أدالبرت شتيفتر Adalbert Stifter (ولد في 23 أكتوبر 1805 في أوبربلان في بوهيميا واسمه الأصلي ألبرت شتيفتر - ومات في 28 يناير 1868 في لينتس) هو أديب ورسام وتربوي نمساوي. يعتبر من أهم أدباء فترة البيدرماير في ألمانيا.

حياته
ولد أدالبرت شتيفتر في 23 أكتوبر 1805 وكان الابن الأكبر ليوهان شتيفتر الذي كان صانع أنسجة وبائع خيوط في منطقة مولدواو في بوهيميا، وولد باسم ألبرت Albert. توفي والده بعد وقت قصير خلال إصابة في العمل فقد صدمته عربة كتان في عام 1817. وعمل ألبرت بشكل خاص في مزرعة جده لأبيه أوجوستين شتيفتر لكي يساعد في تحسين حالة الأسرة المادية. ثم أرسله جده لأمه فرانتس فريبس رغم بعض المعارضة في عام 1818 إلى المدرسة اللاتينية Lateinschule. تزوجت الأم في عام 1820 بالخباز فرديناند ماير. وفي عام 1825 مرض شتيفتر بالجدري المعروف بـ echte Blattern .

ظل حتى عام 1826 في المدرسة اللاتينية التابعة للبينيدكتيين في كريمسمونستر. وخلال تلك الفترة في مؤسسة كريمسمونستر، والتي وصفها فيما بعد بأنها أجمل فترات حياته، تفتحت مداركه وتكونت لدية رؤية تنويرية للطبيعة والأدب والفن.

وفي عام 1826 شرع في دراسة الحقوق في فيينا وحقق في الاختبارات الأولة نتائج جيدة. استعان شتيفتر على نفقات دراسته من خلال عمله كمدرس منزلي. وكتب في تلك الفترة أولى محاولاته الأدبية والتي تأثر فيها بجوته وهردر وجان باول. وفي تلك الفترة أحب فتاة من بلدة فريمبورك في بوهيميا تدعى فاني جرايبل وصار يتردد على البلدة لرؤيتها، ولكن لم تكلل هذه القصة بالنجاح، وازداد شعوره باليأس الذاتي وحاول الهروب منه بالكحول. وشكلت نهاية العلاقة غير السعيدة بفاني عبئا على أدائه في الجامعة فترك الدراسة في عام 1830 دون تحقيق شيء. وفي عامي 1829 و1830 كتب شتيفتر أولى أعماله النثرية يوليوس وهي قصة غير مكتملة، يتبدى فيها بوضوح تأثير جان باول. وحاول في عامي 1832 و1833 إيجاد وظيفة معلم. وفي فبراير 1833 قطعت فاني بشكل نهائي علاقتها به، فلم يلبث أن تعرف على صانعة القبعات أمالي موهاوبت Amalie Mohaupt (1811 - 1883) والتي وصفت من قبل المحيطين به بأنها أقل منه في الثقافة. وبعد فشل آخر خطاب ندم إلى فاني في 20 أغسطس 1835 وعد أمالي بالزواج. وكتب روايته طائر الرخ Der Condor في عام 1834 و1835، ونشرت في عام 1840.

تزوجت فاني في عام 1836 من الموظف المالي فلايشاندرل، وتزوج شتيفتر في 15 نوفمبر 1837 من أمالي وحاول بتلك الطريقة إعادة ترتيب النظام الداخلي لحياته. ازدادت أوضاعه المادية سوءا وازداد العبء عليه خاصة بسبب حب زوجته للتبذير، وتجمعت عليه الرهونات في عامي 1837 و1841. وفي عامي 1836 و1837 كتب روايته زهور الحقل Feldblumen ونشرت في عام 1841.

وكان شتيفتر قبل الزواج في عام 1837 قد تقدم بطلب للحصول على وظيفة معلم بمعهد علوم الغابات في ماريابرون. ورسم في عام 1839 أولى لوحاته الهامة وهي «نظرة على بيوت الضواحي في فيينا» و«نظرة على حارة بياتريكس» و«أطلال فيتنجهاوزن». وفي نفس العام توفيت فاني. ونشرت «طائر الرخ» في عام 1840 في «مجلة فيينا للفن والأدب والمسرح والموضة» واستقبلت استقبالا طيبا من القراء. وتبع ذلك نشر «زهور الحقل» في عام 1841 في التقويم الأدبي Iris .

بعد عام 1841 عاد شتيفتر إلى التدريس المنزلي وعمل من عام 1843 حتى 1846 مدرسا منزليا لريشارد فون ميترنيش ابن المستشار النمساوي. وبدأ الناشر جوستاف هيكيناست الذي أصدر «طائر الرخ»، بدأ في دعم وتشجيع شتيفتر، فنشر له مجموعة «فيينا والفيينيين» Wien und die Wiener ونشر في عام 1842 قصة Der Hochwald في التقويم الأدبي Iris.

تبع ذلك بأعمال صحفية، حتى حقق نجاحه الكبير الذي جعل منه كاتبا مشهورا، وهي رواية أبدياس Abdias في عام 1842 وأمنت له الاستقلال المادي. ثم كتب حتى عام 1844 أعمالا هي «بريجيتا» و«الختم القديم» وDer Hagestolz وDer Waldsteig.

وفي عام 1843 أعاد شتيفتر كتابة قصصه الأولى، واستطاع في عام 1844 أن ينشر مجموعة قصصه في الأجزاء الأولى من «الدراسات» Studien. ومع نشر الأجزاء الأولى لقى الاعتراف بموهبته الأدبية، غير أن هذا التقدير زال مع نشر آخر جزء في عام 1847. حتى أن فريدريش هيبل نقد أعمال الأديب الجديد بحدة.

ودفعت الاضطرابات التي حدثت في عام الثورة 1848 شتيفتر الذي كان يعتبر من أتباع الحركة الثورية ومعدودا من الليبراليين التقدميين وكذلك مرشحا لعضوية الجمعية الوطنية، دفعت كل تلك الامور كاتبنا إلى مغادرة فيينا والانتقال إلى لينتس. وهناك نشر في عام 1849 قصته «المدرسة الريفية» Die Landschule والتي صور فيها عمل المعلم الريفي بصورة إيجابية. وفي عام 1850 اشتدت تعرض لأزمة مادية، ورشح في عام 1853 ليكون مسشتارا مدرسيا.

وصف شتيفتر زواجه بأمالي بأنه زواج سعيد، إلا أن عدم وجود أطفال ألقى بظلال قاتمة على هذا الزواج. فاتخذ الزوجان ابنة أخ لأمالي واسمها يوليانه ربيبة لهما. غير أن تلك البنت كانت تهرب من البيت مرات عدة، وذات مرة اختفت لبضعة أيام في شتاء عام 1859 ووجدت جثتها في نهر الدانوب. وبقي غامضا ما إذا كانت الوفاة قد حدثت خلال إصابة أو خلال انتحار. وعلى أي حال فقد أثرت تلك الخسارة تأثيرا مريرا على الزوجين. وقد رعت أمالي زوجها لمدة طويلة وأحاطته بالرعاية والحنان، وكانت غير مثقفة وتمتلأ كتابتها بالكثير من الأخطاء النحوية.

اتصف شتيفتر بأنه غير معتدل في طعامه وشرابه، فقد كان يستهلك في العام الواحد حوالي 600 ليتر من النبيذ والبيرة. وكان لهذا الإفراط آثاره السلبية عليه. فقد ساءت صحته كثيرا، وكان يقضي فترات علاج متعددة في مشافي العلاج بسبب معاناته «آلام الأعصاب». وكانت كتابته لروايته التاريخية فيتيكو Witiko متقطعة أثناء تلك المدة وذلك خلال أعوام. وفي النهاية لم يعد قادرا على الوفاء بمتطلبات وظيفته، فمنحه أحد الواهبين معاشا للقب مستشار بلاط. وبسبب المعاناة التي تكبدها من كبده المريض، فقد أقدم شتيفتر في يوم 26 يناير 1868 وهو في سرير مرضه على تناول شفرة حلاقة وقطع بها شريان عنقه وفارق الحياة بعد ذلك بيومين. ودفن في مقبرة سانت باربارا في مدينة لينتس St.-Barbara-Friedhof. وصنع له قناع الموت يوزف رينت.

النقد

انتقد العديدون أسلوبه اللغوي ووصفوه بالتعقيد والإسهاب، ووصفوا موضوعاته التي كان يتناولها بالفارغة. ومن بين المنتقدين له معاصره فريدريش هيبل فقد انتقده نقدا لاذعا ووصف أعماله بأنها لا تحتوي إلا على صور مزخرفة لا يخرج المرء منها بفائدة.

غير أن الكثيرين من الأدباء والمفكرين المعاصرين له كانوا معجبين له ومقدرين لإنتاجه الأدبي الرفيع ومن بينهم فريدريش نيتشه. وتركز النقد والمدح في نقطتين هما الأخلاق والطبيعة في أدبه.

من أعماله
 يوليوس 1830
 طائر الرخ 1840
 زهور الحقل 1841
 الختم القديم 1844
 قلعة المجانين 1844
 دراسات (من ستة أجزاء 1842 - 1845)
 المحسن الفقير 1848
 بروبوكوس 1848
 الشقيقات 1850
 ما بعد الصيف 1847
 حافظة أوراق جدي الأكبر 1864
 فيتيكو
 قبلة زينتسه 1866
 قصص 1869

اقتباس

''الطبيعة ترقق وتلطف القلب البشري''.

روابط خارجية

مراجع

أعضاء برلمان فرانكفورت
انتحار في عقد 1860
بوهيميون ألمان
خريجو جامعة فيينا
رسامون ورسامات نمساويون
شعراء وشاعرات نمساويون
كتاب منتحرون
كتاب نمساويون
كتاب وكاتبات ألمان
كتاب ومؤلفو البيدرماير
منتحرون ومنتحرات
مواليد 1805
نمساويون من أصل بوهيمي ألماني
وفيات 1868
وفيات في لينتس

أدالبرت شتيفتر


Căpitanul Conan, intitulat într-o primă traducere Căpitan Conan, (în ) este un roman de război scris de Roger Vercel și publicat pentru prima oară în 1934 de către Éditions Albin Michel din Paris. El a obținut premiul Goncourt în același an.

Romanul prezintă întâmplările trăite de militarii Armatei Franceze din Orient după semnarea Armistițiului de la Compiègne (1918), insistând pe figura ofițerului francez Conan pentru care războiul a devenit sensul vieții sale încât nu se mai putea adapta normelor de conviețuire socială din perioada de pace. Acțiunea se petrece pe teritoriile României și Bulgariei, în principal la București și pe malul Nistrului. Principala sursă de inspirație a romanului o reprezintă propriile amintiri ale autorului, mobilizat în Armata Franceză din 1914 până în 1919.

În domeniul literaturii de război, Căpitanul Conan este unul dintre puținele romane care evocă luptele purtate de Armata Franceză din Orient pe Frontul din Macedonia în Primul Război Mondial, precum și primele amenințări revoluționare sovietice la adresa României.

Romanul a fost ecranizat ulterior de regizorul francez Bertrand Tavernier într-un film omonim ce a avut premiera în 1996. Filmul, turnat în mare parte în România, a obținut în 1997 două premii César: premiul pentru cel mai bun regizor (Bertrand Tavernier) și premiul pentru cel mai bun actor (Philippe Torreton).

Rezumat

După ce a participat la Bătălia de la Dobro Pole (15–18 septembrie 1918), un regiment al Armatei Franceze din Orient a traversat timp de cinci săptămâni în pas alergător un traseu muntos lung de circa 600 km prin Macedonia și Bulgaria, ajungând în noiembrie 1918 pe malul bulgăresc al Dunării. Militarii sunt informați acolo de semnarea Armistițiului de la Compiègne (11 noiembrie 1918). În fața unei ulcele de vin doi tineri ofițeri (locotenenții Norbert și Conan) rememorează cele mai importante momente ale activității militare desfășurate în timpul războiului. Unitățile franceze pătrund apoi pe teritoriul României și, împreună cu unitățile române, eliberează Bucureștiul, defilând solemn pe Calea Victoriei în urma generalului Berthelot.

În ciuda încheierii armistițiului, unitățile franceze continuă să rămână mobilizate timp de mai multe luni, fiind încazarmate inițial la București. După patru ani de război, militarii se adaptează greu atmosferei de cazarmă din perioada de pace, fiind nemulțumiți că nu mai primesc misiuni de luptă și că sunt supuși unei rutine cazone plictisitoare. Cel mai indignat de acest formalism birocratic este locotenentul Conan, comandantul unui detașament de cercetare format din soldați curajoși și duri care au săvârșit numeroase acte de eroism pe front. Delictele săvârșite se înmulțesc de la simple acte de indisciplină (precum nesalutarea unui superior, lipsa de la apel sau insubordonare) până la infracțiuni mai grave (furt de material militar, dezertare și brutalități față de populația civilă). După un stagiu ca avocat al unor soldați acuzați de fapte minore, Norbert este numit comisar raportor, având sarcina de a-i trimite la judecata Consiliului de Război pe militarii acuzați de încălcarea legii. În timp ce ignoră faptele mărunte, el nu este dispus să treacă cu vederea delictele violente, iar anchetarea unui jaf armat săvârșit de câțiva militari în localul Palais de Glace de pe Bulevardul Regina Elisabeta din București îl aduce în conflict cu prietenul său, Conan.

Regimentele franceze părăsesc rând pe rând România la începutul anului 1919, iar Norbert îl regăsește pe Conan în Bulgaria, în apropiere de Sofia, și află cu această ocazie că prietenul său a fost avansat la gradul de căpitan. Această avansare era atât o recunoaștere a eroismului dovedit în incursiunile militare de pe teritoriul inamic, cât și o încercare de a-l cuminți până la apropiata demobilizare.

În aprilie 1919 Norbert este însărcinat cu investigarea unui dublu delict de dezertare și trădare; acuzatul, soldatul adolescent Jean-René Erlane, fusese trimis cu un an în urmă într-o misiune de legătură în timpul luptelor de pe valea Vardarului și, pierzându-se cu firea din cauza bombardamentelor, ajunsese în liniile bulgare și se predase inamicului. În ciuda eforturilor lt. Norbert de a-i evidenția circumstanțe atenuante, Erlane este condamnat la moarte de tribunalul militar. În același timp, căpitanul Conan este arestat pentru uciderea din culpă a unui bulgar. Prins la mijloc între datoria de comisar raportor și respectul pentru un prieten care săvârșise acte de eroism pe front, Norbert își înaintează demisia și este trimis la compania sa. Ca urmare a gestului său, justiția militară franceză este dezorganizată deoarece niciun ofițer nu a vrut să-și asume sarcina de a-l trimite în judecată pe Conan.

Unitățile militare franceze sunt desfășurate apoi în Basarabia, având misiunea de a apăra frontiera româno-rusă de pe Nistru. Aici are loc una din ultimele încleștări armate în care sunt angrenați militarii francezi: Lupta de la Tighina (27–28 mai 1919). În cursul incursiunii nocturne peste Nistru a bandelor bolșevice, trupele franceze sunt luate prin surprindere și își apără pozițiile cu dârzenie, dar sunt copleșite de numărul mare de atacatori. Observând acele lupte, Conan strânge un grup de militari arestați și condamnați și inițiază un contraatac curajos, alungându-i pe inamici peste frontieră.

După demobilizare Norbert corespondează o perioadă cu Conan și află dintr-o ultimă scrisoare primită de la el că fostul căpitan se căsătorise în 1921 și se mutase din Bretania în orașul nevestei lui. Mai târziu, aflându-se în trecere prin acea zonă, decide brusc să-și revadă fostul prieten și găsește un om puhav și bolnav de ciroză, pe care aproape că nu-l mai recunoaște. Conan se simte jenat de aspectul său și-i spune lui Norbert că mai are de trăit cel mult șase luni și că așa vor sfârși treptat toți cei care au câștigat războiul.

Structură
Romanul este împărțit în 15 capitole numerotate cu cifre romane și fără titluri.

Personaje
 André Norbert — naratorul romanului, tânăr ofițer francez, student la Facultatea de Litere înainte de război. A luptat pe Frontul de Vest și apoi pe Frontul din Macedonia și, cu toate că era preocupat mai mult de propria supraviețuire, a fost citat totuși de două ori pe ordinul de zi. Este comandantul unei companii de infanterie la momentul anunțării armistițiului.
 Conan — tânăr ofițer breton de vânători alpini, contingent 1913, originar din Saint-Malo. În viața civilă a fost proprietarul unei mercerii. A absolvit Școala Specială Militară de la Saint-Cyr, după care a luptat pe Frontul de Vest. A fost mutat în ianuarie 1917 pe Frontul din Macedonia, unde a comandat un detașament de cercetare care a efectuat incursiuni curajoase pe teritoriul inamic. A fost decorat cu Legiunea de Onoare și cu Crucea de Război cu cinci stele și trei frunze de laur. "Cei care-l cunoșteau se jurau că flăcăul ăsta blajin, pe care ți l-ai fi închipuit mai degrabă în fața unei ulcele cu cidru, încălțat cu saboți și purtând pe cap o pălărioară rotundă cu panglici, ca țăranii bretoni, întreprindea incursiuni de o îndrăzneală înspăimântătoare și că cei cincizeci de gealați din subordinea lui ascultau de el ca de bunul Dumnezeu".
 Ghislain de Scève — tânăr ofițer de carieră francez cu origini aristocrate, comandantul companiei a 3-a. A fost luat prizonier de bulgari pe Frontul din Macedonia și a fost eliberat după Armistițiul de la Salonic (1918). Are o atitudine de dispreț față de conformism și expune provocator opinii independente în aproape orice împrejurare. Este transferat apoi la Biroul Economic al armatei.
 Bouvier — maior francez, comandantul batalionului din care fac parte companiile lui Norbert și Conan. Bătrân ofițer de carieră, manifestă dispreț față de ofițerii rezerviști din batalion.
 Jean-René Erlane — soldat francez în vârstă de 19 ani, acuzat de dezertare la inimic și trădare, pe care Norbert îl consideră "un copil". Provenit dintr-o familie bogată, el este un băiat bolnăvicios și hipersensibil, care s-a pierdut cu firea în timpul unor bombardamente pe când efectua o misiune de legătură și a ajuns în liniile bulgare, unde s-a predat.
 Dubreuil — preot misionar în cadrul Misiunilor Străine, care a desfășurat o activitate de apostolat în Fiji; mobilizat în cadrul Regimentului 58. Acceptă propunerea lui Norbert de a-l apăra pe Erlane, fără a reuși să-i convingă pe judecătorii militari.
 Ștefănescu — inspector al Poliției Române, care îl ghidează pe lt. Norbert în căutarea prostituatelor plătite de militarii francezi ce realizaseră jaful armat de la Palais de Glace.
 domnișoara Georgette — prostituată franceză, care își atrage clienții de la Casa Capșa. A venit la București în 1912 după ce-și luase diploma de învățătoare.

Scriere și publicare

Surse de inspirație

Romanul Căpitanul Conan este inspirat de propria experiență de război a scriitorului francez Roger Vercel. În momentul începerii Primului Război Mondial și a lansării ordinului de mobilizare generală (1 august 1914) Roger Vercel era student la Facultatea din Litere a Universității din Caen. După câteva săptămâni de așteptare a fost repartizat din cauza miopiei severe la Serviciul de ambulanță al armatei din Le Mans, activând ca brancardier pe câmpurile de luptă din nordul și estul Franței până la sfârșitul anului 1914. A fost transferat la cerere ca voluntar în trupele combatante aflate la Dunkerque și a participat la Bătălia de pe Yser (16–31 octombrie 1914), apoi la bătăliile din Flandra, din Champagne (25 septembrie – 6 noiembrie 1915) și de pe Somme (1 iulie – 18 noiembrie 1916), unde a fost rănit și gazat cu iperită. Armata ducea lipsă de ofițeri, așa că Vercel a fost trimis la Școala Specială Militară de la Saint-Cyr, fiind înaintat apoi la gradul de sublocotenent și repartizat în Armata Franceză din Orient ce lupta pe Frontul din Macedonia. A sosit acolo în 1918 și a luat parte la Bătălia de la Dobro Pole (15–18 septembrie 1918), ajungând câteva săptămâni mai târziu la București, unde a participat la defilarea triumfală a Armatei Franceze pe Calea Victoriei în 1 decembrie 1918.

Vercel a rămas pe teritoriul României până la sfârșitul anului 1919, timp în care a exercitat funcția de comisar raportor pe lângă consiliul de război al unei divizii, funcție echivalentă cu cea de judecător de instrucție, fiind însărcinat cu anchetarea delictelor comise de militarii francezi, a luat parte la luptele împotriva bolșevicilor în Basarabia și a fost apoi ofițer de legătură între comandamentele armatelor aliate. A fost decorat cu Crucea de Război franceză și cu Crucea Comemorativă a Războiului 1916-1918.

Scriere și publicare
Cât timp a locuit în capitala României, în lunile de după încheierea armistițiului, Vercel a străbătut orașul pe jos și a notat date, nume, adrese, cuvinte românești și impresii de călătorie în carnetele în care a consemnat întâmplări de război cu scopul de a-și reconstitui ulterior propria experiență militară. Însemnările au devenit tot mai ilizibile odată cu trecerea timpului, iar unele cuvinte românești au fost transcrise eronat în cărțile publicate ulterior. Roger Vercel a scris trei romane inspirate din amintirile sale de pe frontul răsăritean: Notre père Trajan (1930), Capitaine Conan (1934) și Léna (1936), care alcătuiesc o trilogie balcanică.

Un rol important în scrierea acestei cărți l-a avut avocatul, scriitorul și omul de presă Jean des Cognets (1883–1961), directorul ziarului L'Ouest-Éclair din Rennes, la care a colaborat mult timp Roger Vercel.

Romanul a fost publicat în octombrie 1934 de către Éditions Albin Michel din Paris, într-un volum de 255 de pagini, care a fost tipărit de imprimeria Presses de Louis Bellenand et Fils din Fontenay-aux-Roses. Textul operei literare este precedat de următoarea dedicație: "À Jean des Cognets, ce livre qui lui doit tant", tradusă astfel în limba română: "Lui Jean des Cognets această carte care-i datorează atât de mult".

În 10 decembrie 1934 Academia Goncourt a decernat romanului Căpitanul Conan prestigiosul premiu Goncourt pe anul 1934. Alegerea cărții câștigătoare a avut loc încă din primul tur de vot, când 7 voturi (din 10) au fost în favoarea romanului Căpitanul Conan, față de 2 voturi acordate romanului Le Soupçon de Hubert de Lagarde și un vot acordat romanului À sa lumière de Ignace Legrand. Cartea a fost publicată apoi într-un tiraj de 198.000 de exemplare, fiind tradusă în multe limbi străine.

Receptare publică în România
Romanul a fost prezentat de generalul Radu R. Rosetti în ședința ordinară din 14 decembrie 1934 a Academiei Române, prezidată de Ludovic Mrazec. Apariția traducerii în limba română a romanului în 1935 a fost semnalată în presa românească a vremii, fiind publicate recenzii în revistele Pagini literare din Turda (15 mai 1935, cronică semnată de Romulus Demetrescu), Blajul (mai 1935), Atheneum, Cruciada românismului și Convorbiri literare. Căpitanul Conan a înregistrat un succes de librărie în România care s-a datorat în mare parte premiului Goncourt pe care-l obținuse.

În ciuda bunei sale primiri făcute de cititorii români, au existat și unele opinii critice aspre la adresa autorului, învinuit că ar fi prezentat cu ignoranță și superficialitate o imagine falsă a României și că ar fi denigrat poporul român. Criticile au vizat mai mult romanul anterior al lui Vercel, Notre père Trajan (1930), despre care Basil Munteanu scria într-un articol publicat pe 3 august 1935 în revista L'Europe Centrale că "echivalează cu o acțiune rea" deoarece zugrăvește o imagine fantezistă a României. Notre père Trajan prezintă impresiile despre România ale unui ofițer francez din Armata Franceză din Orient aflat acolo în iarna anului 1918 și primăvara anului 1919. Textul romanului conține numeroase cuvinte românești scrise greșit, expresii românești cu înțelesuri deformate, precum și observații ignorante sau chiar răuvoitoare cu privire la moravurile românești. Astfel, româncele sunt prezentate ca femei de moravuri ușoare, care-i seduc pe militarii francezi, în timp ce bărbații români speculează aceste situații pentru a obține avantaje materiale. Această percepție distorsionată a moravurilor poporului român este evidențiată de un ofițer francez chiar în finalul romanului atunci când recunoaște că românii i-au primit cu brațele deschise pe militarii aliați și i-au jelit sincer pe cei căzuți pentru apărarea pământului țării.

Într-un interviu publicat pe 25 decembrie 1934 în ziarul Curentul, Roger Vercel a afirmat că are o simpatie pentru români, o afirmație pe care Basil Munteanu a catalogat-o ca "declarația diplomatică a unui proaspăt laureat al premiului Goncourt" care nu poate compensa imaginile tendențioase și nerespectuoase promovate în cărțile scriitorului francez. Traducerea romanului Căpitanul Conan dovedea în opinia profesorului clujean Ion Chinezu, redactorul revistei Gând românesc, "imensa dezordine ce domnește în viața noastră literară", fiind un gest de politețe "nelalocul ei" față de un autor care a denigrat din ignoranță România și poporul român.

Romanul Căpitanul Conan, ce are acțiunea petrecută în mare parte pe teritoriul României, prezintă, de asemenea, unele întâmplări care nu măgulesc orgoliul românilor, dar autorul păstrează o notă realistă până la capăt, dezvăluindu-și impresiile așa cum le-a simțit un om cu mintea tulburată de cei patru ani de război, cum remarcaseră deja frații Jérôme și Jean Tharaud, care au prefațat romanul Notre père Trajan. Aflați în plină iarnă într-o țară devastată de război, militarii francezi observă în primul rând ceea ce îi impresionează vizual la prima vedere: mizeria, sărăcia și prostituția, efecte ale conflictului militar, ocupației inamice și penuriei de bunuri. Străzile sunt prost pavate, magazinele sunt aproape goale, dar localnicii par prietenoși.

Spre deosebire de romanul anterior al lui Vercel, Căpitanul Conan conține puține judecăți cu privire la români, "destul de inofensive", căci autorul este concentrat mai mult pe cazul pe care-l analizează. Militarii francezi nu au nici timpul și nici cheful de a mai observa orașul și țara în care au ajuns, distrași de escapadele în cluburile de noapte și de propriile nemulțumiri că sunt nevoiți să rămână mobilizați, deși fusese semnat armistițiul. Reducerea ponderii judecăților cu privire la români în acest roman ar putea fi cauzată, în opinia lui Basil Munteanu, de înțelegerea scriitorului că i-a prezentat într-un mod ofensator pe foștii săi "aliați" în romanul anterior.

Analiză literară
Participant activ la luptele din Primul Război Mondial, scriitorul francez Roger Vercel (1894–1957), pe numele real Roger Delphin Auguste Crétin, a publicat trei romane inspirate din amintirile sale de pe frontul răsăritean: Notre père Trajan (1930), Capitaine Conan (1934) și Léna (1936), care alcătuiesc o trilogie balcanică.

Tema romanului

Romanul său cel mai cunoscut, Căpitanul Conan, narează întâmplările trăite de militarii Armatei Franceze din Orient după semnarea Armistițiului de la Compiègne (1918) pe teritoriile României și Bulgariei. Autorul prezintă, prin intermediul locotenentului Norbert (alter ego-ul său), propriile sale impresii cu privire la război, la viața socială și moravurile populației de pe teritoriile străbătute și la comportamentul militarilor francezi nevoiți să se adapteze perioadei de pace după patru ani în care au trăit sub amenințarea morții.

Întâmplările desfășurate pe frontul oriental continuă tradiția romanului francez din secolul al XIX-lea, amintind prin modul lor de narare, potrivit jurnalistului francez Jean Prévost, de stilul aventuros-exotic al romanelor lui Claude Farrère. În centrul evenimentelor se află ofițerul francez Conan, personajul titular, pentru care războiul a devenit sensul vieții sale încât nu se mai poate adapta normelor sociale din perioada de pace. El reprezintă o variantă nouă a personajului mereu nemulțumit (denumit în limba franceză "grognard"), tip binecunoscut în literatura franceză.

În acest roman autorul surprinde psihologia unui grup aparte, reprezentat de Conan: a războinicului prin excelență, al cărui suflet a căpătat o conformație specială, tipică vremurilor cavalerești, ceea ce-l împinge permanent către săvârșirea actelor de eroism. Spre deosebire de marea majoritate a militarilor care detestă războiul și sunt dezgustați de caracterul lui sângeros, ascunzându-se în tranșee și fiind preocupați doar să supraviețuiască, ostașii din detașamentul de cercetare condus de Conan și-au descoperit adevărata vocație: lupta și preferă să simtă emoțiile primejdiei în incursiunile în care s-au oferit voluntari. Extrem de utili în vreme de război, acești soldați întâmpina dificultăți în procesul de adaptare la legile civile restrictive din perioada de pace și intră permanent în conflict cu autoritatea.

Războiul i-a trezit lui Conan, un vânzător de mărunțișuri într-un magazin de mercerie din Bretania, instinctul ancestral al vânătorului care-și studiază, urmărește și atacă prada, întreținut cu febrilitate de pericolul la care se expune. Dacă în luptă este dur și necruțător, el devine în viața de zi cu zi un om prietenos, devotat și vesel, arătând înțelegere pentru slăbiciunea omenească. Autorul construiește, în atmosfera sumbră a războiului, portretul pitoresc al unui erou veritabil cu un destin trist.

Gândindu-se la apropiata demobilizare, Conan își exprimă furios nemulțumirea că societatea nu va reuși să-i reintegreze pe combatanții care au dus greul războiului: "Zi-mi și mie ce-o să se aleagă de băieții care nu se pricep decât la bătaie și care s-au mai și prins de treaba asta? Că sunt și din ăștia!... Nu mulți, dar sunt...", pentru ca aproape imediat să adauge: "Să ne închipuim că or fi vreunii destul de cinstiți încât să recunoască în sinea lor nu că duc dorul războiului, ci că numai atunci au simțit că trăiesc cu adevărat... Ar trebui să se rușineze ca de-un șancru. Și totuși nu ei au cerut să meargă la război!... Iar cu toată provizia de curaj pe care au adunat-o n-or să mai aibă ce face. O să-i sufoce. Or să moară de congestie...". Așa se va întâmpla inclusiv cu eroul romanului, care va deveni în perioada de pace "un grăsan cu mutră de samsar, cu obrazul puhav, îngălbenit de ciroză, cu pleoapele buhăite și grele, cu mai multe guși care i se revărsau peste guler".

Stil literar
Nararea întâmplărilor la persoana I, prezentarea permanentă a impresiilor naratorului și numărul mic de personaje implicate efectiv aseamănă romanul Căpitanul Conan cu o scriere memorialistică referitoare la război. Nu există un fir narativ unitar, ci mai multe crâmpeie de amintiri legate între ele de prezența figurii halucinante a căpitanului Conan. Prin intermediul unor descrieri sumare, dar destul de precise, este recreat cadrul geografic în care au loc întâmplările relatate.

Autorul folosește un stil narativ simplu, dezvăluind cronologic faptele cu o naturalețe neforțată. Se constată o lipsă de interes a scriitorului pentru explorarea profundă a psihologiei personajelor, în contrast cu tendințele literare ale epocii interbelice; de altfel, Roger Vercel a declarat în mai multe rânduri în interviurile acordate presei că detestă subtilitatea narativă și că nu i-ar plăcea să fie considerat un autor cu un stil abstract și greu de pătruns. Exprimarea este predominant orală cu fraze scurte, dialoguri concise, interogații și exclamații, fiind adăugate, în scopul păstrării autenticității și naturaleței întâmplărilor relatate, numeroase cuvinte din jargonul cazon, amestecate cu expresii din argoul soldaților francezi.

Aprecieri critice
Laureat cu Premiul Goncourt, Căpitanul Conan a provocat opinii contradictorii ale criticilor cu privire la valoarea sa literară. În timp ce unii critici literari l-au elogiat, lăudând autenticitatea întâmplărilor relatate și prezentarea traumelor social-morale produse de război asupra combatanților, alți critici literari au considerat că este doar o lucrare memorialistică lipsită de calități literare.

Criticul literar român Romulus Demetrescu a afirmat că scrierea lui Roger Vercel se aseamănă mult cu amintirile de război și nu merită numele de roman deoarece îi lipsește o acțiune clar definită. În opinia lui, cartea se citește greu din cauza jargonului militar și nu i-ar fi interesat pe cititorii francezi decât prin evocarea unor amintiri de război petrecute într-un spațiu exotic. Concluzionând, Căpitanul Conan i se părea o operă literară mult mai slabă decât Condiția umană a lui André Malraux, care fusese premiată de Academia Goncourt cu un an mai înainte. Jurnalistul american Stanley Young scria într-un articol publicat pe 17 noiembrie 1935 în The New York Times că nu poate înțelege motivul acordării premiului Goncourt unui roman despre un soldat breton violent, "un aventurier perfect de proporții epice".

Alți cronicari români au avut opinii contrare. Astfel, publicistul Mircea Richard Negru scria în ziarul Adevĕrul că romanul are, în ciuda aspectului său memorialistic, "un dar de a cuceri, de a reține interesul cetitorului de la un capăt la celălalt" deoarece expune un tablou "colorat și plin de viață" în care personajele se mișcă natural. Această opinie a împărtășit-o și eruditul Dionisie Popa, preot greco-catolic și profesor de limba și literatura română la Blaj, care afirma că valoarea operei constă în evocarea "cu o naturaleță impresionantă" a perioadei războiului, stârnind interesul cititorilor cu privire la dificultățile de adaptare ale foștilor combatanți.

Autor al unei cronici foarte aspre cu privire la tendențiosul Notre père Trajan (1930), criticul și istoricul literar româno-francez Basil Munteanu a considerat Căpitanul Conan drept un roman excelent, mult diferit de cel anterior, care a confirmat într-un mod strălucit talentul lui Roger Vercel.

Traduceri

Traduceri în limba română

Prima traducere în limba română a romanului a fost realizată de romancierul și dramaturgul Mihail Sebastian și publicată în 1935, sub titlul Căpitan Conan, de către Editura "Naționala-Ciornei" din București într-un volum de 264 de pagini. Cartea a fost tipărită de Tipografia "Caragiale" din București (str. Șelari nr. 4), fiind vândută la prețul de 60 lei. Mihail Sebastian avea un interes ridicat pentru cultura franceză: el a citit cu aviditate în adolescență poeziile lui Arthur Rimbaud, Stéphane Mallarmé, Albert Samain și Francis Jammes, pe care le-a tradus mai târziu pentru a fi publicate în Universul literar (1928), și, la vârsta de 16 ani, chiar a plecat timp de câteva zile din orașul natal Brăila, fără știrea părinților, pentru a urmări spectacolele date la București de compania teatrală franceză a soților Georges și Ludmilla Pitoëff. Traducerea lui Mihail Sebastian a fost realizată probabil în grabă, iar unul dintre cronicarii literari români de la începutul secolului al XXI-lea o considera "aproape ilizibilă".

Romanul lui Vercel a fost tradus ulterior de Laurențiu Zoicaș (n. 1963), lector de literatură franceză și de teoria traducerii literare la Facultatea de Limbi și Literaturi Străine din cadrul Universității București, traducător ale unor scrieri de Honoré de Balzac, Vladimir Jankélévitch și Pierre Hadot, precum și autor al unui ghid de conversație româno-francez. Această traducere a fost publicată în 2014 de Editura Polirom din Iași sub titlul Căpitanul Conan, cu o postfață și notă biografică semnată de Frédéric Bonnor (lector străin la aceeași facultate), în cadrul Programului de sprijin pentru publicare Nicolae Iorga și cu susținerea Institutului Francez din România. În opinia aceluiași cronicar literar menționat mai sus "traducerea lui Laurențiu Zoicaș este incomparabil mai bună, ceea ce nu face însă romanul mult mai lizibil", iar singurul element de interes al cărții pentru publicul român îl reprezintă doar desfășurarea întâmplărilor relatate de Roger Vercel în spațiul românesc.

Dat fiind faptul că numele unor locuri (străzi, localuri) sau persoane din România, precum și cuvinte scrise în limba română, erau transcrise într-o formă diferită de cea originară, Laurențiu Zoicaș a restabilit în traducerea sa ortografia unor cuvinte românești (de exemplu "trăiască" în loc de "triaska"), a încercat să corecteze numele unor străzi ("Sultănica" în loc de "Santeanika") sau persoane ("Ștefănescu" în loc de "Stefanesco", "Petrescu" în loc de "Petresco", "Sartu" în loc de "Sartul", "Joița" în loc de "Foïtza") și a tradus unele cuvinte franceze inexistente în limba română prin echivalentul lor funcțional.

Traduceri în alte limbi
Romanul Căpitanul Conan a fost tradus în mai multe limbi străine: engleză (Captain Conan, Constable & Robinson, Londra, 1935; traducere de Warre Bradley Wells; reeditată în 1935 de Henry Holt & Co. din New York), germană (Capitaine Conan, Widerstands-Verlag, Berlin, 1935; traducere de Walter Hörstel; un fragment intitulat "Le Déserteur" a fost tradus de Arthur Schwinkowski și publicat în 1955 de editura Schöningh din Paderborn), maghiară (Conan kapitány, Pantheon Irodalmi Intézet, Budapesta, 1935; traducere de Andor Németh), portugheză (Capitão Conan, Livraria Popular de F. Franco, Lisabona, 1935; traducere de Agostinho Fortes), poloneză (Kapitan Conan, Wydawnictwo Nowoczesne, Varșovia, 1936; traducere de Helena Weissowa), cehă (Kapitán Conan, Nakladatelství a tiskárna Josef R. Vilímek, Praga, 1936; traducere de Jaroslav Jan Paulík), daneză (Kaptajn Conan, Hasselbalch, Copenhaga, 1941; traducere de Arne Stevns), neerlandeză (Kapitein Conan, Snoeck-Ducaju & Zoon, Gent, 1945), italiană (Capitan Conan, Arnoldo Mondadori Editore, Milano, 1948; traducere de Renzo Modesti) și spaniolă (El Capitán Conan, în vol. Los Premios Goncourt de novela, Tomo II, Plaza & Janés, Barcelona, 1964; o altă traducere a fost realizată de Aurora Ortiz de Zárate Aguirresarobe și publicată în 2004 sub titlul Capitán Conan de Inédita Ediciones din Barcelona).

Ecranizare
Romanul a fost ecranizat în 1996 de regizorul francez Bertrand Tavernier, după un scenariu scris în colaborare cu Jean Cosmos, într-un film omonim cu o durată de 130 de minute. Rolurile principale au fost interpretate de Philippe Torreton (Conan), Samuel Le Bihan (Norbert) și Bernard Le Coq (lt. de Scève). Filmările au fost realizate în mare parte pe teritoriul României în 1995, după ce, cu un mai înainte, regizorul Tavernier făcuse aici prospecții și selectase câțiva actori români, printre care Radu Duda, care a primit rolul inspectorului Ștefănescu.

Spre deosebire de roman, acțiunea filmului începe cu prezentarea luptelor purtate pe Frontul din Balcani cu câteva zile înainte de sfârșitul Primului Război Mondial, arătând incursiunile curajoase ale detașamentului condus de Conan în liniile inamice. Prin mesajul său antirăzboinic, Căpitanul Conan a fost comparat de critici cu filmul american Cărările gloriei (1957) al lui Stanley Kubrick.

Filmul Căpitanul Conan a obținut în 1997 două premii César: premiul pentru cel mai bun regizor (Bertrand Tavernier) și premiul pentru cel mai bun actor (Philippe Torreton) și a mai fost nominalizat și la alte premii prestigioase.

Expoziție
În anul 2014, când s-au aniversat 100 de ani de la izbucnirea Primului Război Mondial, Arhivele Naționale ale României și Institutul Francez din România au organizat două expoziții: "România 1914 – 1916" și "Omagiu căpitanului Conan", care au avut vernisajul în ziua de 15 mai, urmate de o conferință pe tema "Războiul din Orient în romanele lui Roger Vercel", susținută de profesorul emerit Alain Vuillemin de la Université d'Artois. Expoziția "Omagiu căpitanului Conan" a fost organizată de Institutul Francez din România pentru a-i determina pe români să redescopere romanele Căpitanul Conan și Notre Père Trajan ale scriitorului francez Roger Vercel și a avut loc ulterior și în alte orașe: Constanța (3–17 octombrie 2014), Ploiești (noiembrie 2014), Iași (10–11 noiembrie 2014) și Chișinău (11 noiembrie – 13 decembrie 2015).

Note explicative

Note

Bibliografie
 Frédéric Bonnor, "Roger Vercel, ofițer în Primul Război Mondial", postfață la vol. Roger Vercel, Căpitanul Conan, Editura Polirom, Iași, 2014, pp. 245–251.
 Ion Chinezu, "Cărți și Reviste. Roger Vercel: «Capitain Conan»", în Gând românesc, Cluj, anul III, nr. 7–8, iulie–august 1935, pp. 379–380.
 Romulus Demetrescu, "Roger Vercel: Capitaine Conan", în Pagini literare, Turda, anul II, nr. 1, 15 mai 1935, pp. 50–51.
  B. Munteano, "Un roman français sur la Roumanie", în revista L'Europe Centrale, anul X, nr. 31, 3 august 1935, pp. 491–492.
 Dis. [Dionis Popa], "Roger Vercel: Căpitan Conan", în Blajul, anul II, nr. 5, mai 1935, pp. 290–292.
 Roger Vercel, Căpitanul Conan, Editura Polirom, Iași, 2014, traducere din limba franceză și note de Laurențiu Zoicaș, postfață și notă biografică de Frédéric Bonnor.
 L.Z. [Laurențiu Zoicaș], "Notă asupra traducerii", în vol. Roger Vercel, Căpitanul Conan, Editura Polirom, Iași, 2014, pp. 5–7.

Lectură suplimentară
 Octav Gheorghiu, în Atheneum, Iași, anul I, nr. 1, ianuarie–februarie 1935, p. 133.
 Mircea Mateescu, în Cruciada românismului, anul I (1935), nr. 31, p. 5.
 Al. Robot, "Romanele lui Roger Vercel", în Reporter, anul III (1935), nr. 59, p. 2.
 V. T., în Convorbiri literare, anul LXVIII (1935), p. 383.

Romane din 1934
Romane de Roger Vercel
Romane după care s-au făcut filme
Literatură despre România în Primul Război Mondial

Căpitanul Conan (roman)


Marele Premiu al Germaniei a fost o cursă auto care a făcut parte din calendarul Formulei 1. Cursa este tradițional asociată cu faimosul Nürburgring, însă cursa a mai fost ținută și la alte două circuite, Avus și Hockenheimring.

Istoric
În primii ani ai motorsportului, singurul Grand Prix a fost cel francez, însă după Primul război mondial, și alte națiuni au început încet, încet să organizeze curse, iar în 1926, primul Mare Premiu al Germaniei a fost organizat. A avut loc la autostrada Avus lângă Berlin,  fiind un circuit improvizat. Rudolf Caracciola a câștigat prima cursa într-un Mercedes la o viteză de 136 km/h însă, chiar și la această viteză mică au fost trei decese, urmate de plângeri asupra suprafeței circuitului, iar din 1927, cursa a fost ținută la noul Nürburgring.

Organizat oficial pentru prima dată în Formula 1 pentru sezonul din 1951, legendarul Nordschleife (supranumit "Iadul verde" de Jackie Stewart în 1968) a fost locația gazdă obișnuită până în 1976. Circuitul a fost scos din Formula 1 începând din 1977 din cauza accidentului terific a lui Niki Lauda în Marele Premiu al Germaniuei din 1976, când a ieșit în decor izbindu-se de parapet, mașina sa (un Ferrari 312T) luând foc instant.

În anii ce au urmat, Hockenheimring și Nürburgring Grand Prix-Strecke au alternat în organizare.

Câștigătorii Marelui Premiu al Germaniei
Evenimentele scrise pe fond roz indică anii în care cursa nu a făcut parte din Campionatul Mondial de Formula 1.

Multipli câștigători

Piloți
Piloții îngroșati concurează și în sezonul actual de Formula 1.
Fondul roz indică faptul că eventul nu a făcut parte din Campionatul Mondial de Formula 1.

 Constructori Echipele îngroșate concurează și în sezonul actual de Formula 1.Fondul roz indică faptul că eventul nu a făcut parte din Campionatul Mondial de Formula 1.

Note

Mari Premii de Formula 1
Formula 1 în Germania

Fondări în 1926

Marele Premiu al Germaniei


Karl Schütz ist der Name folgender Personen:
* Karl von Schütz (Oberamtmann) (1783–nach 1845), hohenzollerischer Oberamtmann
 Karl von Schütz (General) (1784–1833), preußischer Generalmajor
 Karl Schütz (Musiker) (1936–2020), österreichischer Musikpädagoge, Organist und Hochschullehrer
 Karl Schütz (Kunsthistoriker) (* 1945), österreichischer Kunsthistoriker
 Karl August von Schütz (Beamter) (1777–1837), preußischer Beamter

Siehe auch:
 Carl Schütz

Karl Schütz


Nahija Binnish () je nahija u okrugu Idlib, u sirijskoj pokrajini Idlib. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala 35.166 stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Binnish.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Idlib

Binnish (nahija)


(2018) Schuster es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides descubierto por Karl Wilhelm Reinmuth desde el Observatorio de Heidelberg-Königstuhl, Alemania, el 17 de octubre de 1931.

Designación y nombre
Schuster fue designado inicialmente como .
Más tarde se nombró en honor del astrónomo alemán Hans-Emil Schuster.

Características orbitales
Schuster orbita a una distancia media de 2,183 ua del Sol, pudiendo alejarse hasta 2,604 ua y acercarse hasta 1,762 ua. Su inclinación orbital es 2,558 grados y la excentricidad 0,1928. Emplea 1178 días en completar una órbita alrededor del Sol.

Características físicas
La magnitud absoluta de Schuster es 14,2.

Véase también
 Lista de asteroides del (2001) al (2100)
 Cuerpo menor del sistema solar

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por Karl Wilhelm Reinmuth
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio de Heidelberg-Königstuhl
Objetos astronómicos descubiertos en 1931
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(2018) Schuster


سمير كاظم حسن (مواليد 11 ديسمبر 1969) هو لاعب كرة قدم عراقي سابق، كان من ابرز ألقابهِ كلاعب (السد العالي)، وذلك لطول قامته وارتقائه للالعاب الهوائية. لعب للمنتخب العراقي في بداية عقد التسعينات من القرن العشرين، وكان يلعب في خط الدفاع، وتألق في صفوف نادي الجيش ومن ثم مع نادي القوة الجوية حتى اعتزالهِ، ولكنه قضى فترة ليست بالقصيرة في عالم الاحتراف، وبعد اعتزاله اللعب أتجه إلى عالم التدريب حيث درب نادي القوة الجوية العراقي، ثم ترأس الهيئة الإدارية للنادي الأزرق عام 2003، واستطاع الفريق أن يحصد لقب الدوري العراقي في عهدهِ ليكون أول رئيس لنادي عسكري كالقوة الجوية يفوز بلقب الدوري في موسم 2004–05.

من إنجازاته وألقابه التتويج بالدوري العراقي وبطولة الكأس في موسم 1991–92.

مراجع

روابط خارجية

 ملف اللاعب على 11v11.com

لاعبو كرة قدم رجالية عراقيون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو دوري نجوم قطر
لاعبو كأس آسيا 1996
لاعبو كرة قدم عراقيون
لاعبو منتخب العراق لكرة القدم
لاعبو نادي الجيش (العراق)
لاعبو نادي القوة الجوية
لاعبو نادي الوكرة
مدربو كرة قدم عراقيون
مغتربون عراقيون في قطر
مواليد 1389 هـ
مواليد 1969
مواليد في العراق
مدربو القوة الجوية

سمير كاظم


භෞතික විද්‍යාවේ දී, සංස්ථිති නියම () යනු හුදකලා භෞතික පද්ධතියක මැනිය හැකි ගුණාංගයක්, එම පද්ධතිය පරිණාමය වන විට, කාලය සමඟ වෙනස් නොවන බව පැවසෙයි.

ආශ්‍රිත
 Invariant (physics)
 ගම්‍යතාවය
 Cauchy momentum equation
 Energy
 ශක්ති සංස්ථිති නියමය සහ තාප ගති විද්‍යාවේ පළමු නියමය
 Conservative system
 Conserved quantity
 Some kinds of helicity are conserved in dissipationless limit: hydrodynamical helicity, magnetic helicity, cross-helicity.
 Principle of mutability
 Conservation law of the Stress–energy tensor
 Riemann invariant
 Philosophy of physics
 Totalitarian principle
 Convection–diffusion equation
 Uniformity of nature

උදාහරණ සහ භාවිතා
Advection
ස්කන්ධ සංස්ථිති නියමය, හෝ Continuity equation
Charge conservation
Euler equations (fluid dynamics)
inviscid Burgers equation
Kinematic wave
ශක්ති සංස්ථිති නියමය
Traffic flow

සටහන්

මූලාශ්‍ර
Philipson, Schuster, Modeling by Nonlinear Differential Equations: Dissipative and Conservative Processes, World Scientific Publishing Company 2009.
Victor J. Stenger, 2000. Timeless Reality: Symmetry, Simplicity, and Multiple Universes. Buffalo NY: Prometheus Books. Chpt. 12 is a gentle introduction to symmetry, invariance, and conservation laws.

E. Godlewski and P.A. Raviart, Hyperbolic systems of conservation laws, Ellipses, 1991.

භාහිර සබැඳි

Conservation Laws — මාර්ග ගත පෙළ පොත පරිච්ඡේද: 11-15

විද්‍යාත්මක නියම
Symmetry
Thermodynamic systems

සංස්ථිති නියම


ඕස්ට්‍රේලියානු පොදු රාජ්‍ය මණ්ඩලය සහ එහි පූර්වගාමී යටත් විජිකයන්ට අයත් භූමි ප්‍රදේශය තුල හෝ එහි ජනතාව විසින් හෝ නිපැයුනු ලිඛිත හෝ සාහිත්‍යමය හෝ  කෘතීන්  ඕස්ට්‍රේලියානු සාහිත්‍යය යනුවෙන් හැඳින්වෙති.

අනෙකුත් සමකාලීන කෘතීන් සහ කතුවරු
1973 දී පැට්‍රික් වයිට් විසින් සාහිත්‍යය සඳහා වු නොබොල් ත්‍යාගය දිනාගැනීමත් සමග, ඕස්ට්‍රේලියානු සාහිත්‍යය එහි කුටප්‍රාප්තිය කරා ලගා වු බව පොදු මතයයි. පැට්‍රික් වයිට්, එසේ නොබෙල් සාහිත්‍යය ත්‍යාගය දිනු පලමුවෙනි සහ (මෙතෙක්) එකම ඕස්ට්‍රේලියානු ජාතිකයා වේ.

2003 දී නොබෙල් සාහිත්‍යය ත්‍යාගලාභි ජෝන් එම්. කෝටේසී
දකුණු ඕස්ට්‍රේලියාවේ, ඇඩ්ලේස්හි ජීවත් වුව ද, ඔහුගේ උපන් බිම දකුණු අප්‍රිකාව වන බැවින් ඔහු සැලකනේනේ අප්‍රිකානු ජාතිකයෙකු ලෙස සැළකේ.
පීටර් කේරි, කේට් ග්‍රෙන්විල්, ඩේවිඩ් මාලුෆ්, ජැනෙට් ටර්නර් හොස්පිටල් හා ටිම් වින්ටන් 70 දශ‍කයෙන් පසු ඕස්ට්‍රේලියාවෙන් බිහි වු විශ්ෂ්ඨ කතුවරුන් වේ.

ජේම්ස් ක්ලැවෙල්, 'ද ඒෂියන් සාගා වේදී ඕස්ට්‍රේලියානු සාහිත්‍යයේ ප්‍රධාන අංගයක් සාකච්ඡාවට ලක් කරයි. ඒ (නෙවිල් ෂූට් කල පරිදි) අපරදිග දෘෂ්ඨිකෝණයකින්, පෙරදිග සංස්කෘතිකාංග විදහා දැක්වීමෙනි. ඔහු සාර්ථක තිර රචකයෙක් ද වේ. තවද ඔහු "ෂින්ඩ්ලර්ස් ලිස්ට්" චිත්‍රපටයට පදනම් වුණු ෂින්ඩ්ලරස් ආර්ක්'' ග්‍රන්ථයේ කතුවරයා වූ, බ්‍රකර් ත්‍යාගලාභී තෝමස් කෙනෙලි
සමඟ ඕස්ට්‍රේලියානු සාහිත්‍යයේ තේමාවන් වඩාත් පුළුල් කිරීමට පෙරමුණ ගත් කතුවරයෙකු වේ.
ඒ හැරුණු විට ජාත්‍යන්තර තේමාවන් ඔස්සේ සාහිත්‍ය නිර්මාණයේ නියැළි ඕස්ට්‍රේලියානු කතුවරුන් ලෙස ජේරාඩ් වර්නාත් සහ බ්‍රෙන්ඩා වෝකර් හැඳින්විය හැක.

කාව්‍යය

ඕස්ට්‍රේලියානු සාහිත්‍යය බිහිවීමේදී කාව්‍ය ශාස්ත්‍රය වැදගත් කාර්ය භාරයක් ඉටු කළේය. ඕස්ට්‍රේලියානු මහා කවීන් අතරින් දෙදෙනෙකු වුයේ ක්‍රිස්ටෝපර් බ්‍රෙනන් සහ ඇඩම් ලින්ඩ්සේ ගොර්ඩන් ය. ගොර්ඩන් එක් වතාවකදී 'ඕස්ට්‍රේලියාවේ ජාතික කවියා' ලෙසද හැඳින්වුනේය. එමෙන්ම එංගලන්තයේ වෙස්ට් මිනිස්ටර් ඈබෙහ හි කවියන්ගේ අංශයේ ප්‍රතිමාවක් තිබෙන එකම ඕස්ට්‍රේලියානු කවියාද වන්නේය.

ගෝර්ඩන් සහ බ්රුනන් යන දෙදෙනාගේම කෘතින් කාව්‍ය ශාස්ත්‍රයේ සම්ප්‍රදායික ශෛලියට අනුකූල විය. ඒවා තුළ බොහෝ ශාස්ත්‍රීය කරුණු අඩංගු විය. මේ නිසාම ඔවුන්ගේ කෘතින් උසස් සංස්කෘතික විෂය පථය තුළට එක් විය. මෙම කාලය තුල දීම ඕස්ට්‍රේලියාවට ගැමි ගීත වලද, කවි කථා වලද ආශිර්වාදය ලැබුණේය. ලෝසන් සහ බැන්ජෝ පැටෙර්සන් යන දෙදෙනා මෙම ජනප්‍රිය කවි කථාවල ප්‍රධාන පෙළේ කුශලතාවයන් දැක්වු අයගෙන් දෙදෙනෙකි. එමෙන්ම බොහෝ ප්‍රසිද්ධ ඕස්ට්‍රේලියානු කාව්‍යයක් ලෙස සැළකිය හැකි වෝල්ට්සින් මැටිල්ඩා (Waitzing Matilda) නිර්මාණය කිරීම සම්බන්ධයෙන් මෙම බැන්ජෝ වගකිව යුතු වුයේය. ඕස්ට්‍රේලියාවේ ඈත පිටිසර පෙදෙස්වල ප්‍රේමනීය හැඟීම් ඇති කළ දර්ශන සහ එහි වාසය කළ විෂම චරිත, ඕස්ට්‍රේලියානු ආත්මයේ හැඩය සකස් කිරීමේදි වැදගත් කොටසක් ඉටුකර ඇත. එය හරියට ඇමෙරිකානු ඕල්ඩ් වෙස්ට්හි ගොපල්ලන්, ආර්ජන්ටිනා පැම්පාස්හි ගවුචෝ වරුන් එම රටවල් තුළ ප්‍රතිරූපයේ කොටසක් වුවා මෙනි.

විසිවෙනි ශත වර්ෂයේ කැපි පෙනුන ඕස්ට්‍රේලියානු කවියන් අතරට ඒ.ඩි.හෝප් ජුඩිත් රයිට්, ශ්වෙන් හාර්වුඩ්, කෙනත් ස්ලෙයර්, ලෙස් මරේ සහ වඩාත් මෑතදී ජෝන් ෆෝර්බ්ස් සහ ජෝන් ට්‍රැන්ටර් යන අයද ඇතුළත් වේ. වඩාත් මෑතදි මතු වී ආ කවියන් ලෙස ජුඩිත් බෙවරිජ් සහ ඇන්ඩෲ ස්ලැටරි යන නම් සදහන් වේ.

සමකාලීන ඕස්ට්‍රේලියානු කවි බොහෝ විට ප්‍රකාශයට පත් කරනු ලබන්නේ කුඩා සහ ස්වාධීන පොත් ප්‍රකාශකයින් විසිනි. කෙසේ වුවද නව මධ්‍ය සහ අන්තර්ජාල සටහන් ද ඇතුලු වෙනත් වර්ගයේ ප්‍රකාශන සහ ජනතා කාව්‍ය ව්‍යාපෘති විශාල ලෙස ජනප්‍රිය වෙමින් පවතී. සිඩ්නි නගරය මූලස්ථානය කරගත් ද රෙඩ් රූම් කම්පැනි නම් ආයතනය මෙම ක්ෂේත්‍රයේ වඩාත් ක්‍රියාකාරි සමාගම්වලින් එකකි.

ආශ්‍රිත

ඕස්ට්‍රේලියාව
ඕස්ට්‍රේලියානු ඉතිහාසය

ඕස්ට්‍රේලියානු සාහිත්‍යය


Gordon Henry Steege, né le  à Chatswood et mort le  à Palm Beach en Nouvelle-Galles du Sud, est un officier supérieur et as de l'aviation australien, ayant fait carrière dans la Force aérienne royale australienne (RAAF). Durant la Seconde Guerre mondiale, il compte à son actif huit victoires aériennes. Gordon Steege rejoint la RAAF en  et participe aux combats avec le No. 3 Squadron, au Moyen-Orient, où il est récompensé de la Distinguished Flying Cross pour avoir abattu trois avions allemands en une seule sortie. Il est nommé commandant du No. 450 Squadron de la Desert Air Force, avant d'être affecté dans le théâtre du Pacifique Sud-Ouest à la tête des  et . À la fin de la guerre, il est récompensé de l'Ordre du Service distingué pour sa  et promu au grade de group captain à titre temporaire.

Démobilisé à la fin de la Seconde Guerre mondiale, Gordon Steege retourne dans le service actif avec la RAAF et prend part à la guerre de Corée, conflit durant lequel il commande brièvement le No. 77 Squadron à la fin de l'année 1951. Il retourne en Australie et occupe divers postes administratifs et stratégiques avant de commander la base RAAF de Canberra, en 1957. Au début des années 1960, il est nommé commandant de la base RAAF Amberley, dans le Queensland, puis de la base RAAF Butterworth en Malaisie. Avant de prendre sa retraite de l'armée en 1972, Gordon Steege est affecté à l'état-major du commandement des forces aériennes, au grade d'. Au terme de sa carrière militaire, il devient consultant en aéronautique. Gordon Steege meurt à Sydney en 2013, à l'âge de 95 ans.

Références

Officier de la Royal Australian Air Force
Personnalité liée à Sydney
Aviateur australien
Naissance en octobre 1917
Décès en septembre 2013
Militaire australien de la guerre de Corée
Militaire australien de la Seconde Guerre mondiale
Décès à 95 ans

Gordon Steege


Otilia Bădescu () este o fostă jucătoare română de tenis de masă. Din 1986 până în 2005, ea a câștigat mai multe medalii la simplu, dublu și cu echipa la Campionatul European de tenis de masă și Campionatul Mondial de tenis de masă.

Vezi și
 Valeria Borza

Note

Legături externe

Nașteri în 1970
Sportivi români în viață
Jucători de tenis de masă români
Nașteri pe 31 octombrie
Jucători de tenis de masă la Jocurile Olimpice de vară din 1992
Jucători de tenis de masă la Jocurile Olimpice de vară din 1996
Jucători de tenis de masă la Jocurile Olimpice de vară din 2000
Jucători de tenis de masă la Jocurile Olimpice de vară din 2004

Otilia Bădescu


Thomas Astle ( - ) est un antiquaire et paléographe anglais. Il est membre de la Society of Antiquaries et de la Royal Society.

Biographie
Astle est né le 22 décembre 1735 à Yoxall aux confins de Needwood Forest dans le Staffordshire, fils de Daniel Astle, gardien de la forêt. Il fait un stage chez un avocat, mais n'exerce pas sa profession et se rend à Londres, où il est employé pour faire un index au catalogue des manuscrits harléiens, imprimé en 1759, 2 volumes, in-folio .

Astle est élu membre de la Society of Antiquaries of London en 1763, et à peu près au même moment, George Grenville l'emploie pour organiser des papiers et d'autres questions qui nécessitent une connaissance de l'écriture ancienne, et le nomme, avec Sir  et Andrew Coltee Ducarel, comme membres d'une commission chargée de superviser la réglementation des archives publiques à Westminster. À la mort de ses deux collègues, John Topham est nommé ; lui et Astle sont démis de leurs fonctions sous l'administration de Pitt. Les mêmes personnes sont nommées par une commission royale en 1764 pour superviser le classement des archives de l'État et du conseil conservées au State Paper Office de Whitehall. En 1765, Astle est nommé receveur général de six pence dans la livre sur la liste civile et, le 18 décembre de la même année, il épouse Anna Maria, fille unique et héritière du révérend Philip Morant, l'historien de l'Essex .

En 1766, Astle est admis membre de la Royal Society et, la même année, consulté par un comité de la Chambre des lords au sujet de l'impression des anciens documents du Parlement. Il propose d'employer son beau-père à ce travail, et lui succède à sa mort en 1770. Après la mort en 1775 d'Henry Rooke, greffier en chef du Record Office de la Tour, Astle est nommé à sa place et au décès de John Shelley, garde des archives, en 1783, il lui succède .

À la mort de Morant en 1770, il entre en possession par sa femme de la bibliothèque de livres et de manuscrits de son beau-père et d'une fortune considérable. Il meurt d'hydropisie dans sa maison de Battersea Rise, près de Londres, le  décembre 1803. De sa femme, il a neuf enfants .

Thomas Astle est enterré dans l'église paroissiale de Battersea, qui possède un monument conçu par le sculpteur londonien Charles Regnart .

Collections et œuvres
Astle réunit la collection privée de manuscrits la plus remarquable du pays. Thomas Percy reconnaît son aide tout en enquêtant sur la littérature de ballade. Il est coordinateur de The Antiquarian Repertory et contribue à Archaeologia et Vetusta Monumenta de la Society of Antiquaries. Dans ce dernier figure sa contribution sur les sceaux écossais inédits. La rédaction de la Taxatio Ecclesiastica et du Calendarium Rotulorum Patentium (Record Commission, 1802, 2 vols, in-folio), est attribuée par erreur à Astle ; John Caley édite le premier travail, et Caley avec  le dernier .

Ses livres imprimés, principalement collectés par Morant, sont achetés à ses exécuteurs testamentaires en 1804 pour la somme de 1 000 £, par les fondateurs de la Royal Institution. La collection de manuscrits est léguée par testament au marquis de Buckingham, en signe de considération du testateur pour la famille Grenville, moyennant le paiement d'une somme symbolique de 500 £. Le marquis fait construire une salle par John Soane pour leur réception à Stowe House .

Astle est un gardien efficace et zélé, travaillant sur le stockage et l'indexation . Un catalogue du MSS. dans la bibliothèque Cottonian ... avec un compte rendu des dommages subis par un incendie en 1731 et un catalogue des chartes conservées est publié par Samuel Hooper en 1777, avec une dédicace à Astle. Il n'a aucun lien littéraire avec le Testament du roi Alfred (1788), souvent dit avoir été traduit par lui. Herbert Croft en est l'éditeur ; la traduction et la plupart des notes sont fournies par le Rev. Owen Manning. Outre de nombreuses contributions à Archaeologia entre 1763 et 1802, Astle publiz ce qui suit :

 Le testament du roi Henri VII, Londres, 1775, 4to.
 L'origine et les progrès de l'écriture, aussi bien hiéroglyphique qu'élémentaire, illustrés par des gravures tirées de marbres, de manuscrits et de chartes, anciens et modernes : aussi un compte rendu de l'origine et des progrès de l'impression, Londres, 1784, 4to, avec 31 planches ; la "deuxième édition, avec des ajouts", Londres, 1803, 4to, 31 planches et portrait, contient l'annexe sur les lettres radicales des Pélasges (publiée séparément en 1775)
 An Account of the Seals of the Kings, Royal Boroughs, and Magnates of Scotland, Londres, 1792, folio, 5 planches ; également publié dans Vetusta Monumenta , 1796, iii.

L'œuvre principale d'Astle, The Origin and Progress of Writing, est une contribution à la littérature paléographique anglaise, destinée à être une œuvre diplomatique . Les planches sont gravées par Benjamin Thomas Pouncey. La préparation du texte et des notes de l'édition des Rotuli Parliamentorum ut et petitiones et placita in Parliamento, etc. [1278-1503], Londres, 1767-1777, 6 volumes, in-folio, est entreprise par Morant et John Topham jusqu'à 2e Henry VI, et après cette période par Topham et Astle. Le testament d'Henri VII est reproduit par Astle en 1775 à partir de l'original dans la salle capitulaire de Westminster .

Références

 Rosemary Sweet (2004), Antiquaires: La découverte du passé dans la Grande-Bretagne du  siècle

Liens externes

Membre de la Royal Society of Edinburgh
Membre de la Society of Antiquaries of London
Membre de la Royal Society
Historien britannique du XVIIIe siècle
Décès en décembre 1803
Naissance en décembre 1735

Thomas Astle


Damon Leitch (* 23. Dezember 1992 in Invercargill) ist ein neuseeländischer Automobilrennfahrer. Er startete von 2011 bis 2015 in der Toyota Racing Series.

Karriere
Leitch begann seine Motorsportkarriere im Alter von acht Jahren im Kartsport. 2007 wechselte er in den Formelsport in die neuseeländische Formel Ford. Er nahm zunächst nur an drei Rennen teil und wurde 23. in der Fahrerwertung. In der nächsten Saison verbesserte sich Leitch auf den zehnten Platz der Fahrerwertung. Darüber hinaus wurde er Sechster in der Formel-Ford-Meisterschaft der neuseeländischen Südinsel. In der Saison 2008/2009 gewann Leitch ein Rennen in der neuseeländischen Formel Ford und wurde Fünfter im Gesamtklassement. In der folgenden Saison blieb er zwar ohne Sieg, verbesserte sich aber trotzdem auf den vierten Meisterschaftsplatz. Darüber hinaus absolvierte er in der Saison 2009/2010 Gaststarts in der Formel Ford der neuseeländischen Südinsel.

2011 wechselte Leitch in die Toyota Racing Series, der höchsten Monoposto-Rennserie Neuseelands, zu Victory Motor Racing. Mit einem dritten Platz als bestes Ergebnis beendete er die Saison auf dem achten Platz in der Meisterschaft. Teamintern verlor er das Duell gegen Daniil Kwjat, der eine Veranstaltung ausließ und Fünfter wurde. 2012 absolvierte Leitch eine weitere Saison für Victory Motor Racing in der Toyota Racing Series. Am ersten Rennwochenende in seiner Heimatstadt Invercargill erzielte er mit einem zweiten Platz seine bis dahin bester Platzierung und erzielte die meisten Punkte bei dieser Veranstaltung. Damit übernahm er die Meisterschaftsführung. Bei der nächsten Veranstaltung in Timaru folgte sein erster Sieg in der Toyota Racing Series. Während Leitch bei den ersten neun Rennen stets unter den ersten zehn Piloten ins Ziel kam und dabei fünf Podest-Platzierungen erzielte, kam er bei den letzten sechs Rennen nicht über den zwölften Platz hinaus. In der Fahrerwertung belegte er schließlich den dritten Platz.

2013 blieb Leitch bei Victory Motor Racing in der Toyota Racing Series. Mit einem zweiten Platz als bestem Ergebnis schloss er die Saison auf dem achten Rang ab. 2014 bestritt Leitch seine vierte Saison der Toyota Racing Series für Victory Motor Racing. Vier zweite Plätze waren seine besten Ergebnisse, ein Sieg gelang ihm jedoch nicht. In der Fahrerwertung verbesserte er sich auf den dritten Platz. 2015 ging Leitch erneut für Victory Motor Racing in der Toyota Racing Series an den Start. Mit zwei fünften Plätzen als beste Resultate erreichte er den siebten Gesamtrang.

Persönliches
Damon Leitch jüngerer Bruder Brendon Leitch ist ebenfalls Automobilrennfahrer. Leitch wurde nach dem britischen Autorennfahrer Damon Hill benannt.

Karrierestationen

Einzelnachweise

Weblinks
 Offizielle Website von Damon Leitch (englisch)
 Karrierestatistik von Damon Leitch (englisch)

Rennfahrer (Neuseeland)
Neuseeländer
Geboren 1992
Mann

Damon Leitch


Moritz Georg Moshack (1730-1772) var en dansk instrumentmager, der var en af de vigtigste fremstillere af klavichorder i sin leevetid. Tre af hans instrumenter eksisterer endnu; et klavichord fra 1768 findes på Norsk Folkemuseum i Oslo, Norge; et cembalo fra 1770 er udstillet på Falsters Minder i Nykøbing Falster; og et klavichord fra 1770 findes på Musikhistorisk Museum i København.

Karriere
Moshacks uddannelse kendes ikke, men hans bedst bevarede instrumenter har præg af nordtyske instrumentmagere. Han fik licens i 1761. Det samme år fik han royalt monopol på at bygge og reparere klavichorder, cembaloer og orgler. Mellem 1759 og 1772 arbejdede Moshack i København og fremstillede orgler og andre instrumenter. Klavichorder blev købt af Det Kongelige Teater, og andre instrumenter af Johan Foltmar i Trinitatis Kirke. Moshack arbejdede også med at stemme instrumenter.

Referencer

Musikinstrumentmagere
Håndværkere fra Danmark

Moritz Georg Moshack


An Serapicamptis tommasinii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Anton Joseph Kerner, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Julian Mark Hugh Shaw. An Serapicamptis tommasinii in nahilalakip ha genus nga Serapicamptis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Serapicamptis

Serapicamptis tommasinii


An Cenchrus prieurii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni René Charles Maire. An Cenchrus prieurii in nahilalakip ha genus nga Cenchrus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cenchrus

Cenchrus prieurii


Shweshwe é um tecido de algodão tingido estampado amplamente utilizado para roupas tradicionais da África Austral. Originalmente tingido de anil, o tecido é fabricado em uma variedade de cores e estampas caracterizadas por intrincados padrões geométricos. Devido à sua popularidade, shweshwe foi descrito como o brim, ou tartã, da África do Sul.

Nome

O nome local shweshwe é derivado da associação do tecido com o rei Moshoeshoe I do Lesoto, também escrito "Moshweshwe". Moshoeshoe I foi presenteado com o tecido por missionários franceses na década de 1840 e posteriormente popularizou seu uso em sua corte.

Também é conhecido como sejeremane ou seshoeshoe em Sotho , bem como terantala (derivado do africâner tarentaal), e ujamani em Xhosa , após colonos alemães e suíços do século XIX que importaram o tecido blaudruck ("impressão azul") para suas roupas. e ajudou a enraizá-lo na cultura sul-africana e basoto.

Cultura Xhosa
Vestuário de origem africana

Shweshwe


Maria de Lourdes Rodrigues da Silva, mais conhecida como Maria Góes (Porto Grande, 22 de julho de 1949), é uma empresária e política brasileira. Filiada ao Partido Democrático Trabalhista (PDT), é deputada estadual.. É mãe do ex-deputado e ex-prefeito Roberto Góes e tia do governador do Amapá Waldez Góes.

Carreira política
Iniciou-se na política em 1996 ao ser eleita vereadora de Macapá pelo PSD, sendo reeleita em 2000, 2004 e 2008.

Em 2010, foi eleita deputada estadual com 9.044 votos, sendo a quarta deputada estadual mais votada daquela eleição. . É reeleita em 2014, com 5.028 votos, na coligação "A Força do Povo" (PDT/PP/PMDB)..

Nas eleições de 2018, recebe 4.109 votos, ficando com a primeira suplência da coligação. . Em 2020, deixa o PDT e filia-se ao DEM, juntamente com os filhos Roberto e o vereador Cláudio. .

Naturais de Porto Grande
Mulheres do Amapá na política
Membros do Partido Democrático Trabalhista do Amapá
Membros do Partido Trabalhista Brasileiro
Membros do Democratas (Brasil)
Deputados estaduais do Amapá
Vereadores de Macapá
Membros do Partido Social Democrático (1987)
Família Góes
Membros do União Brasil

Maria Góes


Pampilhosa da Serra  belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Pinhal Interior Norte altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 10 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Cabril
 Dornelas do Zêzere
 Fajão
 Janeiro de Baixo
 Machio
 Pampilhosa da Serra
 Pessegueiro
 Portela do Fojo
 Unhais-o-Velho
 Vidual

Pinhal Interior Norte belediyeleri

Pampilhosa da Serra


Rocky je naziv za seriju američkih športskih, odnosno boksačkih filmova o Rockyu Balboi, koja je 1976. godine započeta s filmom Rocky u režiji Johna G. Avildsena. Naslovnog lika je stvorio Sylvester Stallone u scenariju za originalni film, gdje ga je i tumačio, kao i u svim kasnijim nastavcima, od kojih će većinu i režirati.

Originalni film je postigao izuzetan komercijalni uspjeh i osvojio Oscar za najbolji film, te su snimljena još četiri nastavka - Rocky II (1982.), Rocky III (1982.), Rocky IV (1985.) i Rocky V (1990.). Posljednji od njih se smatrao završetkom serije, ali je Stallone njime bio nezadovoljan. Tako da je 2006. godine snimio šesti nastavak pod naslovom Rocky Balboa. Godine 2015. snimljen je nastavak pod naslovom Creed, iako u njemu Balboa nije glavni nego sporedni lik, pa se ponekad naziva spin-offom, a ne nastavkom u pravom smislu riječi.

Filmovi

Vanjske poveznice
 Popis serijala na IMDb-u

Filmski serijali
Rocky

Rocky (serijal)


The flag of the United States territory of Guam was adopted on February 9, 1948. The territorial flag is dark blue with a narrow red border on all sides (border was a later addition). The red border represents the blood spilled in World War II and Spanish sovereignty. In the center of the flag is the seal; an almond-shaped emblem, which depicts a proa sailing in Hagåtña Bay near Hagåtña, and GUAM colored in red letters. The shape of the emblem recalls the slingshot stones used by ancient Chamorro people. The landform in the background depicts the Two Lovers Point cliff on Guam. Charles Alan Pownall, the military Governor of Guam, approved the flag's shape in 1948.

As a complement to the Guam flag design, and in response to Guam law providing for municipal flags, efforts were made to depict the culture of each Guam municipality on their own flag. These efforts to design 19 unique municipal flags were collaborated through the Mayors' Council with the assistance of illustrative artist Gerard Aflague, a Guam born native. These municipal flag designs reflect unique aspects of each of Guam's municipal villages.

Construction details
The length of the marine blue portion of the flag is seventy-eight inches and the width is forty inches. Around each side of the flag, there is a two-inch deep red border, making the flag's overall length eighty-two inches and its width forty-four inches. The coat of arms in the center is twenty-four inches tall and sixteen inches wide.

Former flags

See also
Guam
Seal of Guam
Flags of the U.S. states

References

External links

Municipal flags of Guam

Flags introduced in 1948
Flags of the insular areas of the United States
Flag
1948 establishments in Guam
Guam

Flag of Guam


Agathis montana er tegund af barrtrjám sem vex á einu fjalli í Nýju-Kaledóníu.

Tilvísanir

Barrtré

Agathis montana


NGC 28 este o galaxie eliptică localizată în constelația Phoenix. A fost descoperită în 28 octombrie 1834 de către John Herschel.

Note

Legături externe

Galaxii eliptice
Obiecte NGC
Constelația Phoenix
Obiecte astronomice descoperite în 1834
Obiecte astronomice descoperite de John Herschel

NGC 28


Aderus metallicus é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1902.

Distribuição geográfica
Habita nas ilhas Vanuatu (Novas Hébridas).

Referências

metallicus
Fauna de Vanuatu
Insetos descritos em 1902
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus metallicus


Rüştü Demirci (d. 6 Temmuz 1929 Sarayköy, Denizli-ö. 5 Ocak 1991 İstanbul), Türk müzisyen.

1980'lerde birçok taverna sanatçısının söylediği Adımız çıktı ayyaş ve Dalgalandım da Duruldum şarkılarının sahibidir. "Dalgalandım da Duruldum" şarkısını Bursa'nın Çekirge semtinde vermiş olduğu konserlere her gün gelen ve sanatçıya hiç yüz vermeyen güzel bir kadına yazmıştır.Hayri Şahin, Müslüm Gürses ve Erkin Koray sanatçının birçok bestesini okumuştur. Bu besteler Marşandiz adlı stüdyoda plak olarak kaydedilmiştir. 1990 yılının yılbaşı akşamında solunum yetmezliği nedeniyle kaldırıldığı Taksim İlk Yardım Hastanesi'nde 5 Ocak 1991'de sabaha karşı öldü ve Zeytinburnu'nun Merkezefendi mahallesindeki Kozlu Mezarlığına defnedildi.

Kaynakça

1929 doğumlular
Türk erkek şarkıcı-şarkı yazarları
Sarayköy doğumlular
20. yüzyılda Türk erkek şarkıcılar
21. yüzyılda Türk erkek şarkıcılar
1991 yılında ölenler
İstanbul'da ölenler
Solunum yetmezliğinden ölenler

Rüştü Demirci


Tandır ekmeği (Azerice:Təndır çörəyi, Farsça: naan-e-tannuri (نان تنوری)) Ortadoğu ve Asya'da sıklıkla yenen, ince ve oldukça gevrek bir çeşit ekmektir. Yerde açılan ve etrafı çamurla sıvanmış bir çukurun içinde pişirilir. Yufka gibi, oklava ile bir buçuk santim kalınlığında açılır. Üzerine un, susam ve su serpilir. Bu bir nevi bulamaçtır. Bundan sonra ekmek, ocağın iç duvarlarına yapıştırılarak pişirilir. Yufka gibi bol miktarda hazırlanıp uzun müddet saklanabilir.

Türkiye'de Yörelere Göre Çeşitleri

Malatya Tandır Ekmeği
Malatya Tandır Ekmeği 25.10.2021 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Midyat Tandır Ekmeği
Midyat Tandır Ekmeği  05.05.2022 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Elmadağ Tandır Ekmeği
Elmadağ Tandır Ekmeği 31.05.2023 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Konya Tandır Ekmeği
Konya Tandır Ekmeği 23.06.2023 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Resimler

Kaynakça

Türk mutfağındaki yassı ekmekler
Kürt mutfağı
Azeri mutfağı

Tandır ekmeği


Babaköy, Bigadiç - Balıkesir ili Bigadiç ilçesine bağlı mahalle
 Babaköy, Susurluk - Balıkesir ili Susurluk ilçesine bağlı mahalle
 Babaköy, Kandıra - Kocaeli ili Kandıra ilçesine bağlı mahalle
 Babaköy, Ayancık - Sinop ili Ayancık ilçesine bağlı köy
 Babaköy, Almus - Tokat ili Almus ilçesine bağlı köy

Babaköy


Vesikko is a submarine, which was launched on 10 May 1933 at the Crichton-Vulcan dock in Turku. Until 1936 it was named by its yard number CV 707. Vesikko was ordered by a Dutch engineering company Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw (a German front company) in 1930 as a commercial submarine prototype, being the prototype for the German Type II submarines. Purchased by the Finnish before World War II, she saw service in the Winter War and Continuation War, sinking the Soviet merchant ship Vyborg as her only victory. After the cease-fire with the Allies in 1944, Vesikko was retired. Finland was banned from operating submarines after the war and she was kept in storage until she was turned into a museum ship.

Vesikko was one of five submarines to serve in the Finnish Navy. The other four were the three larger  boats , ,  and the small . The word "vesikko" is the Finnish name for the European mink.

Development and design

Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw (IvS), was a German front company in the Netherlands, established to secretly design a new German submarine fleet. According to the terms of the Versailles Peace Treaty after World War I, Germany was banned from building and operating submarines among other "offensive" weaponry. This resulted in moving the armaments' research to foreign countries. For example, German tanks and aircraft were tested and developed in the Soviet Union. Therefore, unlike the other submarines in the Finnish Navy, Vesikko was not part of the Naval Act. Instead, it was part of the secret rebuilding of the German Navy, the .

The objective of Germans was to design a modern submarine type to be used during general mobilization; technology and standards were to be new and not based on World War I designs. For this purpose two prototypes were built, E1 in Spain and CV 707 in Finland. The latter was later chosen as a first submarine type for the new fleet. Construction of both of these experimental submarines was funded by the Reichsmarine.

Commander Karl Bartenbach, who had retired from active service in the Reichsmarine, worked as secret liaison officer in Finland. His official title was Naval Expert of the Finnish Defence Forces, and it was under his leadership that the 496-ton  and the 100-ton  were built in Finland. Both submarine types were designed by IvS. For the German Navy, his mission was to oversee the developing and construction of a 200–250 ton submarine, which would still equal the combat effectiveness of the Vetehinen class. The whole task was named The Lilliput Project.

The official decision allowing Vesikko to be constructed in Finland was made in 1930 after several meetings with the Finnish Government. Since The Liliput Project broke the terms of the Versailles Peace Treaty, there was no mention of Germany in the agreement, and it was decided that the new submarine could only be sold to nations belonging to the League of Nations. The would-be buyers also had to have the rights to own such a weapon. The Finnish Government gained primary rights to purchase the submarine.

The construction of CV 707 begun in 1931 at the Crichton-Vulcan dock in Turku. At the time of its construction, CV 707 was one of the most advanced submarine designs. For example, the maximum depth was over twice that of earlier German submarines, and its hull could be built completely by electric welding. By eliminating rivets there was increased resistance to water pressure, decreased oil leakages, and the construction process was faster. Germans tested CV 707 in the Archipelago of Turku during 1933–34.

Vesikko was a prototype for the German Type II submarines. Six Type IIA submarines (U-1 to U-6) which were almost identical to Vesikko were built in the Deutsche Werke dock in Kiel, and after these, 44 Type IIB, IIC, and IID submarines were built before and during World War II.

Service history
According to the agreement between the Finnish Ministry of Defence and the Crichton-Vulcan company, Finland had the primary purchase option until 1937, and the Finnish Government took over the submarine during August 1934. After the Finnish Parliament had approved the acquisition in 1936, the submarine joined the Finnish Navy under the name of Vesikko.

Winter War

Vesikko was deployed with Vesihiisi to the Hanko region on 30 November 1939 as several Soviet surface combatants were headed towards the area. However the submarine failed to arrive in time to intercept the  and its escorts. Vesikko was able to get close enough to see the cruiser but was unable to reach firing position as it had to evade shellfire.

When on 17 December and on two following days the Soviets sent the battleship Oktyabrskaya Revolyutsiya to bombard Finnish positions at Koivisto, the Finnish Navy decided to send out Vesikko to hunt for it. However, by the time the submarine reached the area a day later the Soviet battleship Marat which bombarded on that day had already departed and temperature had dropped to  which prevented the submarine from diving.

Continuation War

In summer 1941 all Finnish submarines were once again readied for combat operations and they sailed to the staging area in the Gulf of Finland. Vesikkos base of operations was to be Vahterpää island near the town of Loviisa. When the Continuation War started on 25 June, all submarines were ordered to patrol the eastern part of the Gulf of Finland. On 3 July 1941 Vesikko sank a Soviet merchant ship named Vyborg east of Gogland island. The attack was made  from the target; first one torpedo was launched at 13:25 which hit the stern of the target. The target stopped but did not appear to be sinking so Vesikko fired another torpedo which failed to explode. Very soon after the strike, three Soviet patrol boats started to chase Vesikko and tried to destroy it with depth charges and assist the damaged ship but failed to accomplish either task. Vyborg sank on 3 July at 14:15.

Soviet historiography later downplayed the sinking of Vyborg, insisting that several submarines and German naval bombers had assaulted the ship simultaneously, and that over twenty torpedoes had been launched against it. During fall 1941 Vesikko operated from Helsinki and made three patrols to the coast of Estonia. In 1942, equipped with depth charge rack, she acted as an escort to convoys in the Sea of Åland, and hunted suspected hostile submarines near Helsinki.

In the beginning of June 1944, Vesikko escorted the convoys which were evacuating people from the Karelian Isthmus. Due to the armistice between Finland and the Soviet Union, Vesikko was ordered to return to port on 19 September 1944. Vesikko sailed the last time as a combat vessel of the Finnish Navy in December 1944.

During wartime, several officers were commanders of the submarine: Ltn. Kauko Pekkanen (1939), Capt. Ltn. Olavi Aittola (1940 and 1941), Capt. Ltn. Antti Leino (1942), Capt. Ltn. Pentti Airaksinen (1942), Capt. Ltn. Eero Pakkala (1943), Capt. Ltn. Olavi Syrjänen (1943), and Capt. Ltn. Lauri Parma (1944).

Museum ship

In January 1945, the Allies' Commission responsible for monitoring the observance of the Peace treaty ordered the Finnish submarines to be disarmed, and in 1947 according to the terms of the Paris Peace Treaty, the Finnish Defence Forces were forbidden to have any submarines. The Finnish submarines Vetehinen, Vesihiisi, Iku-Turso, and Saukko were sold to Belgium to be scrapped in 1953. Vesikko was spared because the Finnish Defence Forces hoped that Finland could in future gain permission to use submarines again, and Vesikko was then meant to be used for training purposes. Vesikko was stored at the Valmet Oy dock in Katajanokka district in Helsinki.

In 1959, the Finnish Navy decided to sell Vesikko because Finland had not managed to obtain the right to use submarines again, and because Valmet Oy complained that the old submarine hampered the work in the dock. Thanks to the Institute of Military History and the former submarine officers, the sale was cancelled and Vesikko was conveyed to the Military Museum.

The Military Museum moved Vesikko to Susisaari island in Suomenlinna, on the shores of Artillery Bay, and restored the submarine. The restoration process lasted over a decade and was very difficult; most of the equipment had been removed after the war and put to other use. In addition, Vesikko had been subject to vandalism in the dock. However, with donations and voluntary work, the restoration was completed, and Vesikko opened as a museum on the anniversary of the Finnish Navy 9 July 1973.

See also
List of submarine museums
List of submarine classes

References

Bibliography

External links

 uboat.net article about Vesikko
 Dutch Export Submarines – Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw
 pictures of Vesikko (1)
 pictures of Vesikko (2)
 pictures of Vesikko (3)
 Submarine Vesikko
 Virtual exhibition about submarine Vesikko (in English)

German Type II submarines
Submarines of the Finnish Navy
Submarines of the Netherlands
Submarines of Germany
Ships built in Turku
1933 ships
World War II submarines of Finland
Museum ships in Finland
Suomenlinna

Finnish submarine Vesikko


Proculus (died c. 281) was a Roman usurper, one of the "minor pretenders" according to Historia Augusta, who would have taken the purple against Emperor Probus in 280. This is now disputed.

Probably Proculus had family connection with the Franks, to whom he turned in vain when his bid for imperial power was failing. He was a native of Albingaunum (modern Albenga in Liguria in north-west Italy). Though he was accounted a noble, his ancestors had been brigands and were the source of his vast wealth. Proculus was able to arm 2000 slaves of his own latifundia after seizing imperial office in the West. He was married to a woman named Vituriga, who was given the nickname "Samso" for her capabilities (considered "unwomanly" by the fourth century author of Historia Augusta), and at the time of his usurpation,  he had one son, Herennianus, aged four.

Proculus was an ambitious soldier, who had commanded more than one legion as tribune; when in 280 he was asked by the people of Lugdunum (Lyon) who had started a rebellion against Emperor Probus to take the purple, he accepted, proclaiming himself joint emperor with Bonosus. "He was, nevertheless, of some benefit to the Gauls, for he crushed the Alamanni — who then were still called Germans — and not without illustrious glory, though he never fought save in brigand-fashion" (Historia Augusta)

On his return from fighting the Sassanids in Syria, Probus forced Proculus to retreat north. After failing to find support among the Franks, he was betrayed by them and handed over to Probus. Probus had Proculus killed (ca. 281), but spared his family " with his accustomed moderation, and spared the fortunes as well as the lives of their innocent families," (Gibbon, I.12) who remained at Albingaunum, declaring, according to Historia Augusta, that they wished neither to be princes nor brigands.

There exists a letter by Proculus that was cited by Gibbon and that is perhaps fictitious, but notable regardless. It begins with an apparent boast about his sexual prowess: "From Proculus to his kinsman Maecianus, greeting. I have taken one hundred maidens from Sarmatia. Of these I mated with ten in a single night..." Gibbon comments of Proculus and his co-usurper Bonosus, a heavy drinker, that the "distinguished merit of those two officers was their respective prowess, of the one in the combats of Bacchus, of the other in those of Venus".

Notes

References
Roman Emperors: Probus and rival claimants: drawing on Historia Augusta (bibliography)
Historia Augusta: Lives of Firmus, Saturninus, Proculus and Bonosus
Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythography: "Proculus" gives numerous others with this cognomen.
 Edward Gibbon, Decline and Fall of the Roman Empire vol. I. chapter 12

3rd-century births
281 deaths
3rd-century Roman usurpers
Crisis of the Third Century
Executed ancient Roman people
People executed by the Roman Empire
3rd-century executions
People from Albenga
Executed Italian people
Ancient Romans from unknown gentes
Ancient Roman generals
Generals of Probus

Proculus


لَفْرَاس (Lavras) مدينة وبلدية تقع في جنوب ولاية ميناس جيرايس البرازيلية .

أعلام

 أليمايو
 بيتون
 أليراندرو
 أوريستيس جونيور ألفيس
 كلاوديو كاسابا

مراجع

بلديات في ميناس جيرايس
تأسيسات سنة 1729 في البرازيل
مدن البرازيل

لفراس


Las elecciones estatales de Sonora de 1979 se llevaron a cabo el domingo 1 de julio de 1979, simultáneamente con las elecciones federales y en ellas se renovaron los siguientes cargos de elección popular:

 Gobernador de Sonora. Titular del Poder Ejecutivo del estado, electo para un periodo de seis años no reelegibles en ningún caso, el candidato electo fue  Samuel Ocaña García.
 68 Ayuntamientos. Compuestos por un Presidente Municipal y regidores, electos para un periodo de tres años no reelegibles para el periodo inmediato.
 Diputados al Congreso del Estado. Electos por mayoría relativa en cada uno de los Distrito Electorales.

Resultados electorales

Gobernador

Fuente: Instituto de Mercadotecnia y Opinión

Municipios

Fuente: Instituto de Mercadotecnia y Opinión

Ayuntamiento de Hermosillo
 Alicia Arellano Tapia

Véase también
 Elecciones estatales de México
 Sonora

Sonora
Elecciones de Sonora

Elecciones estatales de Sonora de 1979


Rógvolod Vseslávich, nombre de bautizo Borís, fue príncipe de Drutsk y Pólatsk. Era hijo de Vseslav de Pólatsk, gran príncipe de la Rus de Kiev. Rógvolod probablemente fue llamado así en honor a su ancestro Rógvolod.

Algunos historiadores, incluido Mijaíl Pogodin, creen que Rógvolod y Borís son dos príncipes diferentes. No está claro, tampoco, si Rógvolod era o no el hermano mayor de David y Gleb. Sin embargo, si se le fue dado el Principado de Drutsk, esto es probablemente debido a la línea de sucesión, en la cual probablemente era el segundo en la línea.

Es también posible que fuera el príncipe de Pólatsk después de la muerte de su padre, pero esta consideración puede estar en contradicción con otro hecho, apoyado por algunos cronistas eslavos, que nombran a David Vseslávich como el líder de las fuerzas armadas de Pólatsk y posiblemente el sucesor principal del trono de Pólatsk. De acuerdo con Vasili Tatíschev, Rógvolod fundó la ciudad de Borísov en 1102, de ahí la principal especulación que también se llamara Borís. En 1106, probablemente participó en la campaña del principado de Pólatsk contra los semigalianos, la cual terminó en derrota. En 1120, Rógvolod fundó una residencia principesca cerca de Pólatsk en Belchitsi.

Referencias

Fuentes
 Lista de Príncipes del Rus en hrono.ru (Rógvolod Vseslávich)
 Información general sobre el Principado de Drutsk
 Lista de Príncipes de Pólatsk (Iziaslávichi)

Enlaces externos

Historia de Bielorrusia
Príncipes de la Rus de Kiev de la dinastía Rúrika
Gobernantes del siglo XII
Príncipes de la Rus de Kiev del siglo XII

Rógvolod Vseslávich


Steven George Gerrard (d. 30 Mayıs 1980), İngiliz eski futbolcu ve teknik direktördür. Kariyerinin büyük bir bölümünde İngiltere Premier League kulübü Liverpool'da forma giymiştir ve kaptanlık görevi yapmıştır. Daha sonra da MLS ekiplerinden Los Angeles Galaxy'e transfer olmuş, futbolu burada bırakmıştır.  Eski İngiltere millî futbol takımı oyuncusu ve kaptanıdır . Liverpool'daki son maçına 24 Mayıs 2015 tarihinde 6-1 kaybettikleri Stoke City karşısında çıkmış ve Liverpool'daki son golünü de bu maçta atmıştır.

Kariyeri
Liverpool formasıyla ilk profesyonel maçına 29 Kasım 1998 tarihinde 2-0 kazanılan Blackburn Rovers karşısında çıkmıştır. İlk golünü ise 5 Aralık 1999'da Sheffield Wednesday takımına atmış, Liverpool bu maçtan 4-1 galip ayrılmıştır.

Henüz altyapıya gireli 1 sene olmuşken, arazide top oynarken ayak parmağına orak saplanan Gerrard, ayak parmağının kesilmesi tehlikesiyle karşılaşmıştı. Fakat babası Liverpool doktorlarını devreye sokarak onun futbol hayatını kurtaracaktır.1989 Hillsborough faciasında kaybettiği kuzeniyle birlikte altyapıya yazılmış olan Gerrard, "Bu formayı aynı zamanda onun için de giyiyorum," demiştir.

9 yaşında Liverpool'un genç takımında sağ kanatta futbola başlayan Gerrard, Robbie Fowler, Michael Owen, Steve McManaman, Jamie Carragher, Jamie Redknapp gibi Liverpool altyapısından çıkan bir oyuncudur. Sonraları mevkisi değişmiş ve çift yönlü orta saha olarak görev yapmaya başlamıştır. 2001 yılında Liverpool'un UEFA Kupası finalinde Alaves'i 5-4 yendiği maçta takımı adına 2.golü kaydetmiştir. 2001'in Kasım ayında İngiltere millî takımı ile ilk golünü Almanya'ya karşı atan Gerrard aynı yıl İngiltere'de Yılın En İyi Genç Oyuncusu ödülünü kazanmıştır.

2004-2005 Şampiyonlar Ligi'ne damga vuran Gerrard, grup aşamasında Olimpiakos'a attığı gol ile taraftarın gözdesi olmuştur. Bu gol sayesinde Liverpool gruptan çıkmış ve kupaya kadar uzanmıştı. İstanbul'da oynanan finalde Gerrard, 3-0 geride olan takımını ateşleyen ilk golü atmıştır. Liverpool durumu 3-3'e getirip penaltılarla Milan'ı 3-2 yenerek kupayı kaldırmıştır. 2005 yılında Şampiyonlar Ligi'nde UEFA tarafından turnuvanın en değerli oyuncusu seçilmiştir.

2006 yılı FA Cup finalinde takımını sırtlayan Gerrard, son dakikada attığı gol ile maçı uzatmaya götürmüş, kupanın sahibi penaltılarda rakibi West Ham United'ı 3-1 ile geçen Liverpool olmuştur.

2007 yılında yine Şampiyonlar Ligi finalinde Milan ile karşılaşan kadroda yer almış fakat bu kez Liverpool 2-1 kaybetmiştir.

2007-2008 sezonu UEFA Şampiyonlar Ligi'nde yarı finalde Chelsea'ye elenen Liverpool'da Gerrard 6 gol atarak Fernando Torres ile birlikte takımının en golcüsü olmuştur. 2009'da lig şampiyonluğunu kaçırmışlardır. Birkaç yıl vasat performans gösteren Liverpool, sonunda 2012 yılında EFL Cup'ı kazanmıştır.

2013-2014 sezonuna gelindiğinde ise Liverpool şampiyonluğa 24 yıldır ilk kez bu kadar yaklaşmıştı. Hillsborough faciasının anıldığı günlerde, 13 Nisan 2014'te Anfield'da Manchester City'i 3-2 yenen Liverpool liderliğe yükselmişti. Aynı maçın sonunda Gerrard ağlayarak takımı toplamış ve şu konuşmayı yapmıştı;

"Bu şu an bizim için hiçbir şey ifade etmiyor. Dinleyin! Haftaya Norwich'e gidip bunun aynısını yapacağız! Yine yapacağız!"

 Burada söylemiş olduğu "Yine yapacağız" sözü taraftarın sloganı olmuştur. Norwich'i yenen Liverpool ve Gerrard'ın önünde duran tek engel Chelsea idi. Ancak bir pozisyonda ayağı kayan Gerrard, topu Demba Ba'ya kaptırarak takımının gol yemesine sebep olmuştur ve bu maçı Chelsea 2-0 kazanmıştır. Bu yenilgiyle beraber şampiyonluğu Manchester City'ye kaptıran Gerrard için Liverpool sayfasının kapanacağı söylentileri dolaşırken, 2014 Ekim ayında verdiği bir röportajda Gerrard, kontratı uzatılmaz ise gitmeyi düşünebileceğini belirtti.

2014-2015 sezonunda ligde ve Avrupa'da isteneni veremeyen Liverpool üzerinde kara bulutlar dolaşıyor, taraftarlar Gerrard'ın performansını sorguluyordu. Menajer Brendan Rodgers, yaşı ilerleyen Gerrard'ı taze tutmak için kadrodan kestiğini söylüyordu. Gerrard, Liverpool'un Şampiyonlar Ligi'nden elendiği Basel maçında bu arenadaki son golünü frikikten kaydetmiştir. Bu gol ayrıca Gerrard'ın Anfield'daki 100. golüdür. 25 Nisan 2015 tarihinde oynanan West Bromwich Albion maçı ile Premier Lig tarihinde 500 maç oynayan 12. futbolcu olmuştur. Liverpool kariyerinde toplamda 705 maçta 180 golü ve 100'ü aşkın asisti bulunmaktadır.

2015 yılının başında yaptığı açıklama ile sezon sonu MLS'ye gideceğini kamuoyuna bildirmiştir. David Beckham, Landon Donovan ve Robbie Keane gibi isimlerin de formasını giymiş olduğu Los Angeles Galaxy takımıyla 18 aylık anlaşma yapmıştır. 24 Mayıs 2015'te Liverpool'un Stoke City'ye 6-1 yenildiği Premier Lig maçında takımının tek golünü kaydederek Liverpool formasına veda etmiştir.

Gerrard, Los Angelas Galaxy takımında 1.5 sezon oynadıktan sonra sözleşmesinin bitimiyle, 2016 yılında takımdan ayrılmıştır. 24 Kasım 2016 tarihinde futbolculuk kariyerini bitirdiğini açıkladı.

Başarıları

Liverpool
 FA Cup (2): 2000-01, 2005-06
 Lig Kupası (3): 2000-01, 2002-03, 2011-12
 FA Community Shield (1): 2006
 UEFA Süper Kupası (1): 2001
 UEFA Şampiyonlar Ligi (1): 2004-05
 UEFA Kupası (1): 2000-01
Bireysel
 Ballon d'Or - 3. Sıra (1): 2005
 UEFA Yılın Futbolcusu Ödülü (1): 2005
 FWA Yılın Futbolcusu Ödülü (1): 2009
 FWA Tribute Ödülü (1): 2013
 Premier League Yılın Futbolcusu Ödülü (4): 2005, 2006, 2009, 2012,
 PFA Yılın Genç Oyuncusu Ödülü (1): 2001
 PFA Yılın Futbolcusu Ödülü - Taraftarların Seçimi (2): 2001, 2009
 PFA Liyakat Ödülü (1): 2015
 Premier League Yılın Takımı (8): 2001, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2014
 İngiltere millî takımı Yılın Futbolcusu Ödülü (2): 2006, 2008, 2010, 2012
 Liverpool Yılın Oyuncusu Ödülü (4): 2004, 2006, 2007, 2009
 Liverpool'un En Golcü Oyuncusu (4): 2004-05, 2005-06, 2008-09, 2014-15
 UEFA Avrupa Şampiyonası - Turnuva Takımı (1): 2012
 UEFA Yılın Takımı (4): 2005, 2006, 2007, 2008
 FIFA/ FIFPro En iyi 11 (3): 2007, 2008, 2009
 ESM Yılın Takımı (1): 2008-09
 BBC Sezonun Golü (1): 2006
 FIFA Kulüpler Dünya Kupası - Gümüş Top (1): 2005
 UEFA Şampiyonlar Ligi Finali - Maçın Adamı (1): 2005
 FA Cup Finali - Maçın Adamı (1): 2006
 İngiltere Premier Ligi - Ayın Futbolcusu (6): Mart 2001, Mart 2003, Aralık 2004, Nisan 2006, Mart 2009, Mart 2014
 ECHO Yılın Sporcusu Ödülü (1): 2014
 Britanya İmparatorluk Nişanı: 2007
 Liverpool John Moores Üniversitesi - Fahri Üyelik: 2008
 BBC Yılın Sporcusu Ödülü - 3. Sıra: 2005
 IFFHS - Dünyada En Popüler Oyuncu: 2006
 Premier Lig 20 Sezon Ödülleri (1992-93 - 2011-12): 20 Sezonun Takımı (Taraftar Seçimi)
 MLS All-Star: 2015
 UEFA Yılın "Ultimate" Takımı: 2015

Kaynakça

1980 doğumlular
Merseyside doğumlu sporcular
İngiliz futbolcular
İngiltere 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
İngiltere millî futbol takımı futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Liverpool FC futbolcuları
Premier League futbolcuları
2000 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2004 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2010 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2012 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Yaşayan insanlar
2014 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
UEFA Kupası'nı kazanan futbolcular
İngiliz teknik direktörler
Rangers FC teknik direktörleri
Aston Villa FC teknik direktörleri
Scottish Professional Football League teknik direktörleri
Premier League teknik direktörleri
English Football Hall of Fame üyeleri
İngiliz otobiyograflar
İngiliz gurbetçi futbolcular
Amerika Birleşik Devletleri'ndeki gurbetçi futbolcular
FA Cup Finali futbolcuları
FIFA Century Club
Los Angeles Galaxy futbolcuları
MLS All-Star'ları
Major League Soccer futbolcuları

Steven Gerrard


Grangeinae, podtribus glavočika, dio tribusa Astereae. Tipični rod Grangea raširen je po Aziji i Africi

Postoji 18 rodova. U Hrvatskoj je jedini predstavnik neautohtona vrsta Dichrocephala integrifolia (dihrocefala)

Rodovi
 Ceruana Forssk. (1 sp.)
 Dichrocephala L´Hér. ex DC. (4 spp.)
 Grangea Adans. (10 spp.)
 Grangeopsis Humbert (1 sp.)
 Grauanthus Fayed (2 spp.)
 Colobanthera Humbert (1 sp.)
 Dactyotrichia Wild (1 sp.)
 Gyrodoma Wild (1 sp.)
 Mtonia Beentje (1 sp.)
 Nidorella Cass. (30 spp.)
 Conyza p. p. (1 sp.)
 Conyza s. lat. (42 spp.)
 Rhamphogyne S. Moore (1 sp.)
 Heteroplexis C. C. Chang (3 spp.)
 Microglossa DC. (11 spp.)
 Sarcanthemum Cass. (1 sp.)
 Welwitschiella O. Hoffm. (1 sp.)
 Psiadia Jacq. (64 spp.)
Sinonimi:
 Akeassia J.-P.Lebrun & Stork = Grangea grangeoides (J.-P.Lebrun & Stork) Beentje & O.Lachenaud

Izvori

Astereae

Grangeinae


Das Haus Bockstraße 12 ist ein denkmalgeschütztes Gebäude in der Stadt Quedlinburg in Sachsen-Anhalt.

Lage
Es befindet sich nordöstlich des Marktplatzes der Stadt und gehört zum UNESCO-Weltkulturerbe und ist im Quedlinburger Denkmalverzeichnis als Kaufmannshof eingetragen. Es stellt eine geschlossene Hofanlage zwischen Bockstraße und Jüdengasse dar.

Architektur und Geschichte
Das Fachwerkhaus entstand im Jahr 1695. Im Denkmalverzeichnis Quedlinburgs wird es als Kaufmannshof bezeichnet. Die Fachwerkfassade ist im Stil der Bauzeit verziert. So findet sich die Fachwerkfigur des Halben Manns, Füllhölzer, Knaggen und profilierte Brüstungsbohlen. Bemerkenswert ist eine mit Schnitzereien verzierte Tür im Stil des Klassizismus aus der Zeit um 1820. In dieser Zeit wurden auch große Fenster eingefügt.

Dem Anwesen kommt eine besondere stadtgeschichtliche Bedeutung zu, da hier im 19. Jahrhundert Heinrich Conrad Huch, der Begründer des Harzklubs, seine Verlagsbuchhandlung betrieb.

Zur Jüdengasse hin befindet sich ein dreigeschossiger ebenfalls in Fachwerkbauweise errichteter Speicher aus dem 18. Jahrhundert. Im zweiten Obergeschoss des Speichers befand sich die 1824 gegründete, anfangs wohl im Haus Hölle 5 untergebrachte, jüdische Benedikti-Parochialschule. Möglicherweise geht der Name der Jüdengasse auf diesen Umstand zurück.

Literatur
 Falko Grubitzsch in: Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Sachsen-Anhalt. Band 1: Ute Bednarz, Folkhard Cremer u. a.: Regierungsbezirk Magdeburg. Neubearbeitung. Deutscher Kunstverlag, München u. a. 2002, ISBN 3-422-03069-7, S. 749.
 Landesamt für Denkmalpflege Sachsen-Anhalt (Hrsg.): Denkmalverzeichnis Sachsen-Anhalt. Band 7: Falko Grubitzsch, unter Mitwirkung von Alois Bursy, Mathias Köhler, Winfried Korf, Sabine Oszmer, Peter Seyfried und Mario Titze: Landkreis Quedlinburg. Teilband 1: Stadt Quedlinburg. Fliegenkopf, Halle 1998, ISBN 3-910147-67-4, S. 92.

Einzelnachweise

Kulturdenkmal in Quedlinburg
Fachwerkhaus in Quedlinburg
Erbaut in den 1690er Jahren
Bockstraße (Quedlinburg)

Bockstraße 12 (Quedlinburg)


بلدية فيلاركايو دي ميراينداد دي كاستيلا لافايجا , هي إحدى بلديات مقاطعة برغش, التي تقع في منطقة قشتالة وليون, والتي تقع في شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 4.521 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007). وتبلغ مساحتها 159.68 كم2, وبذلك تكون الكثافة السكانية 28.31 نسمة/كم2. وتقع على ارتفاع 599 م عن سطح البحر.

أعلام
 بيدرو غونزاليس مارتينيز
 أنيجو كويستا
 ماريو غونزاليس غوتيريز

مراجع

وصلات خارجية

أماكن مأهولة في مقاطعة برغش
بلديات برغش


16644 Otemaedaigaku este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
16644 Otemaedaigaku este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitami de Kin Endate și Kazuro Watanabe. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,30 ua, o excentricitate de 0,15 și o înclinație de 6,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 16001-17000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

16644 Otemaedaigaku


Carl Nielsen Ungdomssymfoniorkester (CNUS) er et ungdomssymfoniorkester for deltagere mellem 15 og 30 år, fortrinsvis bosiddende på Fyn eller i resten af Region Syddanmark. Musikerne kommer dels fra Musikalsk Grundkursus Fyn, dels fra konservatoriet i Odense og dels fra de kommunale musikskoler på Fyn. Orkestret er baseret i Odense.

Orkestret er dannet i samarbejde mellem de fynske musikskoler i sommeren 2016 ved en sammenlægning af Fyns (Amts/Ambitiøse) Ungdomssymfoniorkester (FAUST), et fælles overbygningsorkester for de fynske musikskoler og H.C. Andersen Youth Symphony Orchestra (HCAYSO), som var Odense Musikskoles kammerorkester. FAUST blev dannet i 1991, og CNUS skal ses som en forlængelse af det dengang etablerede samarbejde mellem musikskolerne. Det er tanken at etablere et tæt samarbejde med Odense Symfoniorkester. CNUS har i øjeblikket ca. 60 medlemmer og dirigeres af Christian Øland.

Dirigenter i CNUS:

2016 til 2018 - Christian Hørbov-Meier, der fra 2008 var dirigent for FAUST blev første dirigent i CNUS.

2018 - Nuværende dirigent: Christian Øland.

Gæstedirigenter:

2017 - Bruno Campo

2018 - Matts Ringaby

Fortid som FAUST og HCAYSO

Orkesteret FAUST blev startet af dirigent Børge Wagner, der dirigerede de første 5 år. Herefter overtog Lars Jensen dirigentstokken, og arbejdede videre de næste 13 år, og Christian Hørbov-Meier dirigerede de sidste 8 år inden sammenlægningen.

Orkesteret HCAYSO har en fortid som Odense Musikskoles MGK-orkester, og blev dirigeret af Matts Ringaby.

Kilder m.m.
Orkestrets netsted
Tidskriftartikel om FAUST fra 2013
Et svar på ovennævnte artikel
CNUS på Facebook
FAUST spiller Borodins Polovetserdanse
FAUST spiller Gades Ossian-ouverture

Ungdomssymfoniorkestre fra Danmark
Musik i Odense

Carl Nielsen Ungdomssymfoniorkester


An Cathariostachys capitata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Soejatmi Dransfield. An Cathariostachys capitata in nahilalakip ha genus nga Cathariostachys, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cathariostachys

Cathariostachys capitata


La cotorrita sorda o lorito de cola dorada (Touit surdus) es una especie de ave psitaciforme de la familia Psittacidae endémica de Brasil.

Descripción
La cotorrita sorda mide unos 16 cm de largo. El color general de su plumaje es verde. Sus mejillas son amarillentas y su frente es ligeramente rosada. Tiene las primarias de sus alas negras; las escapulares y terciarias color sepia o marrón dorado, formando una banda en V. Su pico es amarillento y presenta anillos oculares azules. Los machos tienen la cola de color amarillo oro con el extremo de la punta negro y las réctrices centrales verdes, mientras que la cola de las hembras es de color verde amarillento con punta verde.

Distribución y hábitat
Se encuentra únicamente en pequeños reductos de mata atlántica situados junto a las costas surorientales de Brasil.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en World Parrot Trust enciclopedia de loros
 BirdLife Species Factsheet.

surdus
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1820
Taxones descritos por Heinrich Kuhl

Touit surdus