In telecommunications, 8b/10b is a line code that maps 8-bit words to 10-bit symbols to achieve DC balance and bounded disparity, and at the same time provide enough state changes to allow reasonable clock recovery.  This means that the difference between the counts of ones and zeros in a string of at least 20 bits is no more than two, and that there are not more than five ones or zeros in a row. This helps to reduce the demand for the lower bandwidth limit of the channel necessary to transfer the signal.

An 8b/10b code can be implemented in various ways with focus on different performance parameters. One implementation was designed by K. Odaka for the DAT digital audio recorder. Kees Schouhamer Immink designed an 8b/10b code for the DCC audio recorder. The IBM implementation was described in 1983 by Al Widmer and Peter Franaszek.

IBM implementation
As the scheme name suggests, eight bits of data are transmitted as a 10-bit entity called a symbol, or character. The low five bits of data are encoded into a 6-bit group (the 5b/6b portion) and the top three bits are encoded into a 4-bit group (the 3b/4b portion). These code groups are concatenated together to form the 10-bit symbol that is transmitted on the wire. The data symbols are often referred to as D.x.y where x ranges over 0–31 and y over 0–7. Standards using the 8b/10b encoding also define up to 12 special symbols (or control characters) that can be sent in place of a data symbol. They are often used to indicate start-of-frame, end-of-frame, link idle, skip and similar link-level conditions. At least one of them (i.e. a "comma" symbol) needs to be used to define the alignment of the 10-bit symbols. They are referred to as K.x.y and have different encodings from any of the D.x.y symbols.

Because 8b/10b encoding uses 10-bit symbols to encode 8-bit words, some of the possible 1024 (10 bit, 210) symbols can be excluded to grant a run-length limit of 5 consecutive equal bits and to ensure the difference between the count of zeros and ones to be no more than two. Some of the 256 possible 8-bit words can be encoded in two different ways. Using these alternative encodings, the scheme is able to achieve long-term DC-balance in the serial data stream. This permits the data stream to be transmitted through a channel with a high-pass characteristic, for example Ethernet's transformer-coupled unshielded twisted pair or optical receivers using automatic gain control.

Encoding tables and byte encoding
Note that in the following tables, for each input byte (represented as ), A denotes the least significant bit (LSB), and H the most significant (MSB).  The output gains two extra bits, i and j.  The bits are sent from LSB to MSB: a, b, c, d, e, i,  f, g, h, and j; i.e., the 5b/6b code followed by the 3b/4b code.  This ensures the uniqueness of the special bit sequence in the comma symbols.

The residual effect on the stream to the number of zero and one bits transmitted is maintained as the running disparity (RD) and the effect of slew is balanced by the choice of encoding for following symbols.

The 5b/6b code is a paired disparity code, and so is the 3b/4b code. Each 6- or 4-bit code word has either equal numbers of zeros and ones (a disparity of zero), or comes in a pair of forms, one with two more zeros than ones (four zeros and two ones, or three zeros and one one, respectively) and one with two less.  When a 6- or 4-bit code is used that has a non-zero disparity (count of ones minus count of zeros; i.e., −2 or +2), the choice of positive or negative disparity encodings must be the one that toggles the running disparity. In other words, the non zero disparity codes alternate.

Running disparity
8b/10b coding is DC-free, meaning that the long-term ratio of ones and zeros transmitted is exactly 50%.  To achieve this, the difference between the number of ones transmitted and the number of zeros transmitted is always limited to ±2, and at the end of each symbol, it is either +1 or −1.  This difference is known as the running disparity (RD).

This scheme needs only two states for the running disparity of +1 and −1. It starts at −1.

For each 5b/6b and 3b/4b code with an unequal number of ones and zeros, there are two bit patterns that can be used to transmit it: one with two more "1" bits, and one with all bits inverted and thus two more zeros.  Depending on the current running disparity of the signal, the encoding engine selects which of the two possible six- or four-bit sequences to send for the given data. Obviously, if the six-bit or four-bit code has equal numbers of ones and zeros, there is no choice to make, as the disparity would be unchanged, with the exceptions of sub-blocks D.07 (00111) and D.x.3 (011). In either case the disparity is still unchanged, but if RD is positive when D.07 is encountered 000111 is used, and if it is negative 111000 is used.  Likewise, if RD is positive when D.x.3 is encountered 0011 is used, and if it is negative 1100 is used.  This is accurately reflected in the charts below, but is worth making additional mention of as these are the only two sub-blocks with equal numbers of 1s and 0s that each have two possible encodings.

5b/6b code (abcdei)

† also used for the 5b/6b code of K.x.7

‡ exclusively used for the 5b/6b code of K.28.y

3b/4b code (fghj)

† For D.x.7, either the Primary (D.x.P7), or the Alternate (D.x.A7) encoding must be selected in order to avoid a run of five consecutive 0s or 1s when combined with the preceding 5b/6b code.Sequences of exactly five identical bits are used in comma symbols for synchronization issues. D.x.A7 is used only
 when RD = −1: for x = 17, 18 and 20  and
 when RD = +1: for x = 11, 13 and 14.
With x = 23, x = 27, x = 29, and x = 30, the 3b/4b code portion used for control symbols K.x.7 is the same as that for D.x.A7.Any other D.x.A7 code can't be used as it would result in chances for misaligned comma sequences.

‡ Only K.28.1, K.28.5, and K.28.7 generate comma symbols, that contain a bit sequence of five 0s or 1s.The symbol has the format 110000 01xx or 001111 10xx.

Control symbols
The control symbols within 8b/10b are 10b symbols that are valid sequences of bits (no more than six 1s or 0s) but do not have a corresponding 8b data byte.  They are used for low-level control functions.  For instance, in Fibre Channel, K28.5 is used at the beginning of four-byte sequences (called "Ordered Sets") that perform functions such as Loop Arbitration, Fill Words, Link Resets, etc.

Resulting from the 5b/6b and 3b/4b tables the following 12 control symbols are allowed to be sent:

† Within the control symbols, K.28.1, K.28.5, and K.28.7 are "comma symbols".  Comma symbols are used for synchronization (finding the alignment of the 8b/10b codes within a bit-stream).  If K.28.7 is not used, the unique comma sequences 00111110 or 11000001 cannot inadvertently appear at any bit position within any combination of normal codes.

‡ If K.28.7 is allowed in the actual coding, a more complex definition of the synchronization pattern than suggested by † needs to be used, as a combination of K.28.7 with several other codes forms a false misaligned comma symbol overlapping the two codes. A sequence of multiple K.28.7 codes is not allowable in any case, as this would result in undetectable misaligned comma symbols.

K.28.7 is the only comma symbol that cannot be the result of a single bit error in the data stream.

Example encoding of D31.1

Technologies that use 8b/10b
After the above-mentioned IBM patent expired, the scheme became even more popular and was chosen as a DC-free line code for several communication technologies.

Among the areas in which 8b/10b encoding finds application are the following:

 Aurora
 Camera Serial Interface
 CoaXPress
 Common Public Radio Interface (CPRI)
 DVB Asynchronous serial interface (ASI)
 DVI and HDMI Video Island (transition-minimized differential signaling)
 DisplayPort 1.x
 ESCON (Enterprise Systems Connection)
 Fibre Channel
 Gigabit Ethernet (except for the twisted pair–based 1000BASE-T)
 IEEE 1394b (FireWire and others)
 InfiniBand
 JESD204B
 OBSAI RP3 interface
 PCI Express 1.x and 2.x
 Serial RapidIO
 SD UHS-II
 Serial ATA
 SAS 1.x, 2.x and 3.x
 SSA
 ServerNet (starting with ServerNet2)
 SGMII
 UniPro M-PHY
 USB 3.0
 Thunderbolt 1.x and 2.x
 XAUI
 SLVS-EC

Fibre Channel (4GFC and 8GFC variants only)

The FC-0 standard defines what encoding scheme is to be used (8b/10b or 64b/66b) in a Fibre Channel system higher speed variants typically use 64b/66b to optimize bandwidth efficiency (since bandwidth overhead is 20% in 8b/10b versus approximately 3% (~ 2/66) in 64b/66b systems). Thus, 8b/10b encoding is used for 4GFC and 8GFC variants; for 10GFC and 16GFC variants, it is 64b/66b. The Fibre Channel FC1 data link layer is then responsible for implementing the 8b/10b encoding and decoding of signals.

The Fibre Channel 8b/10b coding scheme is also used in other telecommunications systems.  Data is expanded using an algorithm that creates one of two possible 10-bit output values for each input 8-bit value.  Each 8-bit input value can map either to a 10-bit output value with odd disparity, or to one with even disparity.  This mapping is usually done at the time when parallel input data is converted into a serial output stream for transmission over a fibre channel link.  The odd/even selection is done in such a way that a long-term zero disparity between ones and zeroes is maintained.  This is often called "DC balancing".

The 8-bit to 10-bit conversion scheme uses only 512 of the possible 1024 output values. Of the remaining 512 unused output values, most contain either too many ones (or too many zeroes) and therefore are not allowed. This still leaves enough spare 10-bit odd+even coding pairs to allow for at least 12 special non-data characters.

The codes that represent the 256 data values are called the data (D) codes.  The codes that represent the 12 special non-data characters are called the control (K) codes.

All of the codes can be described by stating 3 octal values.  This is done with a naming convention of "Dxx.x" or "Kxx.x".

Example:

Input Data Bits:     ABCDEFGH
Data is split:       ABC DEFGH
Data is shuffled:    DEFGH ABC

Now these bits are converted to decimal in the way they are paired.

Input data

 C3 (HEX) = 11000011
          = 110 00011
          = 00011 110
          =   3    6
E 8B/10B  = D03.6

Digital audio
Encoding schemes 8b/10b have found a heavy use in digital audio storage applications, namely
 Digital Audio Tape, US Patent 4,456,905, June 1984 by K. Odaka.
 Digital Compact Cassette (DCC), US Patent 4,620,311, October 1986 by Kees Schouhamer Immink.
A differing but related scheme is used for audio CDs and CD-ROMs:
 Compact disc Eight-to-fourteen modulation

Alternatives
Note that 8b/10b is the encoding scheme, not a specific code.  While many applications do use the same code, there exist some incompatible implementations;  for example, Transition Minimized Differential Signaling, which also expands 8 bits to 10 bits, but it uses a completely different method to do so.

64b/66b encoding, introduced for 10 Gigabit Ethernet's 10GBASE-R Physical Medium Dependent (PMD) interfaces, is a lower-overhead alternative to 8b/10b encoding, having a two-bit overhead per 64 bits (instead of eight bits) of encoded data. This scheme is considerably different in design from 8b/10b encoding, and does not explicitly guarantee DC balance, short run length, and transition density (these features are achieved statistically via scrambling). 64b/66b encoding has been extended to the 128b/130b and 128b/132b encoding variants for PCI Express 3.0 and USB 3.1, respectively, replacing the 8b/10b encoding in earlier revisions of each standard.

References

External links

Telecommunications standards
Line codes
Fibre Channel
Encodings

8b/10b encoding


Elmar Klos () a fost un regizor de film cehoslovac de origine cehă care a colaborat timp de 17 ani, cu colegul său slovac Ján Kadár, împreună cu care a câștigat în 1965 Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin cu filmul Magazinul de pe strada mare. Ambii au regizat filmul Moartea se numește Engelchen (1963), care a câștigat Premiul de Aur la cea de-a treia ediție a Festivalului Internațional de Film de la Moscova.

Filmografie
 1952 Răpirea (Únos)
 1954 Music from Mars (Hudba z Marsu)
 1957 House at the Terminus (Dům na konečné)
 1958 Trei dorințe (Tři přání)
 1963 Moartea se numește Engelchen (în , în )
 1964 Acuzatul (Obžalovaný, cunoscut și ca Defendant)
 1965 Magazinul de pe strada mare (Obchod na korze)
 1969 Adrift (în , în , în )

Referințe

Nașteri în 1910
Decese în 1993
Regizori cehi
Regizori cehoslovaci

Elmar Klos


Shao Shun Ying ( ( n. 1943 ) es un botánico chino, que trabajó académicamente en el Departamento Forestal de la Universidad Nacional de Taiwán; y que hizo estudios de familias de fanerógamas de Taiwán.

Algunas publicaciones

Libros
 . 1987. Coloured illustrations of ligneous plants of Taiwan. Volumen 1. Parte 3 de Taiwan zhi wu cai se tu jian. Edición revisada de The Author, 553 pp.

 -----------------------. 1985. Coloured illustrated flora of Taiwan: with the introduced plants. Editor Ying, 530 pp.

 -----------------------. 1980. Coloured illustrations of herbaceous plants of Taiwan. Parte 4. 256 pp.

 -----------------------. 1979. Coloured illustrations of ligneous plants of Taiwan. Volumen I. 341 pp.

 -----------------------. 1978. Alpine plants of Taiwan in color. Vol. II. Editor Dept. of Forestry, National Taiwan University, 467 pp.

 -----------------------. 1977. Coloured illustrations of indigeous orchids of Taiwan. Volumen II. Editor Dept. of Forestry, National Taiwan University, 565 pp.

Referencias

Enlaces externos

Botánicos de China del siglo XX
Profesores de China
Botánicos de China del siglo XXI

Shao Shun Ying


Formula 1 – sezona 2016., bila je 67. sezona svjetskog prvenstva Formule 1.

Nico Rosberg osvojio je prvi naslov svjetskog prvaka u Formuli 1, s 5 bodova prednosti ispred svog momčadskog kolege Lewisa Hamiltona. Mercedes je pobijedio na 19 od 21 utrka i osvojio treći konstruktorski naslov. Jedine utrke na kojima Mercedes nije slavio bile su VN Španjolske koja je pripala Maxu Verstappenu i VN Malezije na kojoj je slavio Daniel Ricciardo.

Na VN Australije u Melbourneu debitirali su Pascal Wehrlein, Jolyon Palmer i Rio Haryanto kao i momčad Haas. Stoffel Vandoorne debitirao je na VN Bahreina, dok je Esteban Ocon prvu utrku odvozio na VN Belgije na Spa-Francorchampu.

Nakon završetka sezone, aktualni svjetski prvak Nico Rosberg, objavio je da se nakon 11 sezona povlači iz Formule 1.

Bila je ovo posljednja sezona i za svjetskog prvaka iz 2009., Britanca Jensona Buttona koji je odvozio 305 utrka i ostvario 15 pobjeda u Formuli 1. Felipe Massa je također objavio povlačenje iz Formule 1 po završetku ove sezone, no nakon Rosbergovog umirovljenja, te prelaska Valtterija Bottasa iz Williamsa u Mercedes, Massa ostaje u svojoj staroj momčadi.

Vozači i momčadi

Kalendar

Poredak vozača

Poredak konstruktora

Statistike vozača

Izvori
 statsf1.com, Formula1 - sezona 2016.
 http://www.gp1.hr/ocon-umjesto-haryanta-do-kraja-2016/
 http://www.gp1.hr/massa-zavrsava-karijeru-u-formuli-1-na-kraju-sezone/
 http://www.gp1.hr/nico-rosberg-novi-svjetski-prvak-u-formuli-1/
 http://www.gp1.hr/daniel-ricciardo-pobjednik-vn-malezije/
 http://www.gp1.hr/max-verstappen-pobjednik-vn-spanjolske/
 http://www.gp1.hr/nico-rosberg-odlazi-u-mirovinu/

 2016

Formula 1 – sezona 2016.


Wallace v. Jaffree (1985), foi um caso da Suprema Corte dos Estados Unidos que decidiu sobre a questão da oração silenciosa em escolas.

Casos da Suprema Corte dos Estados Unidos

Caso Wallace v. Jaffree


Bătălia de la Lissa (sau bătălia de la Vis; în ; în ; în ) a fost o confruntare navală dusă între o escadrilă britanică de fregate și o escadrilă mai mare de fregate și nave mai mici franceze și italiene pe 13 martie 1811 în  din timpul Războaielor Napoleoniene. Lupta s-a dus în Marea Adriatică pentru posesiunea insulei de importanță strategică Lissa (astăzi cunoscută sub numele de Vis), de pe care escadrila britanică perturba transporturile maritime franceze în Adriatica. Francezii aveau nevoie de controlul asupra Adriaticii pentru a aproviziona armata în creștere din , și, prin urmare, au trimis în martie 1811 o forță de invazie formată din șase fregate, numeroase ambarcațiuni mai mici și un batalion de soldați italieni.

Forța franceză de invazie sub comanda lui  a fost întâmpinată de căpitanul  cu cele patru nave ale sale ancorate pe malurile insulei. În bătălia ce a urmat, Hoste a scufundat în nava-fanion franceză, le-a capturat pe celelalte două, și a risipit restul escadrile franco-venețiene. Bătălia a fost salutat ca o importantă victorie britanică, atât din cauza diferenței de forță, cât și din pricina semnalului dat de Hoste, un fost subordonat al lui Horatio Nelson. Hoste a înălțat o pancartă pe care scria "Amintiți-vă de Nelson", în timp ce francezii atacau, după care a manevrat pentru a-l duce pe Dubourdieu la țărm și a-i împrăștia escadrila în ceea ce a fost descris ca "una dintre cele mai strălucite realizări navale ale războiului".

Context
Războaiele Napoleoniene, numele unei succesiuni de conflicte legate între ele, între armatele împăratului francez Napoleon și adversarii săi europeni, țineau de nouă ani, când s-a încheiat Războiul celei de a Cincea Coaliții în 1809. Tratatul de la Schönbrunn, care a urmat războiului, i-a dat lui Napoleon posesia asupra restului de coastă Adriatică ce nu se afla încă sub controlul său: . Aceasta a formalizat controlul pe care francezii deja și-l exercitau în Iliria din 1805 și asupra întregii Mări Adriatice de la  din 1807. În Tratatul de la Tilsit, Rusia a acordat Franței controlul asupra  și și-a retras forțele din regiune, lăsându-i lui Napoleon libertate de acțiune în Marea Adriatică. La Schönbrunn, Napoleon a declarat Provinciile Ilire ca parte a Franței metropolitane și, prin urmare, sub administrație franceză directă, spre deosebire de Regatul vecin al Italiei , care era nominal independent dar, în realitate, tot sub autoritatea personală a lui Napoleon. Astfel, Tratatul de la Schönbrunn a oficializat controlul lui Napoleon asupra aproape întregii coaste a Mării Adriatice și, în lipsa opoziției, îi permitea să transporte trupe și provizii în Balcani. Armata franceză formată în Provinciile Ilire era, în cele din urmă, destinată unei invazii a Imperiului Otoman, în colaborare cu rușii; cele două țări au semnat la Tilsit un acord de sprijin reciproc împotriva otomanilor.

Pentru a întrerupe pregătirea acestei armate, Marina Regală Britanică, care controla majoritatea Mediteranei după bătălia de la Trafalgar din 1805, a ocupat insula dalmată Lissa în 1807 și a folosit-o ca bază pentru raiduri asupra transporturilor maritime de coastă din Italia și Iliria. Aceste operațiuni au capturat zeci de nave și au provocat panică și tulburări ale strategiei franceze în regiune. Pentru a contracara aceasta, guvernul francez a demarat un mare program de construcții navale în porturile maritime italiene, în special în Veneția, și trimitea fregate proprii pentru a-și proteja transportul. Forțele franco-venețiene ale comodorului  nu au reușit să atragă forța britanică mai mică a lui  într-o acțiune concertată, unde numărul superior al navelor lui Dubourdieu să-și poată spune cuvântul. În schimb, escadrilele britanice și franceze de fregate s-au angajat într-o campanie de raiduri și contra-raiduri de-a lungul anului 1810.

În octombrie 1810, Dubourdieu a debarcat cu 700 de soldați italieni pe Lissa în timp ce Hoste îi căuta în zadar pe francezi escadron Adriatica de Sud. Insula fusese lăsată sub comanda a doi , James Lew și Robert Kingston, care au retras toată populația din insulă în munții din centru, împreună cu proviziile lor. Trupele italiene au intrat în posesia orașului principal pustiu, Port St. George. Francezii și Italienii au ars mai multe nave în port și au capturat altele, dar au rămas pe insulă nu mai mult de șapte ore, retrăgându-se înainte de întoarcerea lui Hoste. Restul anului a fost liniștit, escadrila britanică câștigând superioritatea după ce a fost întărită cu  de  .

La începutul lui 1811, campaniile de raiduri s-au reluat, și atacurile britanice de-a lungul coastei italiene l-au determinat pe Dubourdieu să pună la cale o a doua invazie a Lissei. Profitând de absența temporară a lui Montagu, Dubourdieu a adunat șase fregate și numeroase ambarcațiuni mai mici și a angajat peste 500 de soldați italieni sub comanda colonelului Alexander Gifflenga. Escadrila strânsă de Dubourdieu îi depășea pe britanici nu numai numeric în termeni de oameni și nave ci era și de două ori mai grea ca putere de foc. Dubourdieu planifica să copleșească escadrila de fregate a lui Hoste și apoi să invadeze și să captureze insula, ceea ce ar fi eradicat amenințarea britanică în Marea Adriatică pentru câteva luni.

Lupta
Dubourdieu (în calitate de ) conducea un escadron format din șase fregate (patru cu 40 de tunuri și două cu 32), un bric cu 16 tunuri, două goelete, un  și două canoniere. Trei nave aparțineau Marinei Franceze, și celelalte Marinei Regatului Italiei. În plus, escadrila ducea 500 de soldați italieni. În absența lui Montagu, escadrila lui Hoste consta din trei fregate (una de 38 de tunuri și două cu 32) și un  de 22 de tunuri. Insula Lissa în sine era apărată de un număr mic de trupe, sub comanda a doi .

Escadrila lui Dubourdieu a fost văzută apropiindu-se de insula Lissa, la orele 03:00 pe data de 12 martie 1811 de către căpitanul Gordon de pe nava , care condusese escadrila britanică din Portul St George într-o croazieră până la Ancona. Cotind spre vest, escadronul britanic i-a așteptat pe francezi să se apropie în linie, navigând de-a lungul coastei de nord a insulei, la o jumătate de milă de țărm. La 06:00, Dubourdieu se apropia de linia britanică dinspre nord-est în două divizii, conducând, de pe nava  divizia vestică (pe direcția vântului). Dubourdieu spera să treacă înaintea lui Active în capul liniei britanice și să o treacă mai departe spre est cu , care se afla în fruntea diviziei estice (din direcția vântului). Dubourdieu intenționa să rupă liniile britanice în două locuri și să distrugă escadrila britanică în schimbul de focuri.

În următoarele trei ore, escadrilele au continuat să se apropie, vântul moderat limitându-le viteza la puțin peste trei noduri. Hoste, protejat al lui Nelson, și-a amintit efectul   dinaintea bătăliei de la Trafalgar și a dat și el un semnal: "Amintiți-vă de Nelson", întâmpinat cu urale nestăvilite de pe vase. În timp ce se apropia de forța lui Hoste, Dubourdieu și-a dat seama nu va putea traversa prova lui Active din cauza vitezei navei britanice, și că nu va putea nici rupe linia lor din cauza distanței mici dintre vasele britanice. În schimb, el a căutat să atace a doua navă din linia britanică, port-drapelul lui Hoste, . Dubourdieu poseda nu numai un avantaj important în materie de număr de nave, ci și unul uman, soldații italieni de la bord oferindu-i posibilitatea de a copleși echipajele britanice dacă reușea să le abordeze. Primele salve ale luptei au fost trase de la ora 09:00, când britanicii au profitat de câmpul lor de tragere mai larg pentru a ataca navele franceze cele mai avansate, Favorite și Danaé, fără opoziție timp de mai multe minute. Escadrila franceză a nu a tras, Dubourdieu adunându-și trupele și marinarii la prova lui Favorite, pentru a maximiza efectul atacului inițial odată ce nava lui avea să vină în contact cu Amphion.

Hoste era conștient de intențiile lui Dubourdieu și de avantajul numeric al francezilor și, în consecință, a ordonat ca un obuzier de 140 mm de pe puntea lui Amphion să fie încărcat cu  până când tunul conținea peste 750 de gloanțe de muschetă Odată ce Favorite a ajuns la câțiva metri de pupa lui Amphion, Host a dat permisiunea să se tragă cu acel tun și descărcarea a măturat instantaneu prova lui Favorite și trupa franceză și italiană de abordaj. Printre zecile de morți și răniți s-au numărat Dubourdieu și toți ofițerii fregatei, lăsându-l pe colonelul Gifflenga la comanda lui Favorite. Pe măsură ce Favorite și Amphion se apropiau, tirul a continuat între ariergarda britanică și divizia franceză din direcția vântului, condusă de Danaé. Mai multe dintre navele franceze au venit la un unghi la care își puteau aduce tunurile asupra lui , cea mai din spate navă britanică, și ambele părți au tras de pe lateral una în cealaltă.

Manevra lui Hoste
După moartea lui Dubourdieu, căpitanul Péridier de pe  a ordonat navelor franceze și venețiene să atace direct linia britanică. Favorite, avariat, a început cu o încercare de a ocoli Amphion și să  înainte de a o prinde la mijloc, cum intenționa inițial Dubourdieu. Restul escadrilei franco-venețiene a urmat această direcție și a încercat să profite de avantajul numeric față de escadrila britanică. Hoste era pregătit pentru această eventualitate și imediat a ordonat navelor sale să , întorcând spre sud și apoi spre est, pentru a inversa direcția. Această mișcare i-a derutat pe franco-venețieni și, ca urmare, formația escadrilei s-a dezorganizat. Favorite, care își pierduse aproape întregul efectiv de ofițeri, a fost în imposibilitatea de a răspunde suficient de repede la manevră și a intrat în coasta stâncoasă în derută, fiind pierdută definitiv.

Aruncată într-o confuzie și mai mare de pierderea lui Favorite, formația francezilor și venețienilor a început să se destrame, iar escadrila britanică a reușit să o ia înaintea adversarilor lor; cele mai avansate nave franceze, Flore și Bellona, au reușit să ajungă doar la Amphion, care acum era ariergarda liniei britanice. Amphion s-a pomenit prinsă între două fregate și aceasta a încetinit linia britanică de ajuns ca divizia de est a francezilor, condusă de Danaé, să reușească să lovească în , devenită acum cea mai avansată navă britanică după ce a depășit-o pe Cerberus în timpul manevrei. Volage era mult mai mică decât adversara ei, dar era  înarmată cu  de 32 de livre, tunuri cu rază scurtă de acțiune care au produs daune atât de mari lui Danaé că nava franceză a fost forțată să se îndepărteze și să reatace de la distanță mai mare. Presiunea luptelor de la distanța aceasta mai mare a eliminat avantajul caronadelor de distanță mică ale lui Volage și au lăsat nava mult slăbită, cu doar un singur tun cu care puteau trage asupra inamicului.

Urmărirea

În spatele lui Volage și al lui Danaé, Corona venețiană atacase pe Cerberus într-un duel de aproape, în care Cerberus a fost grav avariată, dar a provocat avarii similare și navei italiene. Acest schimb a continuat până când sosirea lui Active le-a făcut pe Danaé, Corona și Carolina să se retragă la est. În spate, Amphion a reușit să se apropie și să tragă în anfiladă asupra lui Flore, producând pierderi atât de grele că ofițerii navei au aruncat culorile franceze peste bord în semn de capitulare. Căpitanul Péridier a fost grav rănit în luptă, și nu a mai luat parte la mișcările ulterioare ale lui Flore. Amphion a atacat apoi Bellona și, într-o ciocnire care a durat până la ora 12:00, a obligat nava italiană să capituleze. În această luptă, nava mică Principessa Augusta a tras asupra lui Amphion de la distanță, până când fregata a reușit să întoarcă un tun către ea și să o respingă. Hoste trimis o barcă mică să ia în posesie Bellona, dar din cauza avariilor suferite, nu a reușit să lanseze o barcă să o ia și pe Flore. Realizând că Amphion este în dificultate, ofițerii de pe Flore, care făcuseră reparații rapide în timpul luptei dintre Amphion și Bellona, s-au îndreptat imediat către portul francez de pe Lesina (Hvar), deși deja capitulaseră.

Active, singura navă britanică în stare de luptă, a urmărit inamicul în retragere și a prins din urmă la ora 12:30 nava Corona în canalul dintre Lissa și insulița Spalmadon. Fregatele au manevrat una în jurul celeilalte timp de o oră; în timp ce căpitanii Gordon și Pasqualigo căutau cea mai bună poziție de a porni lupta. Fregatele au început lupta la 13.45, Active obligând Corona să capituleze după 45 de minute a izbucnit un incendiu la bordul navei italiene. Și Active suferise avarii grave și, întrucât escadrila britanică nu mai era suficient de puternică să continue lupta atacând restul escadrilei în portul său protejat de pe Lesina, bătălia a luat sfârșit. Supraviețuitorii escadrilei franco-venețiene ajunseseră cu toții în siguranță; Carolina și Danaé profitaseră de conflictul între Active și Corona să-și acopere retragerea, în timp ce Flore indicase tuturor navelor britanice pe lângă care trecuse că era capitulată și în posesie britanică în ciuda absenței oricărui ofițer britanic la bord. Odată ce Flore a ieșit dintre navele britanice, s-a retras spre siguranță, ajungând la bateriile de pe Lesina la scurt timp după Carolina și Danaé și înaintea urmăritorilor britanici. Navele mai mici din escadrila franco-venețiană s-au împrăștiat în ultimele faze ale luptei și au ajuns la Lesina independent.

Încheierea

Deși Favorite fusese distrusă, peste 200 de membri ai echipajului și soldați-pasageri au ajuns pe uscat și, după ce au dat foc navei lor, s-au pregătit să mărșăluiască asupra orașului Port St. George, sub conducerea colonelului Gifflenga. Doi aspiranți britanici rămași la comanda orașului au organizat populația britanică și indigenă într-o forță defensivă și au ieșit în întâmpinarea lui Gifflenga. Ofițerii britanici juniori l-au informat pe Gifflenga că revenirea escadrilei britanice va aduce un număr copleșitor de marinari, soldați și artilerie navală asupra micii lui forțe și că, dacă se predat imediat, ar putea primi condiții mai bune. Gifflenga a recunoscut că poziția sa este nesustenabilă și a capitulat. La Port St. George, canoniera venețiană Lodola s-a strecurat neobservată în port și aproape a capturat o navă siciliană de corsari, Vincitore. Raiderul a fost respins de restul garnizoanei din oraș fără a lua nava, în timp ce încerca să o scoată din o de golf.

În apele din largul insulei Lissa, echipajele britanice de pe navele inamice capturate făceau eforturi susținute de a-și proteja capturile; asupra lui Corona s-a tras puternic ca consecință a luptei sale cu Active și echipajul britanic lupta cu incendiul, cot la cot cu prizonierii lor italieni. Focul a fost adus în cele din urmă sub control, dar nu fără moartea a cinci oameni și rănirea gravă a mai multor alții atunci când catargul aprins s-a prăbușit. Probleme au fost și la bordul lui Bellona, unde căpitanul Duodo pusese la cale să aprindă magazia de praf de pușcă și să distrugă nava după capitulare. Duodo a fost rănit mortal în acțiune, astfel că i-a ordonat secundului să aprindă fitilul. Ofițerul a promis să facă aceasta, dar, în schimb, a predat echipajului britanic controlul asupra magaziei. Duodo a murit crezând că fitilul a fost aprins.

Și Hoste a rămas pe mare, în croazieră în avariata Amphion în afara razei de acțiune a  bateriilor de coastă de pe Lesina. Hoste era furios pe comportamentul ofițerilor de pe Flore și a trimis o notă la Lesina cerându-i să predea nava după cum indicase prin capitularea sa anterioară. Capitulând și apoi fugind, ofițerii de pe Flore au încălcat o regulă neoficială a conflictului naval în care o navă care își aruncă voluntar pavilionul este considerată predată inamicului, pentru a preveni continuarea pierderilor de vieți omenești în rândul echipajului. Flore a reușit să treacă nevătămată prin escadrila britanică numai pentru că era considerată predată, și a abuzat de acest obicei, ceea ce, în Marina Regală Britanică, era considerată o faptă reprobabilă și dezonorantă. Francezii de la Lesina nu au răspuns notei lui Hoste, iar escadrila britanică a fost în cele din urmă obligată să se întoarcă la Lissa să efectueze reparații.

Urmări
Ambele părți au suferit pierderi grele. Navele britanice au pierdut 190 de oameni morți și răniți în luptă și apoi încă câțiva în incendiul de pe Corona. Căpitanii Hoste și Hornby au fost grav răniți și întreaga escadrilă britanică a necesitat reparații urgente înainte de a relua campania. În escadrila franceză și italiană, situația era și mai rea, deși nu se cunosc cu precizie cifrele pierderilor. Cel puțin 150 de oameni au murit pe Favorite fie în luptă, fie în naufragiu, și cei 200 de membri ai echipajului și pasageri care au supraviețuit au fost luați prizonieri. Bellona pierduse 70 de oameni, iar pierderile de pe Corona erau și ele grele. Dintre navele care au scăpat, se știe mai puțin despre numărul victimelor, dar toate au avut nevoie de reparații și întăriri înainte de a putea relua campania. Totalul pierderilor umane ale francezilor și italienilor este estimat la cel puțin 700. În rândul ofițerilor escadrilei combinate, pierderile au fost deosebit de mari, comodorul Dubourdieu și căpitanii Meillerie și Duodo fiind uciși, iar căpitanul Péridier grav rănit.

În perioada imediat următoare, Hoste a depus eforturi de a-i convinge pe francezi să predea nava Flore, eforturi respinse de căpitanul lui Danaé, care preluase comanda escadrilei franceze. Navele franceze și venețiene care au scăpat au fost ințial duse la Ragusa (Dubrovnik) așteptând aprovizionare pentru continuarea campaniei, dar o escadrilă britanică separată a descoperit și a scufundat nava de aprovizionare la Parenzo (Poreč), obligându-i pe francezi să se retragă din regiune. În Marea Britanie, acțiunea lui Hoste a primit multe laude; locotenenții escadrilei au fost toți avansați la gradul de comandor, iar căpitanii au primit toți o medalie comemorativă. Aproape patru decenii mai târziu, bătălia a fost recunoscută și prin emiterea baretelor Lissa pentru , acordată tuturor participanților britanici care mai trăiau în 1847. La sosirea în Regatul Unit, Corona și Bellone au fost reparate și apoi achiziționate pentru serviciu în cadrul Marinei Regale Britanice, Corona reconstruită fiind botezată , iar Bellona devenind  . Daedalus a revenit pe ape în 1812 sub comanda căpitanului , dar a fost folosită mai puțin de un an, naufragiind în largul Ceylonului în iulie 1813.

Superioritatea numerică britanică în regiune a fost asigurată; atunci când întăririle franceze pentru regiunea Mării Adriatice au plecat din Toulon la 25 martie, ele au fost vânate și trimise înapoi în Franța de către căpitanul  pe  înainte de a trece de Corsica. Tot restul anului 1811 însă, escadrilele britanice și franceze de fregate au continuat ciocnirile  de-a lungul Adriaticii, cea mai importantă luptă fiind , în care o a doua escadrilă franceză a fost distrusă. Acțiunea a avut efecte semnificative pe termen lung; distrugerea uneia dintre cele mai bine pregătite și mai bine conduse de escadrile ale Marinei Franceze și moartea agresivului Dubourdieu a distrus capacitatea francezilor de a lovi în Balcani împotriva Imperiului Otoman.

Ordinea de luptă

Legendă
 Simbolul † indică faptul că ofițerul a murit în luptă sau în urma rănilor suferit.
 Navele sunt ordonate în succesiunea în care s-au format pentru luptă.
  = Marina Regală Britanică,  = Marina Franceză,  = Marina Regatului Italiei.

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Lissa
Lissa

Bătălia de la Lissa (1811)


Şenay Gürler (d. 28 Haziran 1966, İzmir), Türk sinema, televizyon ve tiyatro oyuncusu ve sunucu.

Hayatı
Dokuz Eylül Üniversitesi Güzel Sanatlar Fakültesi Sinema Bölümünden mezundur. En çok, 2004-2009 yılları arasında atv'de yayımlanan Avrupa Yakası adlı dizide canlandırdığı "Fatoş" karakteriyle tanınmaktadır. 2006-2007 yılları arasında yayımlanan Acemi Cadı adlı dizide "Selda", 2014-2015 yılları arasında yayınlanan Kaçak Gelinler adlı dizide ise Seniha Sultan karakterini canlandırmıştır.

1986 yılında evlenen Gürler ertesi yıl boşanmıştır. Bu evlilikten Duygu Yıldırım (d. 1987) adında bir kızı vardır. Gürler, 2014'ten beri milli bilardocu Semih Saygıner ile birliktedir.

Tiyatro oyunları
 2002: Ermişler Ya da Günahkarlar : Oyun Atölyesi
 2006: Kocasını Pişiren Kadın : Aysa Prodüksiyon Tiyatrosu
 2007: Savaş İkinci Perde Çıkacak : İstanbul Devlet Tiyatrosu
 2012: Kayıp : Craft Tiyatro
 xxxx: Ödenmeyecek Ödemiyoruz : İzmir Sanat Tiyatrosu
 xxxx: Parkta : Aksanat Prodüksiyon Tiyatrosu
 xxxx: Yaşamak Güzel Şey Be Kardeşim : Yeni Tiyatro

Filmografisi

Sunuculuk
 Çeşitli Belgesel ve Programlar (TRT İzmir Televizyonu)
 Çeşitli Kültür Sanat Programları (TRT İstanbul Televizyonu)
 Sen Olsaydın (Show TV)

Seslendirme
 Şenay Gürler e2 kanalı için Desperate Housewives dizisinde Lynette Scavo karakterinin Türkçe dublajını yapmıştır.
 Alfa Romeo marka arabanın Giulietta modelinin reklamında seslendirmenlik yapmıştır.

Ödüller
 2006: 39. Sinema Yazarları Derneği Ödülleri - "En iyi yardımcı kadın oyuncu" - Korkuyorum Anne
 2017: 22. Sadri Alışık Tiyatro ve Sinema Oyuncu Ödülleri - "Yılın En Başarılı Kadın Oyuncusu" - Kasap Havası

Kaynakça

Dış bağlantılar

 TSA´de Şenay Gürler

1966 doğumlular
İzmir doğumlu kadın oyuncular
Türk kadın sinema oyuncuları
Türk kadın tiyatro oyuncuları
Türk kadın dizi oyuncuları
Türk kadın seslendirme sanatçıları
Dokuz Eylül Üniversitesinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar

Şenay Gürler


An Oncidium ornithocephalum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Oncidium ornithocephalum in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium ornithocephalum


Auscultation (based on the Latin verb auscultare "to listen") is listening to the internal sounds of the body, usually using a stethoscope. Auscultation is performed for the purposes of examining the circulatory and respiratory systems (heart and breath sounds), as well as the alimentary canal.

The term was introduced by René Laennec.  The act of listening to body sounds for diagnostic purposes has its origin further back in history, possibly as early as Ancient Egypt. (Auscultation and palpation go together in physical examination and are alike in that both have ancient roots, both require skill, and both are still important today.) Laënnec's contributions were refining the procedure, linking sounds with specific pathological changes in the chest, and inventing a suitable instrument (the stethoscope) to mediate between the patient's body and the clinician's ear.

Auscultation is a skill that requires substantial clinical experience, a fine stethoscope and good listening skills. Health professionals (doctors, nurses, etc.) listen to three main organs and organ systems during auscultation: the heart, the lungs, and the gastrointestinal system. When auscultating the heart, doctors listen for abnormal sounds, including heart murmurs, gallops, and other extra sounds coinciding with heartbeats. Heart rate is also noted. When listening to lungs, breath sounds such as wheezes, crepitations and crackles are identified. The gastrointestinal system is auscultated to note the presence of bowel sounds.

Electronic stethoscopes can be recording devices, and can provide noise reduction and signal enhancement.  This is helpful for purposes of telemedicine (remote diagnosis) and teaching. This opened the field to computer-aided auscultation. Ultrasonography (US) inherently provides capability for computer-aided auscultation, and portable US, especially portable echocardiography, replaces some stethoscope auscultation (especially in cardiology), although not nearly all of it (stethoscopes are still essential in basic checkups, listening to bowel sounds, and other primary care contexts).

Auscultogram
The sounds of auscultation can be depicted using symbols to produce an auscultogram.  It is used in cardiology training.

Mediate and immediate auscultation

Mediate auscultation is an antiquated medical term for listening (auscultation) to the internal sounds of the body using an instrument (mediate), usually a stethoscope.  It is opposed to immediate auscultation, directly placing the ear on the body.

Doppler auscultation

It was demonstrated in the 2000s that Doppler auscultation using a handheld ultrasound transducer enables the auscultation of valvular movements and blood flow sounds that are undetected during cardiac examination with a stethoscope. The Doppler auscultation presented a sensitivity of 84% for the detection of aortic regurgitations, while classic stethoscope auscultation presented a sensitivity of 58%. Moreover, Doppler auscultation was superior in the detection of impaired ventricular relaxation. Since the physics of Doppler auscultation and classic auscultation are different,  it has been suggested that both methods could complement each other.

See also
 Breath sounds
 Heart sounds
 Intestinal sound
 Palpation, the practice of examining a patient through the use of hands
 Percussion (medicine)
 Pericardial friction rub
 Triangle of auscultation

References

External links

 The Auscultation Assistant , - "provides heart sounds, heart murmurs, and breath sounds in order to help medical students and others improve their physical diagnosis skills"
 MEDiscuss - Respiratory auscultation with audio examples
 Blaufuss Multimedia - Heart Sounds and Cardiac Arrhythmias
 Independent Stethoscope Review - Comparative review of stethoscopes, including frequency response graphs.
 Auscultation Lessons and Reference Guide - Compilation of 100+ Heart and Lung Sounds and Phonocardiograms
 Wave Doppler Auscultation - Cardiac Continuous Wave Doppler audio and video examples

Audible medical signs
Veterinary diagnosis
Physical examination

Auscultation


Kako je Gru ukrao mjesec (eng. Despicable Me) je računalno animirana medijska franšiza usredotočena na Grua, reformiranog superzlikovca (koji kasnije postaje otac, suprug i tajni agent) i njegove žuto obojene Minione. Producira ga Illumination, a distribuira njegova matična tvrtka Universal Pictures.

Franšiza je započela s istoimenim filmom iz 2010. godine, nakon čega su uslijedila dva nastavka, Gru na super tajnom zadatku (2013.) i Kako je Gru postao dobar (2017.), s budućim nastavkom, Kako je Gru ukrao mjesec 4, koji se očekuje 2024. godine; i dvama dodatnim prethodnicima, Malci (2015.) i Malci 2: Kako je Gru postao Gru (2022.). Franšiza također uključuje mnoge kratke filmove, televizijski specijal, nekoliko video igrica i atrakciju u tematskom parku. To je franšiza animiranog filma s najvećom zaradom i 15. filmska franšiza s najvećom zaradom svih vremena, zaradivši preko 4,4 milijarde dolara na globalnoj razini.

Filmovi
 Kako je Gru ukrao mjesec (2010.)
 Gru na super tajnom zadatku (2013.)
 Malci (2015.)
 Kako je Gru postao dobar (2017.)
 Malci 2: Kako je Gru postao Gru (2022.)

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Kako je Gru ukrao mjesec (franšiza)


Meseta de Bolaven es una región elevada en el sur de Laos. La mayor parte de la meseta se encuentra dentro de la provincia de Champasak, a pesar de que los bordes de la meseta también se encuentran en las provincias de Sekong y Attapeu. Se encuentra ubicada entre la cordillera Annamita, que se extiende a lo largo de la frontera oriental de Laos con Vietnam, y el río Mekong hacia el oeste. La meseta varía en su elevación aproximadamente entre 1000 y 1350 metros (3300 a 4430 pies) sobre el nivel del mar, siendo atravesada por varios ríos y muchas cascadas.

Véase también
Geografía de Laos
Geografía de Asia

Referencias

Mesetas de Laos

Meseta de Bolaven


Otok Oenoili otok Holiday je koraljni atol u južnom Tihom oceanu, dio britanskog prekomorskog područja Pitcairnovo Otočje.

Geografija
Nalazi se 143 km sjeverozapadno od otoka Pitcairn.

Atol Oeno ima oko 5 km u promjeru, uključujući središnju lagunu, a ukupna površina svih otočića je veća od 20 km2. Na  atolu ili unutar ruba atola nalaze se dva veća i tri manja otočića. Njihova ukupna površina je samo 0.69 km2. Oeno služi kao privatno mjesto za odmor za nekolicinu stanovnika otoka Pitcairn koji putuju tamo i ostaju dva tjedna u siječnju jer Oeno ima plaže, a Pitcairn ih nema.

Glavni otok (otok Oeno), površine je oko 50 ha, ima šumu i šikaru s pandanima i palmama. Nalazi se u jugozapadnom dijelu lagune atola. Na otoku je instalirana slavina za vodu. Maksimalna nadmorska visina manja je od 5 metara. Pješčani otok (ili otoci) je na sjeveroistoku, unutar lagune, i može biti kratkotrajan otok. Južno i zapadno od glavnog otoka nalaze se tri manja otočića.

Važno područje za ptice

BirdLife International identificirao je otok kao važno područje za ptice (IBA) uglavnom zbog svoje kolonije Murphyjevih zovoja (Pterodroma ultima), za koju se procjenjuje da je s nekih 12 500 parova druga najveća kolonija ovih ptica na svijetu.

Povijest
 Siječanj 1819.: Kapetan James Henderson s broda Časne Istočnoindijskw kompanije Hercules ugledao je otok Oeno
 1822. – 1823. Kapetan Ralph Bond u brigadi za pečaćenje Martha iz Londona vidio je ovaj otok, vjerojatno u ljeto/jesen 1822.
 26. siječnja 1824.: Kapetan George Worth na američkom kitolovcu Oeno naziva atol po svom brodu
 5. ožujka 1858. : Wild Wave, kliper od 1500 tona koji je plovio iz San Francisca, nasukao se na grebenu Oeno.
 1875.: Khandeish je doživio havariju na Oenu
 23. kolovoza 1883.: Oregon je doživio havariju na Oenu.
 Travanj 1893.: Bowdon je doživio havariju na Oenu
 10. srpnja 1902.: Oeno pripojen Ujedinjenom Kraljevstvu
 1938.: Uključeno u koloniju otočja Pitcairn
 1997. : Polinezijski štakori istrebljeni
 2. srpnja 2019.: otok Oeno doživio je potpunu pomrčinu Sunca.

Povezani članci
 Pusti otok

Izvori

Vanjske poveznice

 Oeno Photo Tour – Žitelji Pitcairna koji provode praznike na otoku
 Evolucija otoka: otok Oeno iz NASA Zemaljskog opservatorija
 Karta otoka Oeno

Otoci Pitcairnovog Otočja
Atoli

Oeno


Die Dean-Insel ist eine 43 km lange, 22 km breite und ganzjährig vereiste Insel im Getz-Schelfeis vor der Küste des ostantarktischen Marie-Byrd-Land. Sie liegt zwischen der Grant-Insel und der Siple-Insel. Mit ihrem Nordkap Birdwell Point touchiert die Insel das offene Meer am Wrigley Gulf, einer Schelfeisbucht des unbenannten Randmeers des Südlichen Ozeans westlich der Amundsensee. Die Insel markiert die Grenze zwischen der Bakutis-Küste im Osten und der Hobbs-Küste im Westen.

Die Besatzung des amerikanischen Eisbrechers Glacier entdeckte die Insel am 5. Februar 1962 aus 30 km Entfernung. Sie wurde nach Chief Warrant Officer Samuel Lester Dean (* 1925) benannt, der zum Zeitpunkt als Elektromonteur auf der USS Glacier tätig war.

Einzelnachweise

Insel (Antarktika)
Insel (Südlicher Ozean)

Dean-Insel


بوزارية قرية تونسية تقع في ولاية بنزرت.

انظر أيضًا
 ولاية بنزرت

قرى ولاية بنزرت
جغرافيا تونس

بوزارية


Data Universal Numbering System skraćeno DUNS ili D-U-N-S je univerzalni sustav numeriranja podataka koji je razvio i njime upravlja Dun & Bradstreet (D&B). DUNS broj je jedinstveni deveteroznamenkasti numerički identifikator koji se dodjeljuje svakom poslovnom subjektu, neprofitnoj organizaciji ili drugom pravnom obliku.

Predstavljen je 1963. godine kao podrška kreditnom izvještavanju, a kasnije je postao standard u cijelom svijetu. Korisnici DUNS-a su između ostalog Europska komisija, Ujedinjeni narodi, američka vlada, Apple i niz ostalih državnih agencija i privatnih kompanija. Više od 50 svjetskih udruga industrije i trgovine priznaje, preporučuje ili zahtijeva DUNS broj. D&B baza podataka sadrži preko 500 milijuna zapisa širom svijeta.

Financije

DUNS


El calma-olas es una instalación comúnmente dispuesta a proa o a popa, apropiada para soltar aceite sobre el agua con objeto de producir, cuando hay una gran marejada, una zona tranquila en torno del buque o por la parte de barlovento.

El aceite se emplea para calmar el oleaje, lanzándolo por medio de un bombillo en la dirección deseada o bien suspendiendo por la parte exterior del buque, en los puntos más convenientes, sacos llenos de algodones o estopas empapadas en tal materia.

Referencias

Equipo de un barco

Calma-olas


The Federalist (mai târziu cunoscută sub numele de The Federalist Papers) este o colecție de 85 de articole și eseuri scrise sub pseudonimul "Publius" de către Alexander Hamilton, James Madison și John Jay pentru a promova  Constituției Statelor Unite. Șaptezeci și șapte dintre aceste eseuri au fost publicate în serie în The Independent Journal, New York Packet și Daily Advertiser între octombrie 1787 și august 1788. O compilație în două volume cuprinzându-le pe ele și pe altele opt a fost publicată în 1788 sub titlul The Federalist: A Collection of Essays, Written in Favour of the New Constitution, as Agreed upon by the Federal Convention, 17 septembrie 1787. Colecția a fost cunoscută sub numele de The Federalist până când în secolul al XX-lea a apărut numele The Federalist Papers.

Deși autorii articolelor doreau în primul rând să influențeze votul în favoarea ratificării Constituției, în "" ei au încadrat explicit dezbaterea în termeni politici mai largi:

S-a afirmat adesea că se pare că este rezervat oamenilor din această țară, prin comportamentul și exemplul lor, rolul de a hotărî asupra importantei întrebări dacă societățile de oameni sunt într-adevăr capabile sau nu, de a-și stabili o bună guvernare prin reflecție și cumpănire, sau dacă sunt pentru totdeauna sortite să depindă pentru constituțiile politice pe accident și de forță.

"Articolul Federalist Nr. 10", în care Madison discută despre mijloacele de prevenire a dictaturii majorității și pledează pentru o republică mare, comercială, este în general considerat a fi cel mai important dintre cele 85 de articole din perspectivă filosofică; acesta este completat de "" în care Madison ia măsura Statelor Unite, declară oportună o republică extinsă, și se încheie cu o memorabilă pledoarie în favoarea creativității constituționale și politice  a Convenției Federale. În "", Hamilton susține că nu este nevoie să se modifice Constituția prin adăugarea unei Legi a Drepturilor, insistând că diferitele dispoziții ale proiectului Constituției ce protejează libertățile constituie deja o "lege a drepturilor". "", scris tot de Hamilton, pune bazele doctrinei revizuirii judiciare de către instanțele federale a legislației federale sau a actelor executive. "" prezintă opinia lui Hamilton despre un executiv condus de o singură persoană. În "", Madison expune cel mai clar ce anume a ajuns să fie numit "". În "", Madison distilează argumentele despre mecanismele de verificare și control într-un eseu citat adesea pentru justificarea guvernării ca fiind "cea mai măreață dintre toate reflecțiile asupra naturii umane".

Potrivit istoricului , ele sunt o "incomparabilă expunere a Constituției, un clasic al științelor politice de neegalat atât în amploare cât și în profunzime de produsul oricărui alt scriitor american".

Istoria

Originile

 și-a trimis proiectul de Constituție Congresului Confederației, care la rândul său l-a transmis statelor membre pentru ratificare la sfârșitul lunii septembrie 1787. Pe , "Cato" a apărut pentru prima dată în presa din New York criticând propunerea; "Brutus" l-a urmat pe . Acestea și alte articole și scrisori deschise care criticau noua Constituție aveau să devină cunoscute sub numele de "". Ca răspuns, Alexander Hamilton a decis să lanseze o apărare măsurată și o explicație cuprinzătoare a proiectului de Constituție pentru cetățenii statului New York. El a scris în  că seria ca "încerca a da un răspuns satisfăcător tuturor obiecțiilor care își vor fi făcut apariția, și care pot părea să merite puțin din atenția dumneavoastră".

Hamilton a recrutat colaboratori pentru proiect. El l-a luat pe lângă el pe John Jay, care, după patru eseuri (, , , și ), s-a îmbolnăvit și a mai contribuit doar cu un singur alt eseu, . De asemenea, el a distilat pledoaria sa într-un pamflet în primăvara anului 1788, An Address to the People of the State of New-York; Hamilton l-a citat și l-a aprobat în . James Madison, prezent în New York ca delegat al Virginiei la Congresul Confederației, a fost recrutat de către Hamilton și Jay, și a devenit cel mai important colaborator al lui Hamilton. Se pare că au fost evaluați și  și ; Morris ar fi refuzat invitația, iar Hamilton a respins trei eseuri scrise de Duer. Duer a scris mai târziu în sprijinul a trei autori federaliști sub pseudonimul "Philo-Publius", adică "Prietenul lui Publius".

Hamilton a ales "Publius" ca pseudonim sub care să scrie seria de articole. Deși mai multe alte piese reprezentând ambele părți ale dezbaterii constituționale erau scrise sub nume romane, Albert Furtwangler susține că ""«Publius» era o clasă peste «Caesar» sau «Brutus» sau chiar «Cato».  nu a fost un apărător târziu al republicii, ci unul dintre fondatorii ei. Numele său mai celebru, Publicola, însemna «prietenul poporului»". Nu a fost prima dată când Hamilton a folosit acest pseudonim: în 1778, a semnat cu el cele trei scrisori deschise în care îl ataca pe colegul federalist . Patriotismul lui Chase a fost pus sub semnul întrebări după ce Hamilton a dezvăluit că Chase a profitat de informațiile dobândite în Congres pentru a încerca să domine piața făinii.

Autorii
La data publicării, autorul articolelor era un secret bine păzit, deși observatorii abili au remarcat identitatea lui Hamilton, Madison și Jay. După moartea lui Hamilton în 1804, a devenit publică o listă elaborată de el prin care revendica paternitatea a două treimi din articole, inclusiv unele care păreau mai probabil lucrările lui Madison (Nr. 49-58 și 62-63). Munca de detectiv a lui  din 1944 a postulat următoarele atribuiri de autor, coroborate în 1964 de o analiză pe computer a textelor:
 Alexander Hamilton (51 de articole: Nr. 1, 6–9, 11–13, 15–17, 21–36, 59–61, și 65–85)
 James Madison (29 de articole: Nr. 10, 14, 18-20, 37–58 și 62–63)
 John Jay (5 articole: Nr. 2–5 și 64).
Un total de 85 de articole au fost scrise de către cei trei într-un interval de zece luni, sub pseudonimul "Publius" deoarece acesta amintea de fondatorul Republicii Romane, și folosirea acestei denumiri implica intenție pozitivă. Madison este acum recunoscut ca părinte al Constituției în ciuda faptului că el a respins în mod repetat această onoare în timpul vieții. Madison a devenit un important membru al Camerei Reprezentanților a SUA reprezentând Virginia (1789–1797), ca secretar de stat (1801–1809), și în cele din urmă ca cel de al patrulea președinte al Statelor Unite. Hamilton, care era un sustinător de seamă al reformei constituționale naționale de-a lungul anilor 1780 și a reprezentat New Yorkul la , în 1789 a devenit primul , un post pe care a deținut-o până la demisia sa în 1795. John Jay, care a fost secretar pentru afaceri externe în perioada Articolelor de Confederare din 1784 până la expirarea lor în 1789, a devenit primul președinte al Curții Supreme a Statelor Unite ale Americii în 1789, retrăgându-se în 1795 pentru a accepta alegerea ca guvernator al statului New York, un post deținut timp de două mandate, până la retragerea definitivă din viața politică în anul 1801.

Publicarea

Articolele The Federalist au apărut în trei ziare din New York: , , și , începând cu data de . Deși scrise și publicate în grabă, articolele  au fost citite și au influențat foarte mult forma de instituțiilor politice americane. Între ele, Hamilton, Madison și Jay au ținut un ritm rapid, uneori apărând trei sau chiar patru eseuri semnate de Publius într-o singură săptămână. Garry Wills observă că ritmul de producție "copleșea" orice răspuns posibil: "Cine ar fi putut, chiar având suficient timp la dispoziție, să răspundă la o asemenea canonadă de argumente? Și nu avea nimeni timp." Hamilton a încurajat și retipărirea eseurilor în ziare din afara statului New York și, într-adevăr, ele au fost publicate în mai multe alte state unde aveau loc dezbateri despre ratificare. Cu toate acestea, ele au fost publicate doar neregulat în afara New Yorkului, și în alte părți ale țării au fost de multe ori umbrite de autorii locali.

Deoarece eseurile au fost inițial publicate în New York, cele mai multe dintre ele încep cu aceeași : "Poporului statului New York".

Cererea mare pentru eseuri a condus la publicarea lor într-o formă mai permanentă. De la 1 ianuarie 1788, editura newyorkeză J. & A. McLean a anunțat că va publica primele treizeci și șase de eseuri ca un volum legat; volumul a fost lansat pe 2 martie și a fost intitulat The Federalist. Noi eseuri au continuat să apară în ziare;  a fost ultimul număr care a mai apărut în această formă, pe 2 aprilie. Un al doilea volum legat conținând ultimele patruzeci și nouă de eseuri a fost lansat pe 28 mai. Restul de opt lucrări au fost publicate în ziarele din New York între 14 iunie și 16 august.

O ediție franceză din 1792 a încheiat anonimitatea colectivă a lui Publius, anunțând că lucrarea a fost scrisă de "MM Hamilton, Maddisson E Gay", cetățeni ai statului New York. În 1802, George Hopkins a publicat o ediție americană care, similar, dădea numele autorilor. Hopkins a dorit și ca "numele autorului să fie prefixat fiecărui număr", dar în acest moment Hamilton a insistat ca acest lucru să nu se întâmple, și împărțirea eseurilor între cei trei autori a rămas un secret.

Prima publicare care a împărțit lucrările astfel a fost o ediție din 1810 care a folosit o listă lăsată de Hamilton pentru a asocia autorii cu numerele lor; această ediție a apărut ca două volume din compilația "Operele lui Hamilton". În 1818, Jacob Gideon a publicat o ediție nouă cu o nouă listă de autori, pe baza unei liste furnizate de către Madison. Diferența dintre lista lui Hamilton și cea a lui Madison a constituit baza unei dispute pe tema paternității unei duzini de eseuri.

Atât ediția lui Hopkins cât și cea a lui Gideon încorporau modificări importante asupra textului articolelor, efectuate în general cu acordul autorilor. În 1863, Henry Dawson a publicat o ediție care conține textul originar din ziare, argumentând că acestea ar trebui să fie păstrate așa cum au fost scrise în acel moment istoric, nu editate de autori ani mai târziu.

Oamenii de știință moderni folosesc, în general, textul pregătit de către Jacob E. Cooke pentru ediția lui din 1961 a The Federalist; această ediție a folosit textele din ziare pentru eseurile cu numerele 1-76 și ediția McLean pentru eseurile cu numerele 77-85.

Eseurile disputate
Paternitatea a șaptezeci și trei dintre eseurile  este destul de sigură. Douăsprezece dintre aceste eseuri sunt contestate de unii istorici, deși consensul modern este că Madison a scris eseurile nr. 49-58, iar nr. 18-20 au fost scrise în colaborare de el și de Hamilton;  îi aparține lui John Jay. Prima numire publică a autorilor eseurilor individuale a fost furnizată de către Hamilton care, în zilele dinaintea duelului său armat fatal cu Aaron Burr, a furnizat avocatului său o listă detaliată cu autorul fiecărui număr. Această listă îl credita pe Hamilton cu șaizeci și trei de eseuri (trei dintre acestea fiind scrise în comun cu Madison), aproape trei sferturi din ansamblu, și a fost folosit ca bază pentru o imprimare din 1810, care a fost prima care a atribuit anume fiecare eseu autorului său.

Madison nu a contestat imediat lista lui Hamilton, ci a dat și el lista lui pentru ediția Gideon din 1818 de The Federalist. Madison a revendicat douăzeci și nouă de articole, și el a sugerat că diferența dintre cele două liste a fost "fără îndoială, datorată grabei cu a fost întocmit memorandumul [lui Hamilton]." O eroare cunoscută în lista lui Hamilton—atribuirea incorectă a  lui John Jay, când, de fapt, Jay a scris Nr. 64—a furnizat unele dovezi în favoarea afirmației lui Madison.

S-au efectuat în mai multe rânduri analize statistice pentru a încerca să se lămurească problema autorului pe baza frecvenței cuvintelor și a stilului de scris. Aproape toate studiile statistice arată că articolele contestate au fost scrise de către Madison, deși un studiu informatic sugerează că ele ar fi fost scrise în colaborare.

Influența privind dezbaterea despre ratificare
Articolele  au fost scrise pentru a sprijini ratificarea Constituției, în special în New York. Nu se știe dacă ele au avut efect în acest sens. Procedurile de ratificare au avut loc separat în fiecare stat, și eseurile nu au fost retipărite regulat în afara New Yorkului; mai mult, când seria era în plină desfășurare, un număr important de state deja ratificaseră Constituția, de exemplu Pennsylvania, pe 12 decembrie. New York a așteptat până la 26 iulie; cu siguranță  au fost mai importante aici decât oriunde altundeva, dar Furtwangler susține că "cu greu ar putea rivaliza cu alte forțe majore în lupta politică pentru ratificare"—anume, aceste forțe cuprindeau influența personală a federaliștilor celor mai cunoscuți, ca Hamilton și Jay, și a antifederaliștilor, inclusiv guvernatorul George Clinton. Mai mult, când New York a ajuns la vot, zece state ratificaseră deja Constituția și deci ea era deja adoptată: era nevoie ca doar nouă state să o ratifice ca noul guvern să fie stabilit între ele; ratificarea de către Virginia, al zecelea stat, a pus presiune asupra New Yorkului să o ratifice. În lumina acestor fapte, Furtwangler observă că "refuzul New Yorkului ar fi făcut din acel stat un străin ciudat."

Doar 19 federaliști au fost aleși în convenția de ratificare din New York, în comparație cei 46 de delegați ai antifederaliștilor. Deși New York a ratificat Constituția pe 26 iulie, lipsa de sprijin public pentru federaliștii pro-Constituție l-a făcut pe istoricul John Kaminski să sugereze că impactul avut de The Federalist asupra cetățenilor New Yorkului a fost "neglijabil".

În ce privește Virginia, care a ratificat Constituția la  din 25 iunie, Hamilton scria într-o scrisoare adresată lui Madison că ediția adunată de The Federalist fusese trimisă în Virginia; Furtwangler presupune că ea trebuia să acționeze ca "manual al participantului la dezbaterea de la convenția de acolo", deși susține că această influență indirectă ar fi o "distincție dubioasă". Probabil de mai mare importanță pentru dezbaterea din Virginia au fost, în orice caz, sprijinul lui George Washington pentru proiectul de Constituție și prezența lui Madison și a guvernatorului Edmund Randolph la convenție și argumentația lor în favoarea ratificării.

Structura și conținutul
În , Hamilton enumera șase subiecte ce urmau a fi incluse în articolele următoare:
 "Utilitatea UNIUNII pentru prosperitatea dumneavoastră politică" – acoperit în Nr. 2 până la Nr. 14
 "Insuficiența prezentei Confederații pentru păstrarea acestei Uniuni" –acoperit de la Nr. 15 la Nr 22
 "Necesitatea unui guvern cel puțin la fel de energic cu cel propus pentru atingerea acestui obiectiv", – acoperit de la Nr. 23 la Nr. 36
 "Conformitatea proiectului de constituție cu adevăratele principii ale guvernării republicane" – acoperit de la Nr. 37 la Nr. 84
 "Analogia cu constituția propriului dumneavoastră stat", – acoperit în Nr. 85
 "Măsurile de securitate suplimentare pe care adoptarea acesteia le va permite acestei specii de guvern, libertății și prosperității", – acoperit în Nr. 85.
Furtwangler constată că, pe măsură ce seria creștea, acest plan a fost oarecum schimbat. Cel de-al patrulea subiect s-a extins într-o acoperire detaliată a articolelor individuale din Constituție și a instituțiilor mandatate de ele, în timp ce ultimele două subiecte au fost doar atinse în ultimul eseu.

Documentele pot fi defalcate după autor și după subiect. La începutul serii, toți cei trei autori au contribuit; primele douăzeci de articole sunt defalcate în unsprezece de Hamilton, cinci de Madison și patru de Jay. Restul seriei este însă dominată de trei segmente lungi scrise de un singur autor: Nr. 21 până la Nr. 36 de Hamilton, Nr. 37 până la 58 de către Madison, scrise în timp ce Hamilton era în Albany, și de la Nr. 65, până la sfârșit de Hamilton, publicate după ce Madison a plecat în Virginia.

Opoziția față de Bill of Rights
Articolele  (în special ) se remarcă prin opoziția lor față de ceea ce mai târziu a devenit Bill of Rights a Statele Unite ale Americii. Ideea de a adăuga o Lege a Drepturilor la Constituție a fost inițial controversată, deoarece Constituția, așa cum este ea scrisă, nu enumera și proteja anume drepturile oamenilor, ci mai degrabă enumera atribuțiile guvernului și lăsa tot ce nu era specificat în mâinile statelor și oamenilor. Alexander Hamilton, autorul Articolului Federalist Nr. 84, se temea că o astfel de enumerare, odată scrisă explicit, ar fi ulterior interpretată ca o listă exclusivă a drepturilor pe care le au oamenii.

Cu toate acestea, opoziția lui Hamilton față de o Lege a Drepturilor era departe de a fi universală. , scriind sub pseudonimul Brutus, a articulat acest punct de vedere, în așa-numitul , afirmând că un guvern neîngrădit de o astfel de lege ar putea ușor degenera în tiranie. Referințele din  și din dezbaterile de ratificare avertizează față de demagogii care, prin apeluri cu putere de dezbinare, ar avea ca scop tirania.  începe și încheie cu această problemă. În ultimul articol, Hamilton oferă "o lecție de moderație tuturor sincerilor iubitori ai Uniunii, și ar trebui să îi pună în gardă împotriva riscului de anarhie, război civil, de perpetuă înstrăinare a Statelor unele față de altele, și, probabil, despotismului militar al vreunui demagog de succes". Problema a fost clarificată de către al Nouălea Amendament.

Abordări și interpretări moderne

Utilizarea judiciară
Atunci când interpretează Constituția, judecătorii federali utilizează frecvent eseurile The Federalist ca o prezentare contemporană a intențiilor celor care au întocmit și ratificat Constituția. Ele au fost aplicate pe probleme variind de la puterea guvernului federal în domeniul afacerilor externe (în ) până la validitatea legilor  (în decizia din cazul  din 1798, probabil prima hotărâre care menționează The Federalist). Până în 2000, The Federalist fusese citat de 291 ori în hotărârile Curții Supreme.

Au existat mereu controverse pe marginea a cât de mult ar trebui respectate eseurile The Federalist în interpretarea constituțională. Încă din 1819, președintele Curții Supreme John Marshall a remarcat în celebrul caz  că "opiniilor exprimate de către autorii acestor opere li s-a acordat pe bună dreptate un mare respect în explicarea Constituției. Nu există elogiu care să le poată exagera meritele; dar în aplicarea opiniilor în cazurile care pot apărea în cursul guvernării noastre, trebuie reținut dreptul de a le judeca corectitudinea." Într-o scrisoare adresată lui  în 1821, el a declarat că "înțelesul legitim al Instrumentului trebuie să fie derivat din textul în sine; sau, dacă trebuie căutată o cheie în altă parte, nu trebuie să fie căutată în opiniile sau intențiile Corpului care a planificat & propus Constituția, ci în sensul atașat acesteia de oamenii din Convențiile statului respectiv în cadrul cărora ele au primit toată autoritatea de care dispun."

Lista completă
Culorile utilizate pentru fundalul rândului corespund autorului lucrării.

Note

Bibliografie
 Adair, Douglass. Fame and the Founding Fathers. Indianapolis: Liberty Fund, 1974. Colecție de eseuri; cel utilizat aici este cel intitulat "".
  și David L. Wallace. Inference and Disputed Authorship: The Federalist. Addison-Wesley, Reading, Mass., 1964.
 Furtwangler, Albert. The Authority of Publius: A Reading of the Federalist Papers. Ithaca, New York: Cornell University Press, 1984.
 Wills, Gary. Explaining America: The Federalist, Garden City, NJ: 1981.

Lectură suplimentară
  The End of Kings: A History of Republics and Republicans, Chicago: University of Chicago Press, 2000.
 Meyerson, Michael I. Liberty's Blueprint: How Madison and Hamilton Wrote the Federalist Papers, Defined the Constitution, and Made Democracy Safe for the World, New York: Basic Books, 2008.
 Dietze, Gottfried. The Federalist: A Classic on Federalism and Free Government, Baltimore: The Johns Hopkins Press, 1960.
 Epstein, David F. The Political Theory of the Federalist, Chicago: The University of Chicago Press, 1984.
 Gray, Leslie, and Wynell Burroughs. "Teaching With Documents: Ratification of the Constitution", Social Education, 51 (1987): 322–24.
  Saving the Revolution: The Federalist Papers and the American Founding, New York: 1987.
 Patrick, John J., and Clair W. Keller. Lessons on the Federalist Papers: Supplements to High School Courses in American History, Government and Civics, Bloomington, IN: Organization of American Historians in association with ERIC/ChESS, 1987. ED 280 764.
 Schechter, Stephen L. Teaching about American Federal Democracy, Philadelphia: Center for the Study of Federalism at Temple University, 1984. ED 248 161.
 Scott, Kyle. The Federalist Papers: A Reader's Guide (New York: Bloomsbury Press, 2013) 202 pp.
 Sunstein, Cass R. The Enlarged Republic – Then and Now, New York Review of Books, (26 martie 2009): Volume LVI, Number 5, 45.
 Webster, Mary E. The Federalist Papers: In Modern Language Indexed for Today's Political Issues. Bellevue, WA: Merril Press, 1999.
  Philosophy, The Federalist, and the Constitution, New York: 1987.
 Zebra Edition. The Federalist Papers: (Or, How Government is Supposed to Work), Edited for Readability. : Lucky Zebra Press, 2007.

Legături externe

 The Federalist Papers, original 1788 printing
1787 în legislație
1787 în Statele Unite ale Americii
Cărți din 1788
1788 în legislație
1788 în Statele Unite ale Americii
Eseuri din secolul al XVIII-lea
Democrație
Documente ale Războiului civil american

Federalist Papers


La Sabana de Rupununi es una llanura en el país suramericano de Guyana, que la administra como parte de la región de Alto Tacutu-Alto Esequibo. Es una ecorregión de pastizales tropicales y subtropicales, sabanas y matorrales.

La sabana Rupununi se encuentra entre el río Rupununi y los límites con Brasil y Venezuela, este última reclama la región como parte de lo que denomina Guayana Esequiba. La sabana está dividida por las montañas Kanuku.

La sabana está llena de vida silvestre, incluyendo una gran variedad de especies de aves. La sabana es también el hogar del jaguar, así como del águila harpía. La región por lo general sufre las inundaciones en la temporada de lluvias (mayo - agosto).

En 1969 comenzó lo que algunos ganaderos llaman el «levantamiento de Rupununi» (Rupununi Uprising). La revuelta fue sofocada en pocos días.

Véase también
 Geografía de Guyana
 Rebelión de Rupununi

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre la historia de la región

Llanuras de Guyana
Geografía de la Guayana Esequiba
Región de Alto Tacutu-Alto Esequibo

Sabana de Rupununi


An Cyrtochilum scabiosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach ngan Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Cyrtochilum scabiosum in nahilalakip ha genus nga Cyrtochilum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyrtochilum

Cyrtochilum scabiosum


În chimia organică, termenul de carbon asimetric (carbon chiral) face referire la un atom de carbon care formează patru legături cu patru atomi sau grupe de atomi diferite. Conform regulii Le Bel-van't Hoff rule, numărul de stereoizomeri ai unui compus organic este egal cu 2n, unde n reprezintă numărul de atomi de carbon asimetrici care se află în molecula compusului.

Exemple
De exemplu, acidul malic are o catenă formată din patru atomi de carbon, dar doar unul dintre aceștia este asimetric. Atomul de carbon asimetric este legat de alți doi atomi de carbon, un atom de oxigen și un atom de hidrogen. În ciuda legăturii pe care o formează cu alți doi atomi de carbon, aceștia fac parte din grupe diferite de atomi:

O tetroză ce conține 2 atomi de carbon asimetrici are 22 =  4 stereoizomeri:

O aldopentoză ce conține 3 atomi de carbon asimetrici are 23 =  8 stereoizomeri:

O aldohexoză ce conține 4 atomi de carbon asimetrici are 24 =  16 stereoizomeri:

Vezi și
 Chiralitate (chimie)

Referințe

Stereochimie

Carbon asimetric


Nowa Odessa (ukrainisch ; russisch /) ist eine Stadt der Oblast Mykolajiw in der Ukraine. Sie liegt etwa 40 Kilometer nordwestlich der Oblasthauptstadt Mykolajiw am Südlichen Bug.

Der Ort ging aus einer Kosakensiedlung hervor, diese trug bis 1739 den Namen Olexijiwske (Олексіївське) und war von russischen Altgläubigen besiedelt. 1739 bis 1832 war der Name Fedoriwka (Федорівка) der offizielle Ortsname, es siedelten sich hauptsächlich nach dem Russisch-Türkischen Krieg Saporoger Kosaken an.
Nachdem nahe dem Ort russische Truppen stationiert wurden, wurde die militärische Siedlung 1832 auf Weisung des Kaisers in "Nowa Odessa" umbenannt und diese dann 1859 aufgelöst und mit dem Ort vereinigt.

Von 1923 bis 2020 war Nowa Odessa der Hauptort des gleichnamigen Rajons Nowa Odessa, 1976 wurde ihr der Stadtstatus zuerkannt.

Verwaltungsgliederung
Am 12. Juni 2020 wurde die Stadt zum Zentrum der neugegründeten Stadtgemeinde Nowa Odessa (/Nowoodeska miska hromada), zu dieser zählen auch noch die 14 in der untenstehenden Tabelle angeführten Dörfer sowie die Ansiedlung Dilnytsche, bis dahin bildete sie zusammen mit dem Dorf Kryworischschja die gleichnamige Stadtratsgemeinde Nowa Odessa (Новоодеська міська рада/Nowoodeska miska rada) im Westen des Rajons Nowa Odessa.

Seit dem 17. Juli 2020 ist sie ein Teil des Rajons Mykolajiw.

Folgende Orte sind neben dem Hauptort Nowa Odessa Teil der Gemeinde:

Weblinks
 Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch)
 http://www.newodessa.com.ua/

Literatur
 Novaya Odessa, in: Guy Miron (Hrsg.): The Yad Vashem encyclopedia of the ghettos during the Holocaust. Jerusalem : Yad Vashem, 2009 ISBN 978-965-308-345-5, S. 522

Einzelnachweise

Ort in der Oblast Mykolajiw
Ort am Südlichen Bug
Rajon Mykolajiw (Mykolajiw)
Ghetto

Nowa Odessa


Geodromus es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Geodromus becvari Kataev & Wrase, 2006
 Geodromus dumolinii Dejean, 1829

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Geodromus


L'écoquartier de Vidailhan est un quartier du nord de la commune française de Balma, à l'est de l'agglomération toulousaine, chef-lieu de la région Occitanie. En 2014, il fait partie des cinq écoquartiers de Toulouse Métropole qui ont été labellisés par le ministère du Logement, de l'Égalité des territoires et de la Ruralité.

Le projet d'aménagement de l'écoquartier de Vidailhan est lancé en 2006 par Oppidea, société d'économie mixte d'aménagement de l'intercommunalité de Toulouse Métropole. Le projet est confié entre 2008 et 2017 aux urbanistes de KCAP International et Droit de cité Architecture, puis à l'agence COT, ainsi qu'au paysagiste Mutabilis. Il fait appel à de nombreux promoteurs immobiliers, parmi lesquels AERA, Urbis, Les Chalets, Urbis, Saint-Agne Promotion, Pitch Promotion, Lazard et Monné Decroix.

L'écoquartier encourage la mixité urbaine, avec le développement de l'habitat, mais aussi des commerces, de bureaux et de services publics. Il compte également 10 hectares d'espaces verts. Les circulations douces sont encouragées par la présence de pistes cyclables et de voies piétonnes. L'offre de logements permet de répondre à toutes les demandes et à tous les budgets : appartements avec terrasse, maisons individuelles avec jardin, terrains à bâtir.

Géographie

Localisation

L'écoquartier s'établit sur les pentes d'un coteau caractéristique des collines du Lauragais. La pente continue est d'environ 8 %. Le sol est argileux, avec une capacité drainante faible.

Voies de communication et transports
Les circulations douces sont encouragées par la mise en place de voies et de promenades pour les piétons et cycles. Le quartier est également traversé par les lignes de bus  qui donnent un accès rapide à la station Balma – Gramont, terminus de la ligne de métro . Il n'existe en revanche pas de stations de vélos en libre-service VélôToulouse.

Urbanisme

Morphologie urbaine
La structure du quartier se développe en terrasses et s'adapte à la topographie du site.

Logement

Toponymie
Le quartier tient son nom d'une ferme qui appartenait au  à la famille Vidailhan. Elle a laissé son nom au domaine et au terroir qui en dépendait.

Histoire
Le projet du nouveau quartier de Vidailhan, lancé en 2006, s'inscrit dans la problématique de forte croissance de l'agglomération toulousaine, qui accueille chaque année  nouveaux habitants. Il participe au projet de rééquilibrage de l'agglomération vers l'est et au développement d'un pôle urbain autour de la ZAC de Balma-Gramont, vaste projet d'aménagement de 108 hectares du nord-est de l'agglomération. Le quartier de Vidailhan doit à terme accueillir 6000 habitants, alors que le commune de Balma en compte . Le site de 31 hectares est alors principalement agricole.

Oppidea fait appel à une agence d'urbanisme néerlandaise, KCAP International. En 2009, la municipalité de Balma, dirigée par Alain Fillola, souhaite inscrire le projet du nouveau quartier dans la démarche d'une reconnaissance d'écoquartier. Il s'agit alors de proposer un modèle au niveau de la mixité sociale, de l'équilibre économique et des ambitions écologiques.

En 2011, les premiers travaux sont engagés. Les premiers logements sont livrés en 2012 : le quartier compte l'année suivante 500 habitants. En 2015, la crèche et le groupe scolaire José-Cabanis sont inaugurés.

Population et société

Évolutions démographiques
En 2020, le quartier compte 1285 logements, pour une population de  habitants.

Mixité urbaine
L'écoquartier souhaite à mettre en œuvre une mixité urbaine, qui passe d'abord par une mixité sociale et donc une mixité des logements, permettant d'accueillir des habitants de profils sociologiques différents. L'écoquartier Vidailhan propose des maisons individuelles comme des appartements en collectif, des logements privés, en accession, du locatif social ou privé. Un programme d'habitat participatif a aussi été réalisé sur le quartier. En 2021, le quartier compte 25 % de logements sociaux, 5 % de logements à coût maîtrisé et 10 % de logements participatifs en autopromotion.

Une résidence Séniors est ouverte à l'angle de l'avenue de Galilée et de l'avenue Gaston-Doumergue (îlot A8a). Enfin, l'écoquartier comptera un foyer de jeunes travailleurs (îlot B4.2) et un bâtiment de l'Association régionale pour la sauvegarde de l'enfant, de l'adolescent et de l'adulte (Arseaa) (îlot B4.1).

Économie

Emploi

Entreprises, administrations et commerces
L'écoquartier met également en place une mixité des fonctions : commerces, tertiaires, habitat, loisirs. Il propose  m² de tertiaire et  m² de commerces et services. Il se trouve par ailleurs à proximité de la zone commerciale de Gramont, entre Balma et Toulouse, et sa centaine de boutiques et de commerces. Les commerces de proximité sont répartis le long des voies centrales du quartier, autour du jardin de Vidailhan, le long de l'avenue de Galilée, de l'esplanade André-Michaux et de la rue Joseph-Hubert. Un marché de plein vent devrait se tenir sur l'esplanade André-Michaux.

Des immeubles de bureaux sont également implantés, pour la plupart en limite de l'écoquartier, le long de la rue Saint-Jean et de la rue de Vidailhan (îlots A1a, A1b, A1c, A4a et A4d). Plusieurs immeubles de bureaux se trouvent également au nord du quartier, le long de l'avenue de Galilée (îlots A5d1 et A5d2). Ils s'intègrent à la zone d'activités de Gramont, qui compte particulièrement le siège social de la Banque populaire Occitane (33-43 avenue Georges-Pompidou) et le campus Orange (60 rue Saint-Jean).

Environnement et énergie
Le projet d'écoquartier se fonde sur une profonde ambition environnementale.

La consommation énergétique est en partie couverte par des énergies renouvelables ou par l'exploitation de biomasse, ainsi que de l'encouragement de mesures en matière de sobriété de consommation. L'entreprise Engie Cofely exploite un réseau de chaleur livrant  MWh de chaleur. Une centrale énergétique est également créée, combinant les capteurs solaires du parking solaire (îlot A8c) et une chaufferie biomasse (îlot A8d). Ce réseau de chaleur permet d'alimenter les bâtiments en chauffage et en eau chaude sanitaire.

Les espaces verts publics et privés permettent de faire entrer la nature au cœur du quartier. Ils forment également des continuités écologiques, accueillantes pour la faune. Les espaces verts sont plantés d'espèces végétales variées et bien adaptées au climat et au site. Les services des espaces verts de la commune pratiquent une nouvelle gestion des espaces verts, par la limitation des produits phytosanitaires, la priorité aux techniques mécaniques, le fauchage tardif, la limitation de l'arrosage. Le plan du quartier est construit autour des haies et boisements préexistants sur le site qui marquent les rues, les parcs et les cœurs d'îlot, permettant la préservation d'arbres plus anciens. Un jardin central, le parc de Vidailhan, est aménagé au pied des immeubles collectifs. Le Petit Bois correspond à une relique d'enfrichement du temps de l'occupation agricole du site de Vidailhan. Il offre un jardin public plus « nature », avec ses chênes et son sous-bois, sa prairie et une clairière. Le jardin de Vidailhan, le dernier réalisé, offre des espaces de rencontre. En cœur d'îlot, des jardins partagés sont aménagés pour les habitants.

Le Patus est un jardin partagé de 2000 m², ouvert en 2012, établi au nord de l'écoquartier (îlot A3). Il est géré par l'association Vert'dailhan.

L'aménagement de l'écoquartier permet également une meilleure gestion des eaux pluviales. Il s'agit de stocker les eaux pluviales sur le site jusqu'à hauteur d'une pluie vingtennale, mais aussi de faire des ouvrages de retenue des éléments qualitatifs du paysage urbain. La création de noues, tout en évitant la construction de canalisations enterrées surdimensionnées et coûteuses, permet de favoriser l'infiltration des eaux dans le sol. Elles contribuent aussi à agrémenter les espaces publics par des plantations. Les principales noues publiques se situent le long des rues Luan et Vidailhan à l'ouest, Colette et Jean-Giono à l'est. Le système de noues converge vers un jardin creux aménagé au sud du parc de Vidailhan, le long de la rue Étienne-Ventenat, lieu semi-humide qui favorise l'habitat de nombreux végétaux, insectes et amphibiens, mais permet aussi la montée des eaux.

Équipements et monuments

Entreprises et commerces

Équipements publics
L'écoquartier compte enfin des équipements publics : une crèche, le groupe scolaire José-Cabanis, une maison de quartier.

Le groupe scolaire José-Cabanis est construit en 2018 par l'agence 360° Architecture.

Lieux culturels et monuments

Voir aussi

Bibliographie
 Anaïs Leger-Smith, « Critique de paysage de l'écoquartier Vidailhan à Balma, entre écologie de l'espace public et identité territoriale urbain-rural », Textes et contextes, 16-2, 2021 (lire en ligne).
 Présentation de l'écoquartier de Vidailhan , 25 mai 2011 (consulté le 4 mai 2022)

Articles connexes
 Écoquartier
 Balma

Liens externes
 Présentation de l'écoquartier de Vidailhan sur le site d'Oppidea (consulté le 4 mai 2022).
 « Vidailhan, ZAC Balma-Gramont », sur le sité Eco-quartiers.fr (consulté le 4 mai 2022).
 https://actu.fr/occitanie/balma_31044/toulouse-comment-balma-devient-peu-a-peu-le-nouveau-quartier-d-affaires-de-l-agglomeration_47425315.html

Notes et références

Vidailhan

Écoquartier de Vidailhan


ميناء سوسة يقع بمدينة سوسة شرق مدينة شحات شرق ليبيا، يعتبر أكبر ميناء متخصص ومجهز للصيد البحري في ليبيا. وتديره الشركة العامة للصيد البحري وإدارته الجمركية بمدينة

موانئ ومرافئ ليبيا

ميناء سوسة (ليبيا)


Osman Fahir Seden (22 Mart 1924 – 1 Eylül 1998), Türk yönetmen, senarist, yapımcı ve oyuncudur.

Hayatı ve kariyeri
Osman Fahir Seden, Alman Lisesinden mezun oldu. İstanbul Üniversitesinde hukuk eğitimi aldı. Yaşamı boyunca 100'ün üzerinde senaryo yazıp film yönetti. Yönetmenliğini yaptığı filmlerde küçük rollerde yer aldı. Lütfi Akad'la senaryo çalışmaları yaptı. Birçok filmini çektiği Seden Film'i kurdu.

1951 yılında Kani Kıpçak'ın yönettiği "İstanbul Kan Ağlarken" adlı filmin senaryosunu yazarak sinemaya girdi. 1956'da ilk filmi Kanlarıyla Ödediler'i çekti. 1959'da çektiği "Düşman Yolları Kesti" adlı filmle Türk sinemasının önemli yönetmenleri arasına girdi. Bazı önemli filmleri Düşman Yolları Kesti (1959), Namus Uğruna (1960) ve Çalıkuşu'dur (1966). Genellikle duygusal filmler çekmesine rağmen ilk dönemlerinde Feridun Karakaya'nın unutulmaz tiplemesi Cilali İbo serisi gibi filmleri de yönetti. Sinema filmlerinin dışında son dönemlerde pek çok TV dizisinin yönetmenliğini yaptı.

Sanat yaşamı boyunca pek çok ödül kazanan yönetmene, Kültür Bakanlığı tarafından 1991 yılında Devlet Sanatçısı unvanı verildi. Prostat kanserinden dolayı 74 yaşında öldü. Aynı zamanda kendisi Adana Ceyhan kaymakamlığı yapmış olan Şeyh Ahmet Hamdi Efendi'nin torunudur.

Filmografisi

Sinema
Tabloda Seden'in oynadığı, yönettiği, senaryosunu yazdığı ve yapımcılığını yaptığı sinema filmleri gösterilmiştir.

Televizyon
Listede Osman F. Seden'in oynadığı, yönettiği, senaryosunu yazdığı ve yapımcılığını yaptığı diziler ve TV filmleri gösterilmiştir.

Yönetmen olarak

 1986: Çalıkuşu - Dizi (7 Bölüm)
 1987: Yeniden Doğmak - Dizi (4 Bölüm)
 1990: Behiye - TV Filmi
 1990: İki Kadın - TV Filmi
 1990: İnsansızlar - TV Filmi
 1990: Yol Palas Cinayeti - Dizi (2 Bölüm)
 1991: Ahmet Hamdi Bey Ailesi - Dizi (10 Bölüm)
 1993: Hayatın İçinden - Dizi (10 Bölüm)
 1993: İki Kızkardeş - Dizi (16 Bölüm)
 1994: Gül ve Diken - Dizi (9 Bölüm)
 1994: Gurur - Dizi (10 Bölüm)
 1995: Gökkuşağı - Dizi (14 Bölüm)
 1995: Zehra Ana - Dizi (10 Bölüm)
 1995: Zühre - Dizi (10 Bölüm)
 1996: Anılardaki Sevgili - Dizi (13 Bölüm)
 1997: İlk Aşk - Dizi (13 Bölüm)
 1997: İntizar - Dizi (13 Bölüm)
 1997: Nice Yıllardan Sonra - TV Filmi

Senarist olarak

 1986: Çalıkuşu - dizi
 1987: Yeniden Doğmak - dizi
 1990: Behiye - TV Filmi
 1990: Sümbülteber - dizi
 1991: Ahmet Hamdi Bey Ailesi - dizi
 1991: Yol Palas Cinayeti - dizi
 1993: Hayatın İçinden - dizi
 1993: İki Kızkardeş - dizi
 1993: Rabia - dizi
 1994: Gurur - dizi
 1995: Gökkuşağı - dizi
 1995: Gül ve Diken - dizi
 1996: Zehra Ana - dizi
 1996: Zühre - dizi
 1997: İlk Aşk - dizi
 1997: Nice Yıllardan Sonra - TV Filmi

Yapımcı olarak
 1986: Çalıkuşu - dizi
 1987: Yeniden Doğmak - dizi
 1993: Hayatın İçinden - dizi
 1995: Gökkuşağı - dizi
 1996: Zühre - dizi

Oyuncu olarak

 1986: Çalıkuşu (Vali) - dizi
 1987: Yeniden Doğmak - dizi
 1991: Ahmet Hamdi Bey Ailesi - dizi
 1991: Yol Palas Cinayeti - dizi
 1993: Hayatın İçinden - dizi
 1993: Rabia (Hasan Basri Hz.) - dizi
 1994: Gurur (Konsolosluk Yetkilisi) - dizi
 1995: Gül ve Diken - dizi
 1995: Mirasyediler (Hakim) - dizi
 1996: Zehra Ana - dizi

Ödüller
 1991: Türkiye Cumhuriyeti Devlet Sanatçısı unvanı

Kaynakça

Dış bağlantılar

 TSA´de Osman Fahir Seden

1924 doğumlular
İstanbul doğumlu film yönetmenleri
Özel Alman Lisesinde öğrenim görenler
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
Türk film yönetmenleri
Türk film yapımcıları
Türk erkek sinema oyuncuları
Devlet Sanatçıları

20. yüzyıl Türk senaristleri
1998 yılında ölenler
İstanbul'da kanserden ölenler
Prostat kanserinden ölenler
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler

Osman F. Seden


Sir Robert Crane,  baronnet (1586 - février 1643) de Chilton, Suffolk et de Buckenham Tofts, Norfolk, est un homme politique anglais qui siège à la Chambre des communes entre 1614 et 1643.

Biographie
Il est le fils d'Henry Crane de Chilton et fait ses études de droit à l'Inner Temple et à Lincoln's Inn .

En 1614, Crane est élu député de Sudbury et occupe le siège jusqu'en 1620. Il est élu député du Suffolk en 1621 et réélu député de Sudbury en 1624 et 1625 . Il est créé baronnet de Chilton, dans le Suffolk le 21 avril 1626 . Il est réélu député de Suffolk en 1626 et député de Sudbury en 1628. Il siège jusqu'en 1629 lorsque le roi Charles décide de régner sans parlement pendant onze ans. En 1632-1633, Crane est haut shérif du Suffolk .

En avril 1640, Crane est élu député de Sudbury au Court Parlement et en novembre 1640 au Long Parlement. Il occupe le siège jusqu'à sa mort en février 1643.

Le titre de baronnet s'éteint à la mort de Crane car il n'a pas de fils. Il épouse Dorothy Hobart, fille de Henry Hobart (1er baronnet) lord juge en chef de la Cour des plaids communs, dont il n'a aucun descendant. Il se remarie à Susan Alington, petite-fille de Sir Giles Alington de Horsebeath. Ils ont quatre filles - Mary qui épouse Sir ,  baronnet, Anne qui épouse William Armine (2e baronnet) et ensuite John Lord Belasyse, Susan qui épouse Sir Edward Walpole et Katherine qui épouse Edmund Bacon, neveu de Sir Robert Bacon,  baronnet.

Après la mort de Crane, Lady Crane se remarie à Isaac Appleton, de Waldingfeld.

Références

Membre de l'Inner Temple
Baronnet du XVIIe siècle
Décès en février 1643
Naissance en 1586

Robert Crane (1er baronnet)


Mykhajlo Serhíjovytsj Hrúsjevskyj (úkraínska: Михайло Сергійович Грушевський; 29. september 1866 – 24. nóvember 1934) var úkraínskur fræðimaður, stjórnmálamaður og sagnfræðingur sem var einn mikilvægasti aðilinn í endurvakningu úkraínskrar þjóðernisvitundar snemma á 20. öld. Hann var einn helsti leiðtogi úkraínsku þjóðernishreyfingarinnar á árunum fyrir rússnesku byltinguna og á byltingarárunum var hann um skeið forseti miðstjórnar úkraínska alþýðulýðveldisins. Eftir að Úkraína varð hluti af Sovétríkjunum var hann leiðandi í menningarlífi úkraínska sovélýðveldisins.

Æviágrip
Mykhajlo Hrúsjevskyj birti fyrstu grein sína í dagblaðinu Dilo árið 1885 á námsárum sínum. Árið 1890 útskrifaðist hann með mastersgráðu frá Háskólanum í Kænugarði með lokaritgerðinni Bar Starostvo: Sagnfræðileg rannsókn um sögu bæjarins Bar í Úkraínu. Næsta ár vann hann verðlaun frá háskólanum fyrir birtingu á verkinu Rannsókn á sögu Kænugarðs frá dauða Jarisleifs til loka 14. aldar. Lokaritgerð Hrúsjevskyj var gefin út árið 1894 og sama ár var hann ráðinn sem prófessor í sagnfræði við Háskólann í Lemberg (nú Lvív). Hann lék lykilhlutverk í þróun menntakerfisins í Galisíu.

Á þessum tíma varð Mykhajlo Hrúsjevskyj virkur meðlimur í Sjevtsjenko-vísindafélaginu. Hann varð meðal annars framkvæmdastjóri heimspeki- og sagnfræðideildar þess og þremur árum síðar varð hann forseti samtakanna. Hrúsjevskyj endurskipulagði samtökin og gerði þau að mikilvægri fræðastofnun. Hann jók útgáfustarfsemi samtakanna með því að breyta ársritum þeirra í rit sem komu út tvisvar á mánuði og setti á fót fjölda nefnda sem birtu mikið magn skjala. Stór hluti af ritverkum Hrúsjevskyj sjálfs kom út í þessum tímaritum með síðari breytingum. Hrúsjevskyj safnaði jafnframt fé til þess að stofnsetja bókasafn og safn. Hann gaf á þessum tíma út fjölda fræðirita, mörg þeirra í samstarfi við Ívan Franko.

Árið 1898 stofnaði Hrúsjevskyj, ásamt Franko og Volodymyr Hnatjúk, Vísinda- og bókmenntasafn Sjevtsjenko-vísindasamfélagsins, sem varð einn mikilvægasti umræðuvettvangur úkraínska bókmennta- og stjórnmálasamfélagsins. Sama ár var hið fyrsta af sex binda verki Hrúsjevskyj um sögu Úkraínu-Rús gefið út í Lvív. Þetta var í fyrsta sinn sem umfjöllun um sögu Úkraínu var safnað saman í eitt heildstætt verk. Mykhajlo Hrúsjevskyj varð jafnframt forstöðumaður bókaútgáfu og árið 1904 var hann í forsvari fyrir Bókmennta- og listasamfélag Úkraínu. Frá árinu 1908 leiddi hann kennarasamtök Úkraínu og frá árinu 1910 einnig úkraínskt héraðsskólasamband í Galisíu. Hann hélt áfram að kenna við Háskólann í Lvív til ársins 1914.

Hrúsjevskyj ritaði fjölda greina sem voru birtar bæði á rússnesku og úkraínu um pólitísk málefni bæði í Úkraínu og erlendis. Eftir stutta dvöl í Sankti Pétursborg árið 1906 flutti Hrúsjevskyj til Kænugarðs. Árið 1907 tók hann þátt í stofnun Úkraínsku vísindasamtakanna, sem voru skipulögð með Sjevtsjenko-vísindafélagið að fyrirmynd. Í því skyni að auka úkraínska þjóðernisvitund meðal bændastéttarinnar hóf Hrúsjevskyj útgáfu nýs fréttablaðs, Selo, sem kom út frá 1909 til 1911. Eftir að rússneska keisarastjórnin lét banna útgáfu blaðsins gaf Hrúsjevskyj út blaðið Zasív frá 1911 til 1912.

Stjórnmálaferill

Árið 1899 tók Hrúsjevskyj þátt í stofnun stjórnmálaflokks, Lýðræðislega þjóðernisflokksins, en hætti í honum stuttu síðar. Hrúsjevskyj hóf afskipti af stjórnmálum fyrir alvöru eftir rússnesku byltinguna árið 1905. Hann gekk í Úkraínska róttæka lýðræðisflokkinn, gerðist ráðgjafi úkraínsku fulltrúanna á rússnesku ríkisdúmunni og talaði fyrir því að Úkraína fengi sjálfsstjórn innan rússnesks lýðræðisríkis. Frá árinu 1908 var Hrúsjevskyj leiðtogi hreyfingar Bandalags úkraínskra framfarasinna og einn stofnandi hennar.

Á tíma fyrri heimsstyrjaldarinnar, í kjölfar aðfarar rússnesku stjórnarinnar gegn úkraínskum þjóðarnissinnum, var Hrúsjevskyj handtekinn. Eftir tveggja mánaða fangavist í Kænugarði var hann sendur í útlegð til Símbírsk, svo til Kazan og loks til Moskvu, þar sem hann var undir smásjá lögreglunnar. Þrátt fyrir þessar aðstæður hélt Hrúsjevskyj áfram fræðastörfum sínum.

Mykhajlo Hrúsjevskyj var leystur úr haldi árið 1917 og þann 17. mars það ár, á meðan hann var enn í Moskvu, var hann kjörinn forseti miðstjórnar Úkraínu (úkraínska: Українська Центральна Рада; Úkrajínska Tsentralna Rada), sem hafði tekið við stjórn Úkraínu eftir febrúarbyltinguna í Rússlandi. Hrúsjevskyj gekk í Úkraínska sósíalista-byltingarflokkinn, sem var í meirihluta í miðstjórninni. Að frumkvæði Hrúsjevskyj lýsti miðstjórnin yfir sjálfræði Úkraínu þann 23. júní árið 1917. Landið tók sér nafnið Alþýðulýðveldið Úkraína þann 20. nóvember 1917. Landið lýsti síðan yfir fullu sjálfstæði þann 22. janúar 1918.

Á tíma sjálfstæðisins
Þann 29. apríl 1918 framdi Pavlo Skoropadskyj valdarán gegn stjórn úkraínska alþýðulýðveldisins með stuðningi Þjóðverja. Með þessu lauk meiriháttar umsvifum Hrúsjevskyj í úkraínsku stjórnmálalífi en hann var þó áfram virkur í stjórnmálum. Hann hélt einnig áfram ritstörfum og birti árið 1918 bókina Á dyraþrepi nýrrar Úkraínu: Hugleiðingar og draumar. Árið 1919 flutti Hrúsjevskyj úr landi og starfaði í utanríkismálanefnd Úkraínska sósíalista-byltingarflokksins. Á árum sínum í útlegð ferðaðist Hrúsjevskyj um Vestur-Evrópu og reyndi að afla stuðnings fyrir sjálfstæði Úkraínu.

Árið 1919 stofnaði Hrúsjevskyj úkraínska félagsfræðistofnun í Vín og síðan í Prag. Hann gaf út fjölda verka meðal annars Nákvæma sögu Úkraínu (1920). Hrúsjevskyj sagðist á þessum tíma vonast til að geta komist að samkomulagi við bolsévika og til að fá að snúa aftur til Úkraínu (sem þá var orðin sovétlýðveldi undir stjórn kommúnista) til að halda áfram störfum sínum. Árið 1923 var Hrúsjevskyj kjörinn í Úkraínsku vísindaakademíuna og var leyft að snúa aftur til Kænugarðs árið 1924. Margir úkraínskir stjórnmálamenn sem dvöldu í útlegð gagnrýndu Hrúsjeskyj fyrir að snúa heim undir þessum kringumstæðum.

Endurkoma til Úkraínu og ævilok

Eftir heimkomuna til Úkraínu hélt Mykhajlo Hrúsjevskyj fljótt áfram sagnfræði- og prófessorsstörfum sínum. Hann skipulagði fjölda rannsóknarnefnda til að rannsaka sögu og þjóðsagnahefðir Úkraínu. Á árunum 1924 til 1930 endurvakti hann tímaritið Úkrajína, sem varð ein helsta heimildin um úkraínsk fræði. Árið 1926 var haldið upp á sextíu ára afmæli Hrúsjevskyj með hátíðarhöldum í Úkraínu. Sama ár var samstarf Sjevtsjenko-vísindafélagsins og Úkraínsku vísindaakademíunnar endurnýjað.

Þrátt fyrir umfangsmikla útgáfu á verkum Hrúsjevskyj á þessum tíma jókst smám saman andstaða gegn honum meðal embættismanna og marxista. Sagnfræðiverk hans voru álitin "þjóðernissinnuð" í síauknum mæli og gagnrýnd fyrir að samræmast ekki opinberum söguskýringum Sovétríkjanna á sögu Úkraínu. Árið 1929 ágerðist gagnrýnin á Hrúsjevskyj svo að hann neyddist til að hætta störfum hjá Úkraínsku vísindaakademíunni. Í mars árið 1931 var hann handtekinn og neyddur til að búa í Moskvu. Þar var hann undir eftirliti Stjórnmálastofnunar ríkisins, sem vændi hann ranglega um að hafa skipulagt gagnbyltingarsamtök sem áttu að heita Úkraínska þjóðernismiðstöðin. Ritverk Hrúsjevskyj voru framvegis ritskoðuð og nemendur og samstarfsmenn hans handteknir.

Stuttu síðar var sagnfræðiskóli Hrúsjevskyj lagður niður. Hrúsjevskyj var áfram virkur í fræðastörfum á síðustu æviárum sínum og einbeitti sér að rannsóknum á sögu Úkraínu á 17. og 18. öld. Síðustu tvær fræðigreinarnar eftir hann voru birtar í tímaritum Vísindaakademíu Sovétríkjanna árin 1932 og 1934.

Loks fóru erfiðar aðstæður sem hann bjó við og stöðugar ofsóknir stjórnvalda að grafa undan heilsu Hrúsjevskyj. Hann lést í Kíslovodsk, þar sem hann beið eftir læknismeðferð, þann 24. nóvember 1934. Hann var grafinn í Bajkove-kirkjugarðinum í Kænugarði.

Tilvísanir

Úkraínskir sagnfræðingar
Úkraínskir stjórnmálamenn
Þjóðhöfðingjar Úkraínu

Mykhajlo Hrúsjevskyj


إيرل بون  ممثل أمريكي من مواليد 8 أغسطس 1941م.

مراجع

مواقع خارجية

أشخاص من بويبلو (كولورادو)
أشخاص من كولورادو
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو ألعاب فيديو أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون إذاعيون أمريكيون
ممثلون من مدينة نيويورك
ممثلون من ولاية كولورادو
ممثلون وممثلات من ولاية كولورادو
ممثلون ذكور يهود أمريكيون
مواليد 1941
مواليد في نيويورك
وفيات السرطان في هاواي
وفيات سرطان الرئة في الولايات المتحدة
يهود أمريكيون

إيرل بون


Arapuni est une petite localité rurale centrée sur le fleuve Waikato, située dans le district de South Waikato, dans l'île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Population
La population, lors du recensement de 2006, était de , en légère diminution par rapport aux  du recensement de 2001 et aux  de 1996.

Situation

La ville siège à côté de la centrale et du barrage hydroélectrique du , un des  du district de South Waikato, situés sur le trajet du fleuve Waikato. Elle possède le pont suspendu spectaculaire d' passant au-dessus du barrage, qui est ouvert librement au public.

Toponymie
L'étymologie du toponyme est constituée de « Ara » (chemin) et « puni » (bloqué ou couvert) : donc, Arapuni est le chemin couvert.

Le barrage d'Arapuni

Le projet du barrage d'Arapuni Dam fut évoqué initialement en 1929. La  consiste en une série de , qui donnent au total une puissance de , ce qui en fait la plus importante centrale électrique située sur le fleuve Waikato. La station hydroélectrique d'Arapuni est la propriété de la société  qui l'exploite.

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Waikato
Ville en Nouvelle-Zélande
District du Waikato
Centrale électrique en Nouvelle-Zélande

Arapuni