittað fyrir andlát föður síns í sóknarskrána (eða fæðingu guðsonar síns árið 1756). Fyrsta undirskriftin sem vitað er um er frá 1764, sem bendir til þess að Commerçon hafi kennt henni að skrifa, kannski til að hún gæti aðstoðað hann við vinnu sína. Hún skrifaði nafnið sitt alltaf "Barret".

Samband við Commerçon
Einhvern tíma á milli 1760 og 1764 vann Barret sem ráðskona hjá Commerçon, sem hafði sest að í Toulon-sur-Arroux, um 20 km sunnan við La Comelle, eftir brúðkaup sitt árið 1760. Eiginkona Commerçon, sem var systir sóknarprestsins þar, lést skömmu eftir að hún eignaðist son í apríl 1762, og líklega tók Barret við stjórn heimilisins á þeim tíma, ef ekki fyrr.

Það er líka augljóst að Barret og Commerçon áttu í ástarsambandi, þar sem Barret varð ófrísk árið 1764. Frönsk lög á þeim tíma kröfðust þess að konur sem urðu ófrískar utan hjónabands fengju "þungunarvottorð" þar sem þær gátu nefnt föður ófædds barns síns á nafn. Þungunarvottorð Barret frá ágúst 1764 er til. Það var lagt fram í bæ í 30 km fjarlægð og undirritað af tveimur vitnum sem höfðu líka ferðast langan veg. Hún neitaði að nefna föður barns síns, en sagnfræðingar efast ekki um að það hafi verið Commerçon og að hann hafi einnig ráðstafað lögfræðingnum og vitnum fyrir hennar hönd.

Skömmu síðar fluttu Barret og Commerçon til Parísar þar sem hún var áfram í hlutverki ráðskonu hans. Barret breytti nafni sínu í "Jeanne de Bonnefoy" á þessu tímabili. Barnið, sem fæddist í desember 1764, fékk nafnið Jean-Pierre Baret. Barret gaf barnið til munaðarleysingjaspítalans í París. Honum var komið fyrir hjá fósturmóður en lést sumarið 1765. Commerçon hafði skilið skilgetinn son sinn eftir í umsjá mágs síns í Toulon-sur-Arroux og hitti hann aldrei aftur meðan hann lifði.

Árið 1765 var Commerçon boðið að taka þátt í leiðangri Bougainvilles. Hann hikaði við að samþykkja vegna þess að hann var oft við slæma heilsu. Barret hjúkraði honum, auk þess að reka heimili hans og stjórna söfnum hans og skjölum. Staða hans gerði ráð fyrir þjóni sem fengi greitt úr opinberum sjóðum, en konur voru stranglega bannaðar á frönskum herskipum á þessum tíma. Á einhverjum tímapunkti varð sú hugmynd til að Barret myndi dulbúa sig sem karlmaður svo hún gæti fylgt Commerçon. Til að forðast grunsemdir átti hún að verða þátttakandi í leiðangrinum áður en skipið sigldi og þykjast ekki þekkja Commerçon.

Áður en Commerçon yfirgaf París skrifaði hann erfðaskrá þar sem hann arfleiddi "Jeanne Baret, þekkt sem de Bonnefoi, ráðskonu mína" að 600 pundum ásamt launum sem hann skuldaði henni og húsgögnum í íbúð þeirra í París. Þannig að þótt sagan sem Barret sagði Bougainville til að útskýra nærveru hennar um borð í skipinu hafi átt að tryggja að enginn grunur félli á Commerçon, eru til nægar heimildir um fyrra samband þeirra, og það er mjög ólíklegt að Commerçon hafi ekki tekið þátt í samsærinu.

Í leiðangri Bougainvilles
Barret og Commerçon gengu til liðs við Bougainville-leiðangurinn í höfninni í Rochefort seint í desember 1766. Þeim var falið að sigla á birgðaskipinu Étoile. Vegna mikils magns af búnaði sem Commerçon tók með í ferðina lét skipstjóri skipsins, François Chenard de la Giraudais, Commerçon og "aðstoðarmann" hans fá stóru káetuna sína á skipinu. Þetta gaf Barret meira næði en hún hefði annars haft um borð í fjölmennu skipi. Skipstjórakáetan var með einkasalerni þannig að hún þurfti ekki að deila skipsklósetti með öðrum meðlimum áhafnarinnar.

Til viðbótar við útgefna frásögn Bougainville, er saga Barret sögð í þremur öðrum persónulegum heimildum um leiðangurinn: dagbók sem Commerçon og Pierre Duclos-Guyot héldu sameiginlega; dagbók furstans af Nassau-Siegen, sem var farþegi á Boudeuse; og endurminningum François Vivès, sem var læknirinn á Étoile. Vivès hefur mest að segja um Barret, en endurminningar hans eru óáreiðanlegar af því þeir Commerçon voru ósáttir alla ferðina og frásögn hans, sem er að stórum hluta endurskrifuð eftir á, er full af dylgjum og illkvittnum athugasemdum um bæði Commerçon og Barret.

Commerçon þjáðist illa af bæði sjóveiki og þrálátu sári á fæti í upphafi ferðarinnar, og Barret eyddi líklega mestu af tíma sínum í að sinna honum. Fyrir utan athöfnina "miðbaugsskírn", sem Commerçon lýsti í smáatriðum í endurminningum sínum, var lítið fyrir grasafræðing að gera þar til Étoile kom til Montevídeó. Þar lögðu þau af stað í leiðangur um slétturnar og fjöllin í kring. Fótur Commerçon var enn að angra hann og Barret virðist hafa framkvæmt mest af hinni eiginlegu vinnu með birgðir og sýni. Í Rio de Janeiro, mun hættulegri stað þar sem prestur Étoile var myrtur í landi skömmu eftir komu þeirra, var Commerçon fastur á skipinu meðan fóturinn greri, en hann og Barret söfnuðu þó sýnum af blómstrandi klifurjurt sem hann nefndi Bougainvillea.

Eftir aðra heimsókn til Montevídeó var næsta tækifæri þeirra til að safna plöntum í Patagóníu meðan skipin biðu eftir hagstæðri vindátt til að komast gegnum Magellansund. Hér fylgdi Barret Commerçon í erfiðum ferðum yfir illfært landslag og varð þekkt fyrir hugrekki og styrk. Commerçon, sem var enn í vandræðum vegna meiðsla á fæti, kallaði Barret "burðardýrið" í þessum ferðum. Fyrir utan handavinnuna við að safna plöntum, steinum og skeljum, hjálpaði Barret Commerçon að flokka og skrá sýnishorn og athugasemdir næstu vikurnar, meðan skipin sigldu til Kyrrahafsins.

Í frásögnum frá leiðangrinum fer tvennum sögum af því hvenær kyn Barret uppgötvaðist fyrst. Samkvæmt Bougainville hafði heyrst orðrómur um að Barret væri kona í nokkurn tíma, en kyn hennar var ekki staðfest fyrr en leiðangurinn kom til Tahítí í apríl 1768. Um leið og hún og Commerçon lentu á ströndinni umkringdu innfæddir Barret og hrópuðu að hún væri kona. Það þurfti að flytja hana aftur út í skipið til að vernda hana fyrir æstum Tahítíbúum. Bougainville skráði þetta atvik í dagbók sína nokkrum vikum eftir að það gerðist, þegar hann fékk tækifæri til að heimsækja Étoile og tala við Barret í eigin persónu.

Í frásögn sinni segir Vivès frá miklum vangaveltum um kyn Barret snemma í ferðinni og fullyrðir að Barret hafi haldið því fram að hún væri geldingur þegar La Giraudais bar það upp á hana (dagbók hans hefur ekki varðveist). Frásögn Bougainvilles um afhjúpun Barret á Tahítí er ekki studd öðrum heimildum um leiðangurinn, þó að Vivès lýsi svipuðu atviki þar sem Tahítíbúinn Ahu-toru kallaði Barret konu um borð í skipinu. Vivès lýsir öðru atviki á Nýja-Írlandi um miðjan júlí þar sem Barret var gripin að óvörum, svipt klæðum og "skoðuð" af hópi annarra þjóna í leiðangrinum. Duclos-Guyot og Nassau-Siegen segja líka frá því að kyn Barret hafi uppgötvast á Nýja-Írlandi, en án þess að nefna smáatriði.

Ahu-toru ferðaðist til Frakklands með leiðangrinum og var síðar yfirheyrður um Barret. Fræðimenn telja nú að Ahu-toru hafi haldið að Barret væri klæðskiptingur eða mahu. Hins vegar sögðu aðrir innfæddir á Tahítí frá konu í leiðangri Bougainvilles í síðari heimsóknum til eyjarinnar, meðal annars þegar James Cook kom þangað árið 1769 og Domingo de Bonechea árið 1772, sem bendir til þess að þeir hafi vitað kyn hennar þegar hún heimsótti eyjuna.

Eftir ferðina yfir Kyrrahaf kom matarskortur upp í leiðangrinum. Eftir stutt birgðastopp í Hollensku Austur-Indíum (nú Indónesíu) náðu skipin í lengra stopp á eyjunni Máritíus í Indlandshafi. Eyjan var þá þekkt sem Isle de France og var mikilvæg frönsk verslunarhöfn. Commerçon varð ánægður þegar hann komst að því að gamall vinur hans og samstarfsmaður, grasafræðingurinn Pierre Poivre, var landstjóri á eyjunni, og þau Barret urðu eftir sem gestir hans. Líklega hvatti Bougainville til þessa fyrirkomulags, þar sem það losaði hann við það vandamál að vera með ólöglega konu um borð í leiðangrinum sínum.

Á Máritíus hélt Barret áfram að starfa sem aðstoðarmaður og ráðskona Commerçon. Hún fylgdi honum líklega í plöntusöfnun á Madagaskar og Bourbon-eyju árin 1770-1772. Commerçon glímdi áfram við alvarleg heilsufarsvandamál og lést á Máritíus í febrúar 1773. Fjárráð hans á eyjunni höfðu minnkað og vinur hans, Poivre, var snúinn aftur til Parísar. Barret virðist hins vegar hafa komið sér fyrir sjálf og eignaðist hús í Port Louis, höfuðborg Máritíus, árið 1770.

Seinni æviár
Eftir andlát Commerçon rak Barret krá í Port Louis. Hún var sektuð um 50 pund fyrir að selja áfengi á sunnudegi árið 1773. Þann 17. maí 1774 giftist hún Jean Dubernat, yfirmanni í franska hernum, sem var þar líklega á leið heim til Frakklands. Jeanne lagði þó nokkurn heimanmund til hjónabandsins, líklega út af kránni og kannski öðrum viðskiptum sem hún stóð í á eyjunni.

Það eru engar heimildir um það nákvæmlega hvenær Barret og eiginmaður hennar komu til Frakklands og þar með hvenær hnattsiglingu hennar lauk. Líklegast var það einhvern tíma árið 1775. Í apríl 1776 fékk hún peninga sem hún átti að fá samkvæmt erfðaskrá Commerçon, eftir að hafa sótt málið beint til dómsmálaráðherra. Eftir það settust þau Dubernat að í heimabæ hans, Saint-Aulaye, Dordogne, þar sem þau keyptu eign með fjármunum Jeanne og bjuggu þar ásamt systkinabörnum hennar.

Árið 1785 fékk Barret lífeyri upp á 200 pund á ári frá franska flotamálaráðuneytinu. Skjalið sem veitti henni lífeyrinn lýsir þeirri virðingu sem hún naut á þeim tíma:Jeanne Barré sigldi um hnöttinn í dulargervi á einu skipanna sem voru undir stjórn de Bougainville. Hún helgaði sig einkum aðstoð við hr. de Commerson, lækni og grasafræðing, og deildi af miklu hugrekki störfum og áhættum þess fræðimanns. Hegðun hennar var til fyrirmyndar og hr. de Bougainville vísar til þess eins og vera ber ...  Hans hátign hefur náðarsamlegast veitt þessari einstöku konu lífeyri upp á tvö hundruð pund á ári úr sjóði fyrir uppgjafarhermenn og þessi lífeyrir skal greiddur frá og með 1. janúar 1785.Jeanne Barret lést í Saint-Aulaye 5. ágúst 1807, 67 ára að aldri.

Eftirmæli

Commerçon nefndi margar af plöntunum sem hann safnaði eftir vinum og kunningjum. Eina þeirra, háan runna með dökkgrænum laufum og hvítum blómum sem hann fann á Madagaskar, nefndi hann Baretia bonafidia. Nafn Commerçon fyrir ættkvíslina var hins vegar ekki skráð þar sem hún hafði þegar verið nefnd þegar skýrslur hans komu til Parísar. Hún er nú þekkt sem Turraea. Meira en sjötíu tegundir eru nefndar eftir Commerçon, en aðeins ein, Solanum baretiae, eftir Barret.

Í grasagarði New York-borgar er plöntutegund sem er eignuð Commerçon, en talið er að Barret hafi safnað með honum, í jurtasafninu þeirra.

Árið 2018 nefndi Alþjóðasamband stjarnfræðinga fjallgarð á Plútó eftir henni.

Í mörg ár var dagbók Bougainvilles, sem var vinsæl metsölubók á sínum tíma, eina almennt þekkta uppspretta vitneskju um Barret. Nútímafræðimenn hafa dregið fram frekari heimildir um líf hennar, en mikið af þessum nýju upplýsingum var lítt þekkt og ekki aðgengilegt almenningi, sérstaklega utan Frakklands. Fyrsta ævisaga Barret á ensku, eftir John Dunmore, kom út árið 2002 og þá aðeins á Nýja-Sjálandi. Aðrar greinar birtust í fræðitímaritum.

Ævisaga Barret eftir Glynis Ridley frá 2010, The Discovery of Jeanne Baret, vakti almenna athygli á henni og átti þátt í að leiðrétta ýmsan misskilning um líf hennar. Ævisagan hefur verið harðlega gagnrýnd fyrir að reiða sig á ósennilegar getgátur sem eru ekki studdar af heimildum. Nýlegar rannsóknir franskra vísindamanna hafa gefið nánari upplýsingar um líf Jeanne Barret, eins og til dæmis ný ævisaga eftir Danielle Clode, In Search of the Woman who Sailed the World, gefin út árið 2020. Þann 27. júlí 2020 fagnaði Google 280 ára afmæli hennar með Google Doodle-mynd sem var helguð Barret.

Jeanne Barret er nefnd í skáldsögu Amitav Ghosh frá 2008 Sea of Poppies: Persóna í bókinni, Paulette Lambert, nefnir "Philippe og Jeanne Commerson" sem frænda sinn og frænku.

Tilvísanir

Franskir grasafræðingar
Franskir landkönnuðir
Fólk dáið árið 1807
Fólk fætt árið 1740

Jeanne Barret


La Interestatal 84 (abreviada I-84) es una autopista interestatal ubicada en el estado de Idaho. La autopista inicia en el oeste desde la  hacia el este en la . Atraviesa el estado desde el oeste en la línea estatal con Oregón conectándose con la Interestatal 184 en Boise. Luego el ramal de la I-84 se conecta con la Interestatal 86 y la I-84 continúa hacia el sureste en dirección a Utah y la I-86 continúa al este hacia Pocatello, conectándose con la Interestatal 15, hasta terminar en el este en la línea estatal con Utah. La autopista tiene una longitud de 443,6 km (275.65 mi).

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras federales, la Interestatal 84 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Idaho por sus siglas en inglés ITD.

Cruces
La Interestatal 84 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de ITD
 Lista de ciudades servidas por autopistas interestatales
 Lista de Autopistas por estado

Carreteras interestatales de Idaho

Interestatal 84 en Idaho


Rummets Rest er en animationsfilm fra 1990 instrueret af Kirsten Hammann efter manuskript af Kirsten Hammann.

Handling
Digtet 'Rummets Rest' bliver 'skrevet' ord for ord igennem videoen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 1990

Rummets Rest


Muræner (Muraenidae) er en familie af ålefisk med omkring 200 kendte arter i tropiske og subtropiske have. Ved kysterne i det sydlige Europa lever to arter (Muraena helena) og (Gymnothorax unicolor). Muræner kan især træffes på tropiske koralrev. Muræner kan minde om slanger, da de ikke har noget gællelåg eller parrede finner. Med undtagelse af et par arter lever alle muræner i saltvand.

Beskrivelse og adfærd
Murænens krop er langstrakt, moderat fladtrykt og ofte muskuløs. Skindet er uden skæl og dækket af et tykt slimlag. Murænen har ryg og bugfinner ned langs hele kroppen fra hoved og gat. Bryst- og bugfinner mangler helt fra larvestadiet. Bagerst på hovedet har muræner en oval gælleåbning i hver side.
Muræner er rovdyr og lever hovedsageligt af mindre fisk, blæksprutter og krebsdyr.

Arter
Man kender 202 arter af muræner, fordelt i 16 slægter. Over halvdelen af arterne findes i slægten Gymnothorax.

Underfamillien Muraeninae Rafinesque, 1815:

 Slægten Diaphenchelys McCosker & Randall, 2007 – 1 art.

 Slægten Echidna Forster, 1788 – 11 arter.
 Slægten Enchelycore Kaup, 1856 – 13 arter.
 Slægten Enchelynassa Kaup, 1855 – 1 art.
 Slægten Gymnomuraena Lacepède, 1803 – 1 art.
 Slægten Gymnothorax Bloch, 1795 – 125 arter.
 Slægten Monopenchelys Böhlke & McCosker, 1982 – 1 art.
 Slægten Muraena Linnaeus, 1758 – 10 arter.
 Slægten Pseudechidna Bleeker, 1863 – 1 art.
 Slægten Rhinomuraena Garman, 1888 – 1 art.
 Slægten Strophidon McClelland, 1844 – 1 art.

Underfamillien Uropterygiinae Fowler, 1925:

 Slægten Anarchias Jordan & Starks, 1906 – 11 arter.
 Slægten Channomuraena Richardson, 1848 – 2 arter.
 Slægten Cirrimaxilla Chen & Shao, 1995 – 1 art.
 Slægten Scuticaria Jordan & Snyder, 1901 – 2 arter.
 Slægten Uropterygius Rüppell, 1838 – 20 arter.

Kilder
 Joseph S. Nelson: Fishes of the World. John Wiley & Sons, 2006, .

Fisk

Muræner


Audacityjev projektni format (eng. Audacity Project Format), datotečni format u kojem program za uređivanje zvuka Audacity sprema svoje projekte. Njega čine produžetak .aup i velik broj malih zvučnih datoteka s produžetkom .AU. Takav ustroj podataka omogućuje lakše prenošenje podataka - savršeno za rezanje i lijepljenje podataka u projekt.

Izvori

Tipizacija datoteka po nastavcima

Audacityjev projektni format


Otok Nepean (Norfuk: Nepeyan Ailen) mali je nenaseljeni otok smješten oko 800 metara južno od otoka Norfolk u jugozapadnom Pacifiku. Otok je površine oko 10 hektara. Otok Nepean je nenaseljen zbog svoje male veličine i visokih litica koje ga okružuju, zbog čega je malim čamcima gotovo nemoguć pristup otoku. Dio je otoka Norfolk, vanjskog teritorija Australije , i uključen je u Nacionalni park otoka Norfolk kao i obližnji otok Phillip i oko 10 posto otoka Norfolk.

Povijest
Za razliku od otoka Norfolk i Phillip, Nepean nije vulkanskog podrijetla, već je kasnopleistocenski vapnenac nastao od vjetrom nošenih pješčanih dina između posljednja dva ledena doba. Zrnca vapnenačkog pijeska vezana su karbonatnim cementom te se formirao vapnenac kalkarenit.

Iako se znalo da su se Polinežani naselili oko Kingstona, na otoku Nepean nisu pronađeni dokazi o naseljavanju Polinezijaca. Otok je prvi put očišćen tijekom Prvog naseljavanja. Nepean je korišten kao kamenolom i za drvo tijekom drugog naseljavanja osuđenika na otoku Norfolk, a napušten je kao mjesto tijekom tog naselja. Na istočnoj obali vide se preostale kamene stepenice.

Smatra se da je otok 1788. godine imenovao poručnik Philip Gidley King po Evanu Nepeanu, podtajniku Ministarstva unutarnjih poslova, koji je bio uključen u pripreme za slanje Prve flote i upravljanje kolonijom New South Wales. tijekom svojih ranih godina.

Biljke i životinje
Otok je izgrađen od vapnenačkih stijena koje datiraju iz kasnog pleistocena i mjesto je za razmnožavanje nekoliko vrsta morskih ptica. Prije nego što je očišćen 1790-ih, otok je bio dom za oko 200 Norfolških araukarija. Danas su autohtone biljke prisutne na otoku kao rod Carpobrotus, Tetragonia tetragonioides, Šiljovke (Cyperaceae), Linum marginale i rod Juncus. Ptica Sula dactylatra razmnožava se na otoku tijekom ljeta. Od srpnja do prosinca na otoku se razmnožavaju kratkorepi zovoji (Puffinus assimilis). Ostale ptice kao što su Bjelogrli zovoj (Halobaena caerulea), bjeloglava čigra (Anous albivitta), Anous minutus, klinorepi zovoj, Anous stolidus i Phaethon rubricauda također se razmnožavaju na otoku Nepean. To je utočište za endemski rod Christinus (porodica macaklini), koji je sada izumro na otoku Norfolk. Također je dom skinka otoka Phillip. Otok je dom malim kopnenim i slatkovodnim rakovima. Goleme želve često se mogu vidjeti uz obalu otoka.

Izvori

Vanjske poveznice

Zemljopis Norfolka
Australski otoci u Tihom oceanu
Otoci u australskim vanjskim teritorijima

Nepean (Norfolk)


La Asociación Deportiva Estudiantes Octubrinos es un equipo de fútbol profesional de Machala, Provincia de El Oro, Ecuador. Fue fundado el 1 de julio de 1942. Se desempeña en la Segunda Categoría del Campeonato Ecuatoriano de Fútbol.

Está afiliado a la Asociación de Fútbol Profesional de El Oro.

Torneos Provinciales
 Segunda Categoría de El Oro (4): 1976, 1977, 1979, 1981.