Acest articol dezvoltă secțiunea Opera a articolului principal Nicolae Grigorescu.

Portretul marelui ban Năsturel Herescu este o pictură realizată de artistul român Nicolae Grigorescu în luna mai a anului 1870 la comanda Eforiei Spitalelor Civile din România. Există mențiuni documentare care au afirmat că lucrarea ar fi fost executată după o frescă pictată într-o ctitorie bisericească neprecizată a familiei Herescu care ar fi dispărut o dată cu trecerea timpului. Fără niciun dubiu, personajul portretizat este un boier din epoca fanariotă a Țării Românești, un aprig colecționar de petice de moșie, dar un om care a devenit plin de rafinament prin confortul existenței privilegiate în care a huzurit fără nicio urmă de îndoială. George Oprescu a considerat lucrarea ca un tip foarte bine studiat printr-o pătrundere psihologică ce l-ar fi satisfăcut chiar și pe Bogdan Petriceicu Hasdeu.

Tabloul a fost expus câteva săptămâni de zile în magazinul de instrumente muzicale al lui Alexius Gebauer și începând din data de 15 iunie 1870, a făcut parte din exponatele Expoziției artiștilor în viață (Salonul oficial). La acest eveniment artistic au fost prezenți Theodor Aman, Gheorghe Tattarescu și Nicolae Grigorescu care a prezentat douăzeci și șase de lucrări. La finele expoziției, Portretul marelui ban Năsturel Herescu a primit Medalia I-a, în timp ce Theodor Aman a fost premiat cu Medalia a II-a.

Pentru prima oară în România, s-a declanșat în presă și în mediul artistic bucureștean o polemică importantă în jurul unei opere de artă, mai ales că aceasta a fost vedeta Salonului oficial și pentru prima oară Theodor Aman și Gheorghe Tattarescu au fost depășiți de un alt artist. Majoritatea criticilor de artă au avut considerații pozitive, liderul detractorilor lui Grigorescu fiind Iacob Negruzzi, cel care era în acel an redactor la Convorbiri literare, exponenta Junimii. Portretul lui Năsturel Herescu l-a consacrat pe Grigorescu și i-a adus o recunoaștere unanimă.

Eforia Spitalelor Civile a fost satisfăcută de tabloul comandat și ca urmare a succesului a solicitat artistului încă două portrete: cele ale lui Grigore I Ghica și Grigore al IV-lea Ghica. Portretele celor doi Ghica au fost făcute pe baza unor reconstituiri istorice după izvoare iconografice: o gravură a lui Bloemen pentru Grigore I Ghica și un tablou de familie pentru Ghica al IV-lea.

Marele ban Constantin Năsturel-Herescu
Constantin Năsturel-Herescu s-a născut în anul 1686 în familia marelui ban (1715) Șerban Năsturel-Herescu (n. 1659 - d. 1731) și al soției sale Ilinca Urdăreanu. A avut o soră - Bălașa, care s-a căsătorit cu Matei Comăneanu. Constantin a avut două căsătorii, prima cu Ancuța Pârscoveanu cu care a avut un fiu - pe postelnicul Șerban Herescu decedat în anul 1800, și a doua cu Smaranda Băleanu cu care l-a avut pe Radu Năsturel-Herescu, mare paharnic.  Constantin Năsturel a decedat în anul 1765, la vârsta de 79 de ani. După mai mult de un secol de la trecerea în neființă, banul a fost portretizat de pictorul Nicolae Grigorescu. Critica de artă a considerat că portretul lui Năsturel Herescu este una dintre lucrările care a ajuns pe culmile artei din România.

Constantin Năsturel-Herescu (n.1798) a fost ultimul descendent al familiei Herescu. El a fost un cunoscut filantrop care a făcut donații pentru Eforia Spitalelor Civile din România. Mai târziu a devenit o persoană cu mare notorietate prin donația pe care a făcut-o Societății Academice Române, donație care a permis constituirea Fondului "Năsturel-Herescu". O parte din acest fond a fost folosit de Academia Română pentru crearea Premiilor Năsturel-Herescu. În semn de apreciere, Constantin Năsturel-Herescu a fost ales membru donator al Societății Academice Române.

Portretistica tradițională

O dată cu întoarcerea pictorului în România din anul 1869, Grigorescu a fost preocupat de a-și găsi modul cel mai firesc de manifestare artistică. Cristalizându-și stilul prin canalizarea energiei sale interioare a ajuns la noi forme de exprimare în care limpiditatea s-a impus prin excelență. În mod evident, ca orice mare artist plastic, a ajuns să-și apropie publicul și din acest an el a fost urmărit cu mare admirație și atenție. Dacă el a avut meritul de a trezi în jurul său o conștiință artistică aflată în letargie până în acel moment, mediul cultural al Bucureștiului i-a dat ocazia de a acumula noi experiențe. Acestea au contribuit într-o mare măsură la identificarea căilor de evoluție a sa ulterioară. Ca urmare, Nicolae Grigorescu nu a putut să ignore tradiția locală a portretului din România al cărui exponent a fost fără îndoială - Theodor Aman.

Eforia Spitalelor Civile din România primea o mulțime de portrete ale filantropilor și atunci când nu le avea, adesea le comanda. Astfel, Theodor Aman a realizat în anul 1865 patru portrete comandate de Eforie - Spătarul Mihail Cantacuzino, Mihail Racoviță, Grigore I Ghica și Grigore al II-lea Ghica, iar Fidelis Walch a terminat în anul 1869 portretul Teodorei Cantacuzino a doua nevastă a spătarului Mihai Cantacuzino. Tot pentru Eforie, Aman a pictat și pe prima soție a spătarului; portretul se află astăzi la Muzeul Național de Artă al României.

Tabloul

Comanda și execuția
Eforia Spitalelor Civile i-a comandatBarbu Brezianu... pag. 109 lui Grigorescu să execute portretul marelui ban Năsturel Herescu, un boier din secolul al XVIII-lea al cărui ultim descendent, generalul Constantin Năsturel-Herescu, a fost un filantrop important al așezământului. Criticul George Oprescu, căutând o motivație suplimentară pentru care Eforia ar fi făcut acest demers, a opinat că a fost foarte probabil că aceasta să fi urmărit noi donații pe care ultimul descendent al Năsturelilor, aflat la gradul de general, le-ar fi putut aduce.Portretul marelui ban Năsturel Herescu a fost terminat în luna mai a anului 1870. Criticii de artă au fost de părere că lansarea comenzii trebuie să fi fost făcută la sfârșitul anului 1869. Cum în conducerea Eforiei se afla Carol Davila, prieten bun de-al lui Grigorescu, George Oprescu a considerat că această comandă ar fi fost o mână întinsă artistului proaspăt sosit din Franța de la studii. Mai târziu, Grigorescu a pictat un portret al lui Alexandru Dimitrie Ghica, tablou care se afla în anul 1962 la Primăria Bucureștiului, provenind din colecția Elena și I.N. Dona.

Există mențiuni documentare care au afirmat că lucrarea ar fi fost executată după o frescă  pictată într-o ctitorie bisericească neprecizată a familiei Herescu care ar fi dispărut o dată cu trecerea timpului. Încă din anii '60  ai secolului al XX-lea nu mai exista nicio efigie murală a familiei care să amintească de figura marelui ban.G. Ionescu - Gion: Istoria Bucureștilor, București, 1899

Meritul operei realizate de Grigorescu nu este numai de ordin documentar. Theodor Aman realizase portrete așa zise de aparat. Ele erau construite într-un mod corect, dar și-a înveșmântat personajele în tot felul de broderii, mătăsuri și brocarte, realizate abil și impecabil, dar fără o strălucire picturală. Portretul lui Herescu are calitatea de fi o reprezentare în care factorul umanitate să ocupe prim-planul. Omul Herescu se impune privitorului ca o personalitate fără tăgadă a epocii în care a trăit, el fiind reprezentativ clasei sale sociale. Are un chip aspru, o privire impenetrabilă, o atitudine semeață, chiar dacă mâinile apar ca fiind delicate și pline de feminitate.

Fără niciun dubiu, personajul portretizat este un boier din epoca fanariotă a Țării Românești, un aprig colecționar de petice de moșie, dar un om ce a devenit plin de rafinament prin confortul existenței privilegiate în care a huzurit fără nicio urmă îndoială. George Oprescu a considerat lucrarea ca un tip foarte bine studiat printr-o pătrundere psihologică ce l-ar fi satisfăcut chiar și pe Bogdan Petriceicu Hasdeu. Însăși costumul figurat de către pictor este de o bogăție romantică demnă pentru plăcerea de a privi și nu pentru o satisfacție ce ar putea rezulta dintr-o cunoaștere foarte aprofundată a detaliului. Asemănător cu o cușmă, el poartă un gugiuman fără muchie în față, are pe umeri o mantie blănită ca o zeghe, ține bătrânește un toiag într-o mână ca un țăran muntean, are anteriu brodat cu fireturi și la mijloc poartă un brâu înflorat. În brâu are un hanger cu mâner albastru. Armonia cromatică este dominată de brunuri, de negrul anteriului pe care hangerul, fireturile și brâul strălucesc cu intensitate. Totul amintește de uniformele ofițerilor de pe vremea primului imperiu francez.

Considerații critice

Tabloul care l-a consacrat și care i-a adus o recunoaștere unanimă în România a fost portretul lui Năsturel Herescu. Cu toate că lucrările pe care Nicolae Grigorescu le-a făcut și le-a expus la magazinul lui Alexius Gebauer sau la Expoziția artiștilor în viață din anul 1870 se distingeau prin însușiri excepționale, opera care a entuziasmat publicul a fost Portretul marelui ban Năsturel Herescu. Ea a fost considerată ca demnă de un mare maestru, deoarece el, artistul, era înzestrat cu "... focul geniului". Afirmația i-a aparținut lui Laerțiu. Acesta l-a plasat pe artist prin cronica sa printre maeștrii penelului. Analizând lucrarea, Ange Pechméja a insistat asupra facturii sale magistrale și a spus că:
"... acest portret este desigur însuflețit de toată viața de care dispune arta. Este executat cu fermitate, cu o siguranță de penel, admirabile. Îndrăzneală, vigoare și soliditate, aceste trei calități eminente se afirmă aici în chip strălucit. Pasta frământată, amintește factura lui Coubert... nimic dulceag, nimic lins, dar nici aproximativ, căci cu toate îndrăznelile penelului, desenul rămâne pur și corect. Văzut prea de aproape, lucrul pare brutal, contextura aspră, dar dacă ne așezăm la distanța voită, toate aceste vehemențe dispar pentru a se contopi într-un efect a cărui armonioasă suavitate nu poate fi comparată, decât cu justețea sa. Accesoriile sunt dispuse și tratate, pentru a pune în valoare esențialul, căruia artistul le-a subordonat în modul cel mai logic. Atitudinea personajului este de o simplitate și de o naturaleță desăvârșită."--- Ange Pechméja: Exposition de 1870, București, 1870

Ange Pechméja, era un pictor distins și un comentator desăvârșit. El a vorbit mai reținut, în analiza sa, despre cromatica și armonia tonurilor de culoare pe care le considera că ar fi tributare unor reguli ce nu au fost respectate. În opinia lui George Oprescu, aceste ultime afirmații nu erau în totalitate adevărate. Pentru argumentarea lor, Pechméja a făcut uz de stilul lui Delacroix. Oprescu a spus că Ange Pechméja nu a ținut cont de faptul că marele colorist francez nu lucra în mod schematic și acordurile coloristice depindeau întotdeauna de starea lui de spirit. Delacroix recurgea la stridențe cromatice doar atunci când dorea să evidențieze ceva sau când voia să dea expresivitate lucrărilor. Oprescu a încheiat analiza asupra comentariilor critice ale lui Pechméja considerând că portretul lui Năsturel Herescu este una dintre lucrările care a ajuns pe culmile artei în România, indiscutabil o capodoperă.

Critica era elogioasă, însă s-au auzit și păreri disparate, uneori chiar din partea celor care-l admirau pe Grigorescu. Toate acestea, erau cauzate de influența pe care Theodor Aman și alți pictori au avut-o în acele vremuri. Opera lui Grigorescu, brutală și violentă prin cuvântul ei puternic, i-a pus la punct pe majoritatea pictorilor. Acest lucru s-a întâmplat datorită impactului deosebit pe care l-au avut lucrările expuse la Gebauer și la Expoziția din 1870. Publicul, ca și artiștii, era obișnuit cu operele lui Gheorghe Tattarescu, Aman, Mișu Popp sau Constantin Lecca. Tablourile făcute la Paris, peisajele și naturile moarte, împreună cu cele mai noi realizate după 1868 care au culminat cu Portretul marelui ban Năsturel Herescu, au dus la o polemică fără precedent. Reproșurile negativiștilor se refereau la lipsa marilor compoziții din creația artistului. Presa spunea "... [de ce nu știe] să arunce pe pânză vreo bătălie furioasă, vreo chermesă vrednică de Teniers?... Vreo compoziție importantă [una singură la nevoie], studiată pe îndelete?" În mod evident, nu li se putea răspunde cu argumente ce țineau de temperamentul lui Grigorescu, de plein-air sau de raportul dintre motiv și lumea înconjurătoare.

Theodor Aman era un pictor autentic și a realizat multe compoziții istorice mari. Detractorii lui Grigorescu nu s-au gândit nicio clipă dacă lucrările lui Aman făcute în atelier erau superficiale și dacă trecând peste corectitudinea execuției, nu etalau confuzie afișând compoziții aglomerate și complicate. Peste toate acestea, calomniatorii nu au înțeles diferența calitativă și de valoare artistică dintre operele lui Aman și Grigorescu. Nu au înțeles nici tușa cu adevărat nouă în acest spațiu geografic. Plină, păstoasă, largă și grasă, tușa lui Grigorescu părea necunoscătorilor într-ale artelor, un rod al neglijenței, o aprofundare incompletă a studiilor de la Paris. Nu în ultimul rând i se reproșa și părăsirea timpurie a École nationale supérieure des beaux-arts pentru  o tabără de pictură de la Barbizon precum și desconsiderarea marilor profesori academiști de la Paris.

Cu bune și cu rele, polemica în jurul operelor lui Nicolae Grigorescu a suscitat atâta interes încât, dacă până atunci articolele critice din presă erau sporadice și aproape inexistente, acum ele au proliferat pretutindeni. Cel mai vajnic adversar al artistului român a fost Iacob Negruzzi ce era în acel an redactor la Convorbiri literare, exponenta Junimii. Necunoscător în ale artelor, om mediocru, dar director de ziar, el s-a simțit dator să reacționeze la polemica de atunci. A susținut ideea că Grigorescu era un novator incapabil de o exprimare plastică corectă, că era un dușman al tradiției din România și că era vinovat pentru introducerea de practici și idei noi - care în ziua de astăzi s-ar numi moderne sau progresiste.

Atacurile lui Negruzzi nu s-au mărginit a fi doar critice, ci au și degenerat. Nu l-a mai numit pe artist cu Grigorescu, ci cu acest domn. În comentariile sale, Negruzzi a recunoscut activitatea și munca pe care artistul a făcut-o. Nu putea să facă altfel deoarece toată lumea vorbea de varietatea tematicii abordate de Grigorescu în Franța, ca și în țară. Nuanțarea a fost însă peiorativă, deoarece a spus că pictorul avea "... o activitate pripită, nerăbdătoare, ce se constată ușor la unele probleme ce nu par isprăvite". În continuare, publicistul a făcut referire și la întreaga generație din care făcea parte artistul. A menționat că aceștia tratau "... cu o ușurință și o superficialitate (pentru a nu întrebuința un cuvânt mai aspru) neiertate". Ca o concluzie a analizei, Nicolae Grigorescu nu i s-a părut a fi un pictor bun decât pentru tematica de gen, tematică ce era probabil nivelul cel mai de jos al ierarhiei în opinia lui. Lui Negruzzi nu i-au plăcut nici naturile moarte și la Portretul marelui ban Năsturel Herescu "... șalul cu care era încins nu e isprăvit în detaliu".

Ca răspuns la atacurile lui Negruzzi, V.A. Urechia i-a ținut partea lui Grigorescu în ziarul Informațiile bucureștene. Acuzațiile că nu-și termină tablourile l-au supărat rău pe artist. Ca urmare, la rarele comenzi de portrete pe care le avea, el și-a modificat maniera și și-a îmblânzit tușa, tonurile le-a interpătruns și a avut grijă ca suprafața pictată să nu prezinte asperități - așa cum doreau detractorii.

Urmările expoziției din 1870
O dată cu închiderea Expoziției artiștilor în viață din anul 1870, juriul manifestației a recomandat Pinacotecii achiziționarea unei naturi moarte realizată de Nicolae Grigorescu, intitulată Potârnichile și prepelițele, împreună cu încă alte două lucrări: una a lui Theodor Aman intitulată Teleleicile și una a lui Gheorghe Tattarescu denumită Agar.

Eforia Spitalelor Civile din România a fost satisfăcută de Portretul marelui ban Năsturel Herescu și ca urmare a succesului, a comandat artistului încă două portrete: cele ale lui Grigore I Ghica și Grigore al IV-lea Ghica. Portretele celor doi Ghica au fost făcute pe baza unor reconstituiri istorice după izvoare iconografice: o gravură a lui Bloemen pentru Grigore I Ghica și un tablou de familie pentru Grigore al IV-lea Ghica.

Portretul lui Ghica al IV-lea este o operă memorabilă chiar dacă este inferioară celei al lui Năsturel Herescu.  Tipul de construcție și cu preponderență culoarea, vădesc drumul parcurs de Grigorescu pentru el și pentru toată pictura românească. Personajul a fost înfățișat în mărime naturală și compoziția este apropiată de tablourile lui Theodor Aman. Fastul vestimentar și atitudinea solemnă și convențională sunt similare. Culoarea are în această reprezentare o funcție creatoare prin definirea atmosferei imaginii. Albul de atlaz al anteriului se desfășoară pe griul întunecos al fundalului echilibrând tonurile de roșu ale covorului. Brunurile bărbii, cuca de caftan, papucul galben, brâul multicolor și brandeburgurile aurii reușesc să îmbogățească paleta din jurul notelor fundamentale. Departe de pitoresc și retorică, echilibrul cromatic este desăvârșit și impresia generală duce spre discreție și sobrietate. Făcând abstracție de bogăția vestimentară, chipul lui Ghica rămâne a fi un simplu episod iconografic fără semnificație umană. Privirile publicului rămân ațintite pe veșmântul impunător de atlaz, totul fiind susținut de o robustețe plină de virtuozitate.

Aprecierile sunt însă mai puțin bogate în ce privește portretul lui Ghica I, portret care se afla în anul 1962 la Muzeul Simu. Imaginea este o simplă transpunere a unui chip gravat. Grigorescu a ales armura personajului ca principal motiv. Pictorul a încercat să scoată efecte de tip baroc cu reflexe metalice realizate în tehnica clarobscurului.

În anul 1870, Nicolae Grigorescu a mai pictat câteva lucrări de același gen: portretul doctorului Alexandru Marcovici, portretul generalului Gheorghe Magheru, ambele aflate în colecții particulare, și portretul Cămărașului Suțu, el fiind probabil ca și cel al lui Năsturel Herescu o reconstituire pe baze iconografice.

Parcurs

În fereastra magazinului lui Alexius Gebauer au fost expuse de Grigorescu mai multe tablouri reprezentative: O floare între flori, Corturile de țigani în apus de soare, Țiganca din Ghergani și portretul lui Năsturel Herescu.

În data de 15 iunie 1870 s-a deschis Expoziția artiștilor în viață la care artistul a expus douăzeci și șase de tablouri. O floare între flori a fost una dintre ele. Alături de ea au mai fost prezente Bătrâna cu coșul și Doi bețivi, amândouă pictate în Franța; Lăptăreasa - numită de el Lăptărița; Limonagiul, La amândouă le place jocul; portretul lui Năsturel Herescu; portretul doamnei A.C.; portretului lui Stavri, cel care era proprietarul birtului unde Grigorescu își lua masa; Car cu boi și O țărancă torcând. În plus, circa o treime din lucrările pe care le-a expus, erau naturi moarte cu flori de câmp și roze, cu prepelițe (astăzi la Muzeul Național de Artă) și potârnichi și obiecte de bucătărie și lămâi (pictată în Franța) sau legume. Au mai fost și peisaje, o Ruină și câteva Bordeie.

Expoziția din 1870 a fost un real succes pentru Grigorescu. Portretul marelui ban Năsturel Herescu a primit Medalia I-a, Theodor Aman a primit doar Medalia a II-a pentru niște sculpturi pentru mobilierul casei pe care și-o construia. Nicolae Grigorescu a fost foarte aproape de a primi Medalia de onoare care era o distincție absolut excepțională. Comisia întrunită pentru acordarea premiilor a deliberat îndelung situația și a menționat în hotărârea pe care au luat-o că:
 "... Deși s-a stabilit că expozițiunea din anul acesta [1870 - n.r] este un progres în raport cu celelalte două expozițiuni trecute, după o lungă dezbatere, juriul a luat deciziunea de a nu se da însă Medalia de onoare nici unui expozant, având deplină convicțiune că la expozițiunea noastră viitoare opere și mai merituoase și mai marcante prin natura lor vor veni să dispute această unică onoare, acordată unei singure opere din toată expoziția."--- Arhivele Statului București, Ministerul Instrucțiunii Publice, Dosar 130/1870, foaia 128

Portretul lui Năsturel Herescu a figurat ca exponat la Expoziția Societății Amicilor Belelor-Arte din România din anul 1873.

Așa cum a amintit George Oprescu, portretul lui Năsturel Herescu se afla în anul 1962 în colecția Muzeului Național de Artă al României.

Alte versiuni
 La Muzeul Județean de Istorie și Arheologie Prahova din Ploiești există o variantă de interpretare a portretului lui Năsturel Herescu. Portretul este de factură academistă din perioada de început a lui Nicolae Grigorescu. Anul 1886, înscris pe spatele lucrării, este data unei reluări dacă aparține autorului și nu este cumva o datare a unui eventual posesor.

Replici
 Un tablou realizat după lucrarea Portretul marelui ban Năsturel Herescu a fost făcut de pictorul Gheorghe Popescu. Pictura a făcut parte din colecția Constantin G. Manu (1871-1959). Din anul 1948 a intrat în gestiunea Muzeului Alexandru Saint-Georges și din 1949 în colecția Muzeului de Artă al R.P.R. cu numărul de inventar 1543. Din anul 2015 lucrarea a reintrat în colecția urmașilor lui Constantin G.Manu. În data de 29 septembrie 2016 tabloul a participat la o licitație unde a fost achiziționat contra sumei de 6000 de euro, sub prețul de pornire, de un colecționar particular.
 O replică a lucrării lui Grigorescu a fost realizată și de pictorul Sava Henția.artindex.ro: Sava Henția - Portretul marelui ban Năsturel Herescu - accesat 9 septembrie 2017

Note
  Era vorba despre o masă în stil gotic ce este împodobită cu portrete de voievozi. Astăzi, această masă se află la Muzeul Theodor Aman din București.
  Capitolul al III-lea din Regulamentul Expoziției specifica "... Medalia de onoare de valoare de 150 de galbeni se acordă artistului care se va distinge între toți printr-o operă de merit mare".
  Tabloul Potârnichile și prepelițele pe care l-a achiziționat Pinacoteca în anul 1870, nu a fost plătit până în anul 1871. Prețul a fost negociat la suma de 2000 lei. Ministerul Instrucțiunii a încercat o renegociere la suma de 1500 de lei, oferta fiind respinsă de Grigorescu.
  Portretele Ghiculeștilor comandate de către Eforia Spitalelor Civile în data de 9 noiembrie 1870, au fost predate către aceasta de artist în data de 30 iunie 1871.
  Alexandru Marcovici a fost medic primar la Spitalul Colțea și profesor de clinică medicală. A făcut studiile la Paris.
  Tabloul Lăptăreasa a fost cumpărat de N. Lahovari, Ministru de Justiție, din vitrina magazinului lui Gebauer. Există descrierea în amănunt a lucrării făcute de Savva Șoimescu: "... Fata era rezemată de un mur... îmbrobodită la cap, încinsă cu un șorț, ținând mâinile în scurteica îmblănită cu pisică neagră... (având în prejmă, n.r.) o oală acoperită de o groasă pânză (cu) litru de tinichea purtând pe margini urme de lapte". Inedit, fata este plasată într-un peisaj de iarnă. În anul 1962 nu se mai știa nimic despre acest tablou.
  O țărancă torcând intitulată și O femeie torcând a fost în colecția lui Mihail Kogălniceanu în anul 1870. În anul 1962 se afla într-o colecție particulară și purta numele de Veruța din Dragoslavele. Tabloul corespunde cu descrierea pe care a făcut-o Savva Șoimescu.
  Sub pseudonimul Laerțiu se ascundea avocatul, deputatul, poetul și publicistul Alexandru Lăzărescu.

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
 George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol., București, 1961-1962
 Iulia Iliescu și Marina Motroc: Viața și opera lui Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2009, ISBN 978-606-539-105-5
 Octav George Lecca: Genealogia a 100 de case din Țara Românească_și_Moldova - în www.academia.edu, accesat 10 septembtie 2017
 Adrian-Silvan Ionescu: Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea, Noi - media print (NMP), București, 2008, pag. 155, ISBN 978-973-1805-18-4

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM'' - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Nicolae Grigorescu

Portretul marelui ban Năsturel Herescu (pictură de Nicolae Grigorescu)


Mersenius ist:

 Gelehrtenname von Marin Mersenne (1588–1648), französischer Geistlicher, Mathematiker und Naturforscher
 Mersenius (Mondkrater), benannt nach Marin Mersenne
 Rimae Mersenius, ein Mondrillensystem bei dem gleichnamigen Krater

Mersenius


Thomas Moore Paschal (* 15. Dezember 1845 in Alexandria, Louisiana; † 28. Januar 1919 in New York City) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1893 und 1895 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Noch als Kleinkind kam Thomas Paschal im Jahr 1846 mit seinen Eltern nach San Antonio in Texas, wo er später private Schulen und das St. Mary's College besuchte. Danach war er bis 1866 am Centre College in Danville (Kentucky). Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner 1867 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in San Antonio in diesem Beruf zu arbeiten. Im Jahr 1867 wurde er auch juristischer Vertreter dieser Stadt. Von 1867 bis 1869 war Paschal zusätzlich Bundesbeauftragter (Commissioner) für den westlichen Teil des Staates Texas. In den Jahren 1870 und 1871 fungierte er als Richter am Kriminalgericht von San Antonio. Von 1870 bis 1873 lebte er in Castroville und danach in Brackett. Zwischen 1871 und 1875 war er Staatsanwalt im 24. Gerichtsbezirk seines Staates; von 1876 bis 1892 amtierte er als Richter im 38. Gerichtsbezirk. Zwischenzeitlich war er auch Auslieferungsagent (Extradition Agent) zwischen den Vereinigten Staaten und Mexiko.

Politisch war Paschal Mitglied der Demokratischen Partei. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1892 wurde er im damals neu eingerichteten zwölften Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1893 sein neues Mandat antrat. Da er im Jahr 1894 von seiner Partei nicht zur Wiederwahl nominiert wurde, konnte er bis zum 3. März 1895 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren.

Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus praktizierte Thomas Paschal wieder als Anwalt. Im Juli 1896 war er Delegierter zur Democratic National Convention in Chicago, auf der William Jennings Bryan erstmals als Präsidentschaftskandidat nominiert wurde. Er starb am 28. Januar 1919 in New York und wurde in San Antonio beigesetzt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Richter (Texas)
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1845
Gestorben 1919
Mann

Thomas M. Paschal


Óscar Murillo (La Paila, Colombia, 1986) es un artista y pintor colombiano. Actualmente vive y trabaja en diversos lugares.

Biografía
Murillo nació y pasó los primeros diez años de su vida en La Paila, un pequeño pueblo en el departamento del Valle del Cauca de Colombia. Sus padres se mudaron a Londres cuando tenía 10 años y no sabía inglés.

En 2007, Murillo obtuvo su licenciatura en Bellas Artes en la Universidad de Westminster. Después de graduarse, trabajó como profesor en una escuela secundaria. Pronto renunció a su trabajo y viajó a América del Sur. En 2012, Murillo se graduó del Royal College of Art de Londres, con una maestría en Bellas Artes. Viviendo en el este de Londres, a menudo trabajó como instalador para las pequeñas galerías del vecindario.

Trabajo
Las obras de estudio de Murillo están fundamentalmente ligadas al entorno donde las produce:Desde 2013, a través de su proyecto de colaboración "Frequencies", Murillo ha trabajado con escuelas de todo el mundo, colocando piezas de lienzo en bruto en los escritorios de los estudiantes e invitándolos a dibujar, escribir, marcar e ilustrarlos. Hasta la fecha, miles de estudiantes, principalmente de 10 a 16 años, han participado. Los lienzos se agregan a un archivo en crecimiento, cuyas selecciones se han exhibido en la 56a Bienal de Venecia, Italia, la 2.ª Trienal de Hangzhou de Fiber Art 2016, China y la 3a Trienal de Aichi, Japón.

Otro tema continuo en todo el trabajo de Murillo se refiere a las disparidades poscoloniales y socioeconómicas. En su trabajo The Coming of the Europeans (2017), una pancarta a gran escala concebida para la Trienal inaugural de Katmandú en el mismo año, comentó sobre el legado continuo del colonialismo en las ferias internacionales actuales.
Las exposiciones individuales de Murillo incluyen el Centro de Arte Contemporáneo Yarat en Bakú, Azerbaiyán (2016–2017); Museo de Arte de la Universidad Nacional de Colombia, Bogotá; Centro Cultural Daoíz y Velarde, Madrid; Performa 15, Nueva York y Artpace, San Antonio (todo 2015); The Mistake Room, Los Ángeles (2014) y South London Gallery (2013).

El artista también ha participado en numerosas exposiciones colectivas internacionales y bienales, incluida la Bienal de Sharjah 13 (2017) y la 56a Bienal de Venecia (2015).

La crítica de arte Legacy Russell ha dicho que el artista explora "el cuerpo en tránsito", mientras que el curador Hans-Ulrich Obrist ha hablado de una "confusión [...] entre el arte y la vida" que ocurre en las obras multidisciplinarias de Murillo.

Mercado de arte

En febrero de 2013, las subastas de Londres en Sotheby's, Christie's y Phillips incluyeron el trabajo de Murillo.  Artnet estima que 24 piezas de Murillo generaron un total de $ 4.8 millones en una subasta ese año. La obra Sin título, 2012 fue vendida por £ 218,500 en Phillips, Londres, el 16 de octubre de 2013.

Murillo está representado por Carlos Ishikawa (Londres), Isabella Bortolozzi Galerie (Berlín) y David Zwirner (Londres, Nueva York).

Premios
En 2019, co-ganó el Premio Turner después de solicitar con sus compañeros nominados que el jurado otorgue el premio por primera vez a los cuatro artistas nominados.

Referencias

Nacidos en Zarzal
Pintores de Colombia del siglo XXI

Óscar Murillo (artista)


Ortaören, İspir - Erzurum ili İspir ilçesine bağlı mahalle
 Ortaören, Ekinözü - Kahramanmaraş ili Ekinözü ilçesine bağlı mahalle
 Ortaören, Silifke - Mersin ili Silifke ilçesine bağlı mahalle
 Ortaören, Akçakale - Şanlıurfa ili Akçakale ilçesine bağlı mahalle
 Ortaören, Bozova - Şanlıurfa ili Bozova ilçesine bağlı mahalle
 Ortaören, Haliliye - Şanlıurfa ili Haliliye ilçesine bağlı mahalle
 Ortaören, Tokat - Tokat ili merkez ilçesine bağlı köy

Ortaören


ගාමිණි ජාතික පාසල, නුවර එළිය
 කිකිළියමාන්න විද්‍යාලය
 ශුද්ධ ත්‍රිත්ව විද්‍යාලය
 ශාන්ත පැට්රික් විද්‍යාලය, අවිස්සාවේල්ල
 සුමන මධ්‍ය විද්‍යාලය, අවිස්සාවේල්ල

පාසල් නාමාවලි - ශ්‍රී ලංකා

නුවර එළිය පාසල් නාමාවලිය


Orhei (), also formerly known as Orgeev (), is a city, municipality and the administrative centre of Orhei District in the Republic of Moldova, with a population of 21,065. Orhei is approximately  north of the capital, Chișinău.

History
Orhei takes its name from the Hungarian Őrhely, , as it was an outpost of the Hungarian army guarding the gyepű. It was the Ottoman-occupied military center of northern Bessarabia until it was ceded to the Russian Empire in 1812. The word "orhei" was used by local population, meaning "strengthened hill, fortress, deserted courtyard". The name "Orhei" is, derived from the Hungarian word Őrhely or Várhely, the earlier meaning "lookout post", dating from the 13th century, when Hungarian forces built a series of defences in the area. Orhei gets its name from Orheiul Vechi, an active monastery near the village of Ivancea.

Like the rest of Bessarabia, Orhei was taken by the Kingdom of Romania after World War I and was annexed by the USSR in 1940. It was liberated from Axis forces on 6 April 1944, during the Uman–Botoșani Offensive, and was rebuilt after the war. In 1991 it became part of the Republic of Moldova.

Prior to 2003, Orhei was the capital of Orhei County, a large administrative region, but the country was divided further into Raion, or districts.

The St. Dumitru Church built by Vasile Lupu is located in this town.

Ilan Shor was elected mayor in 2015; he served until 2019.  Pavel Verejanu won the 2019 mayoral election in 2019, with about 80% of the vote.  Verejanu was Shor's preferred candidate.

Demographics

While Orhei was still within Bessarabia, the population in 1920 was estimated to be 25,000. At that time, two-thirds of the population were Jewish. The remaining population was Russian, Romanian and Ruthenians. Most people speak Romanian and Russian. There is one school that is taught in Russian.

Economy

Orhei was the first place in what was then known as Bessarabia, to have a successful tobacco industry. The area is also known for wine production.

Religion

Orhei was home to many Jews prior to World War II, and has a large Jewish cemetery. There is only one active synagogue left in the community. The main churches are Romanian Orthodox and Russian Orthodox. Also in the area are: Baptist, Roman Catholic, Seventh-day Adventist Church, the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints, the Salvation Army, and Jehovah's Witnesses.

Media
Orhei has two local radio stations:
Radio Orhei (101.6 FM) founded in 2005, contains news from region and republic. In 2018, its name was cloned by a broadcaster affiliated to the Șor Party – Radio Orhei FM (97.5 FM). Radio Orhei FM broadcasts news from the Orhei region, Moldova national news, international news, and Russian, Moldovan, and Romanian music.
There is also an Orhei City Hall site.

Sport
FC Milsami Orhei is based in the city. The team won the Moldovan National Division in 2015.

International relations

Twin towns – Sister cities
Orhei is twinned with:

  Bicaz, Romania
  Piatra Neamț, Romania

Natives

Jacobo Fijman
Dovid Knut
Mihail Maculețchi
Alex Magala
Rodica Mahu
Pasha Parfeny

Gallery

References

Further reading
 Orgeyev/Orhei (pp. 372–375) at Miriam Weiner's Routes to Roots Foundation

External links

Cities and towns in Moldova
Municipalities of Moldova
Orgeyevsky Uyezd
Orhei County (Romania)
Capitals of the counties of Bessarabia
Ținutul Nistru
Orhei District

Orhei


Hamekrista (lat. Chamaecrista), rod mahunarki dio podtribusa Cassiinae. Postoji blizu 380 vrsta (379), uglavnom grmova, ali i drveća i monokarpičnog bilja u tropskim i suptropskim krajevima Afrike, Amerike, Azije i Australije

Vrste

 Chamaecrista absus (L.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista acicularis M.Cota, Rando & L.P.Queiroz
 Chamaecrista acosmifolia (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista adamantina (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista adenophora (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista adenophylla (Taub.) H.S.Irwin & Barneby
 Chamaecrista adiantifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista africana (Steyaert) Lock
 Chamaecrista aiarana (H.S.Irwin) Irwin & Barneby
 Chamaecrista aldabrensis (Hemsl.) Lock & H.E.Ireland
 Chamaecrista almanegra A.M.Trujillo, Londoño-Ech. & Idarraga
 Chamaecrista altoana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista amabilis Irwin & Barneby
 Chamaecrista amambaya (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby.
 Chamaecrista amiciella (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista amorimii Barneby
 Chamaecrista amphibola (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista anamariae Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista anceps (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista andersonii (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista andromedea (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista anfracta M.Cota & Rando
 Chamaecrista ankaratrensis (R.Vig.) Du Puy
 Chamaecrista apoucouita (Aubl.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista arachiphylla Barneby
 Chamaecrista arboae Barneby
 Chamaecrista arenicola (R.Vig.) Du Puy
 Chamaecrista aristata (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista arrojadoana (Harms) Rando
 Chamaecrista aspidiifolia Irwin & Barneby
 Chamaecrista aspleniifolia (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista astrochiton (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista atroglandulosa (Taub.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista auricoma (Benth.) V.Singh
 Chamaecrista auris-zerdae (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista aurivilla (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista axilliflora Irwin & Barneby
 Chamaecrista azulana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista bahiae (H.S.Irwin) H.S.Irwin & Barneby
 Chamaecrista barbata (Nees & Mart.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista barnebyana R.G.Matos & M.J.Silva
 Chamaecrista basifolia (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista belemii (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista bella Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista belladonna M.J.Silva & A.O.Souza
 Chamaecrista benthamiana (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista benthamii (Ghesq.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista biddulphiana Pedley
 Chamaecrista biensis (Steyaert) Lock
 Chamaecrista bifoliola (Glaz. ex Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista bissei A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista blanchetii (Benth.) Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista botryoides Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista boyanii (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista brachyblepharis (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista brachyrachis (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista brachystachya (Benth.) Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista bracteolata (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista brevicalyx (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista brevifolia (Lam.) Greene
 Chamaecrista bucherae (Moldenke) Irwin & Barneby
 Chamaecrista burchellii (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista caespitosa (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista caiapo (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista calixtana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista calycioides (DC. ex Collad.) Greene
 Chamaecrista campestris Irwin & Barneby
 Chamaecrista campicola (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista capensis (Thunb.) E.Mey.
 Chamaecrista caracensis (Taub. ex Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cardiostegia Irwin & Barneby
 Chamaecrista caribaea Britton
 Chamaecrista carobinha (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista caspariifolia Barneby
 Chamaecrista catapodia (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cathartica (Mart.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista catharticoides (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista catiarae (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista catolesensis Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista cavalcantina (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista celiae (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista centiflora (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cercidifolia (H.S.Irwin & Barneby) T.P.Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista chaetostegia (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista chamaecristoides (Collad.) Greene
 Chamaecrista chapadae (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista chiquitana Barneby
 Chamaecrista choriophylla (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista chrysosepala (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ciliolata (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cinerascens (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cipoana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista claussenii (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista comosa E.Mey.
 Chamaecrista compitalis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista concinna (Benth.) Pedley
 Chamaecrista conferta (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista confertiformis (Irwin & Barneby) Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista coradinii Irwin & Barneby
 Chamaecrista cordistipula (Mart.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista coriacea (Bong. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cotinifolia (G.Don) Irwin & Barneby
 Chamaecrista crenulata (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cristalinae (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista crommyotricha (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista cupeyalensis A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista cuprea Irwin & Barneby
 Chamaecrista curvifolia (Vogel) Afr.Fern. & E.P.Nunes
 Chamaecrista cyclophylla (H.S.Irwin & Barneby) Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista cytisoides (Collad.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista dalbergiifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista dawsonii (R.S.Cowan) Irwin & Barneby
 Chamaecrista debilis (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista decora (Irwin & Barneby) Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista decrescens (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista decumbens (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista deeringiana Small ex Pennell
 Chamaecrista deltoidea Hervencio & L.P.Queiroz
 Chamaecrista densifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista dentata (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista depauperata Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista deserti Pedley
 Chamaecrista desertorum (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista desvauxii (Collad.) Killip
 Chamaecrista didyma Irwin & Barneby
 Chamaecrista diphylla (L.) Greene
 Chamaecrista distichoclada (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista duartei (H.S.Irwin) Irwin & Barneby
 Chamaecrista duboisii (Steyaert) Lock
 Chamaecrista duckeana (Bezerra & Afr.Fern.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista dumalis (Hoehne) Irwin & Barneby
 Chamaecrista dumaziana (Brenan) Du Puy
 Chamaecrista dunensis Thulin
 Chamaecrista echinocarpa (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista egleri (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista eitenorum (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista elachistophylla (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista elata A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista ensiformis (Vell.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ericifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista exigua Pedley
 Chamaecrista exilis (Vatke) Lock
 Chamaecrista exsudans (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista fagonioides (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista falcata Musandiwa & Boatwr.
 Chamaecrista falcifoliolata A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista falcinella (Oliv.) Lock
 Chamaecrista fallacina (Chiov.) Lock
 Chamaecrista fasciculata (Michx.) Greene
 Chamaecrista feliciana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista fenarolii (Mendonça & Torre) Lock
 Chamaecrista filicifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista flammata M.Cota
 Chamaecrista flexuosa (L.) Greene
 Chamaecrista floribunda M.J.Silva & A.O.Souza
 Chamaecrista fodinarum Irwin & Barneby
 Chamaecrista foederalis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista fragilis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista frondosa M.J.Silva & A.O.Souza
 Chamaecrista fulgida Barneby
 Chamaecrista fuscescens (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista garambiensis (Hosok.) H.Ohashi, Tateishi & T.Nemoto
 Chamaecrista geminata (Benth.) H.S.Irwin & Barneby
 Chamaecrista geraldii (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ghesquiereana (Brenan) Lock
 Chamaecrista gilliesii (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista glandulosa (L.) Greene
 Chamaecrista glaucofilix (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista glaziovii (Taub. ex Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista glischrodes Irwin & Barneby
 Chamaecrista gonoclada (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista gracilior (Ghesq.) Lock
 Chamaecrista grantii (Oliv.) Standl.
 Chamaecrista greggii (A.Gray) Pollard ex A.Heller
 Chamaecrista grisea Pedley
 Chamaecrista guanensis A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista gumminans Irwin & Barneby
 Chamaecrista gymnothyrsa (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista harmsiana Irwin & Barneby
 Chamaecrista hassleri (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista hatschbachii Irwin & Barneby
 Chamaecrista hedysaroides (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista herpestia M.Cota & Mello-Silva
 Chamaecrista hildebrandtii (Vatke) Lock
 Chamaecrista hispidula (Vahl) Irwin & Barneby
 Chamaecrista horizontalis A.R.Franck
 Chamaecrista howardii M.Cota & Rando
 Chamaecrista huillensis (Mendonça & Torre) Lock
 Chamaecrista huntii (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista hymenaeifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista imbricans (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista incana (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista incurvata (Benth.) H.S.Irwin & Barneby
 Chamaecrista ipanorensis Rando & H.C.Lima
 Chamaecrista irwiniana A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista isidorea (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista itabiritoana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista itambana (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ixodes (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista jacobinea (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista jaegeri (Keay) Lock
 Chamaecrista juruenensis (Hoehne) Irwin & Barneby
 Chamaecrista kalulensis (Steyaert) Lock
 Chamaecrista katangensis (Ghesq.) Lock
 Chamaecrista kirkbridei (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista kirkii Standl.
 Chamaecrista kleinii (Wight & Arn.) V.Singh
 Chamaecrista kolabensis (Kothari, Moorthy & M.P.Nayar) V.Singh
 Chamaecrista kunthiana (Schltdl. & Cham.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista labouriaeae (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista lagotois Irwin & Barneby
 Chamaecrista lamprosperma (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista langsdorffii (Kunth ex Vogel) Britton ex Pittier
 Chamaecrista lateriticola (R.Vig.) Du Puy
 Chamaecrista latifolia (Benth.) Rando
 Chamaecrista lavradiiflora (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista lavradioides (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista lentiscifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista leschenaultiana (DC.) O.Deg.
 Chamaecrista leucopilis (Glaz. ex Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista linearifolia (G.Don) Irwin & Barneby
 Chamaecrista linearis (Irwin & Barneby) Afr.Fern. & E.P.Nunes
 Chamaecrista lineata (Sw.) Greene
 Chamaecrista lomatopoda (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista longicuspis (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista longipes (Domin) Pedley
 Chamaecrista longistyla A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista lundii (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista macambensis A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista macedoi (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista machaeriifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista marianensis A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista maritima Pedley
 Chamaecrista meelii (Steyaert) Lock
 Chamaecrista megacycla (H.S.Irwin & Barneby) Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista microsenna (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista mimosoides (L.) Standl.
 Chamaecrista mindanaensis (Merr.) K.Larsen
 Chamaecrista mollicaulis (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista monticola (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista moorei Pedley
 Chamaecrista mucronata (Spreng.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista multinervia (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista multipennis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista multiseta (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista mwangokae Gereau & G.M.Walters
 Chamaecrista myrophenges (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista nana Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista nanodes (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista neesiana (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista negrensis (H.S.Irwin) Irwin & Barneby
 Chamaecrista newtonii (Mendonça & Torre) Lock
 Chamaecrista nictitans (L.) Moench
 Chamaecrista nigricans (Vahl) Greene
 Chamaecrista nilgirica (V.Singh) V.Singh
 Chamaecrista nomame (Siebold ex Makino) H.Ohashi
 Chamaecrista nuda (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista nummulariifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista obcordata (Sw. ex Wikstr.) Britton
 Chamaecrista obolaria (H.S.Irwin & Barneby) A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista obtecta (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ochnacea (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ochrosperma (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista olesiphylla (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista oligandra M.J.Silva & A.O.Souza
 Chamaecrista oligosperma (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista onusta Irwin & Barneby
 Chamaecrista oppositifolia A.O.Souza, R.G.Matos & M.J.Silva
 Chamaecrista orbiculata (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista orenocensis (Spruce ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pachyclada (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista paniculata (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista papillata Irwin & Barneby
 Chamaecrista paralias (Brenan) Lock
 Chamaecrista paraunana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista parva (Steyaert) Lock
 Chamaecrista parvistipula (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pascuorum (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pauciflora R.G.Matos, A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista pedemontana Irwin & Barneby
 Chamaecrista pedicellaris Britton
 Chamaecrista petiolata M.Cota & Rando
 Chamaecrista philippi (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista phyllostachya (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pilicarpa (Glaz. ex Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pilosa (L.) Greene
 Chamaecrista planaltoana (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista planifolia (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista plumosa E.Mey.
 Chamaecrista pohliana (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista polita (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista polymorpha (Glaz. ex Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista polystachya (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista polytricha (Brenan) Lock
 Chamaecrista portoricensis (Urb.) Cook & Collins
 Chamaecrista potentilla (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pratensis (R.Vig.) Du Puy
 Chamaecrista psoraleopsis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pteropoda Barneby
 Chamaecrista puccioniana (Chiov.) Lock
 Chamaecrista pumila (Lam.) V.Singh
 Chamaecrista punctata (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista punctulata (Hook. & Arn.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista punctulifera (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista pygmaea Britton
 Chamaecrista ramosa (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista reducta (Brenan) Du Puy
 Chamaecrista repens (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista rigidifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista robynsiana (Ghesq.) Lock
 Chamaecrista roncadorensis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista roraimae (Benth.) Gleason
 Chamaecrista rossicorum (H.S.Irwin & Barneby) Rando
 Chamaecrista rotundata (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista rotundifolia (Pers.) Greene
 Chamaecrista rufa (Mart. & Galeotti) Britton & Rose
 Chamaecrista rugosula (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista rupertiana M.Cota & Rando
 Chamaecrista rupestrium Irwin & Barneby
 Chamaecrista salvatoris (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista scabra (Pohl ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista schmitzii (Steyaert) Lock
 Chamaecrista scleroxylon (Ducke) Irwin & Barneby
 Chamaecrista secunda (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista semaphora (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista sempreviva Fort.-Perez & Zeferino
 Chamaecrista serpens (L.) Greene
 Chamaecrista seticrenata (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista setosa (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista simplifacta Irwin & Barneby
 Chamaecrista sincorana (Harms) Irwin & Barneby
 Chamaecrista sophoroides (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista souzana (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista sparsifolia A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista speciosa Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista spinulosa (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista spodiotricha M.Cota & Rando
 Chamaecrista stillifera (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista stricta E.Mey.
 Chamaecrista strictifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista strictula (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista subdecrescens (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista subpeltata (Rizzini) Irwin & Barneby
 Chamaecrista supplex (Mart.) Britton & Rose apud Britton & Killip
 Chamaecrista swainsonii (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista symonii Pedley
 Chamaecrista takhtajanii A.Barreto & Yakovlev
 Chamaecrista telfairiana (Hook.fil.) Lock
 Chamaecrista tenuicaulis A.O.Souza & M.J.Silva
 Chamaecrista tenuisepala (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista tephrosiifolia (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista tocantinensis T.P.Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista tomentella Afr.Fern.
 Chamaecrista trachycarpa (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista tragacanthoides (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista transversa Afr.Fern.
 Chamaecrista trichopoda (Benth.) Britton & Rose apud Britton & Killip
 Chamaecrista trichothyrsus (Harms) Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista truncata Rando & Pirani
 Chamaecrista ulmea Irwin & Barneby
 Chamaecrista unijuga (Benth.) Conc., L.P.Queiroz & G.P.Lewis
 Chamaecrista urophyllidia (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ursina (Mart. ex Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista usambarensis Standl.
 Chamaecrista ustulata (H.S.Irwin & Barneby) Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista vauthieri (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista veadeirana (H.S.Irwin & Barneby) Mendes & M.J.Silva
 Chamaecrista venatoria (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista venturiana Irwin & Barneby
 Chamaecrista venulosa (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista verruculosa Afr.Fern. & E.P.Nunes
 Chamaecrista vestita (Vogel) Irwin & Barneby
 Chamaecrista virginis (Irwin & Barneby) Irwin & Barneby
 Chamaecrista viscosa (Kunth) Irwin & Barneby
 Chamaecrista wittei (Ghesq.) Lock
 Chamaecrista xanthadena (Benth.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista xinguensis (Ducke) Irwin & Barneby
 Chamaecrista zambesica (Oliv.) Lock
 Chamaecrista zygophylloides (Taub.) Irwin & Barneby
 Chamaecrista ×blanchetiformis Conc., L.P.Queiroz & Borba
 Chamaecrista ×patyensis Conc., L.P.Queiroz & Borba

Izvori

Cassieae

Hamekrista


Klaus Eberhardt ist der Name folgender Personen:

* Klaus Eberhardt (Szenenbildner), deutscher Szenenbildner
 Klaus Eberhardt (Manager) (* 1948), deutscher Industriemanager
 Klaus Eberhardt (Politiker) (* 1956), deutscher Politiker, Oberbürgermeister von Rheinfelden

Siehe auch:

 Klaus Eberhard

Klaus Eberhardt


An Habenaria leucotricha in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Habenaria leucotricha in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 H. l. leucotricha
 H. l. recticalcar

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria leucotricha


Wojda ist der Familienname folgender Personen:

 Tadeusz Wojda (* 1957), polnischer Ordensgeistlicher und Erzbischof von Danzig
 Wojciech Wojda (* 1966), polnischer Sänger

Siehe auch:
 Woyda

Wojda


Justin (; † 528) war ein General des Oströmischen Reiches, der unter der Herrschaft von Justinian I. (Regentschaft 527–565) als Befehlshaber am Donaulimes in Moesia Secunda diente.

Justin wird 528 als "Stratelates von Moesia" erwähnt. Er führte wahrscheinlich den Titel eines Dux Moesiae Secundae und war im Rang eines magister militum. Er führte seine Truppen mit denen des Baduarius, Dux von Scythia Minor zusammen, um eine Gruppe fremder Invasoren abzuwehren, die Johannes Malalas als "Hunnen" bezeichnet, während Theophanes sie Bulgaren nennt. Justin wurde in der Schlacht getötet. Ihm folgte in seinem Amt Constantiolus.

Einzelnachweise

Literatur
 John Robert Martindale: The Prosopography of the Later Roman Empire. Band 3. Cambridge 1992.

Moesia
Oströmischer Heermeister
Geboren im 5. Jahrhundert
Gestorben 528
Mann

Justin (Moesien)


Kim Bo-young, née en  en Corée du Sud, est une écrivaine de science-fiction sud-coréenne basée dans la province de Gangwon. En plus de ses romans et recueils de nouvelles, elle a travaillé comme conseillère en scénario pour le film Snowpiercer, le Transperceneige de Bong Joon-ho en 2013. Elle est la première autrice coréenne de science-fiction publiée par HarperCollins.

Biographie
Kim Bo-young nait en 1975. Son accès aux livres de science-fiction occidentaux est limité par les dictatures militaires jusqu'au début des années 1990. Ainsi, la majorité de ses influences littéraires proviennent à la fois de la littérature grand public et du manhwa (bande dessinée) coréen. Avant sa carrière d'autrice, elle travaille comme scénariste, développeuse et graphiste pour le développeur de jeux vidéo coréen Garam & Baram.

En 2004, sa première œuvre de fiction publiée, The Experience of Touch, remporte le premier prix coréen d'écriture créative en science et technologie. Elle remporte ensuite le prix annuel du roman de science-fiction sud-coréen à trois reprises pour The Seven Executioners (2013) dans la catégorie roman, The World's Fastest Person (2014) dans la catégorie nouvelle / nouvelle et How Alike We Are (2017) dans la catégorie nouvelle/roman.

Jusqu'à récemment, Kim Bo-young est l'un des rares auteurs coréens de science-fiction à être traduite en anglais, en partie à cause de sa nouvelle publiée dans Clarkesworld Magazine. Ses œuvres plus récentes qui sont traduites en anglais sont I'm Waiting for You (HarperVoyager, 2021, traduite par Sophie Bowman et Sung Ryu) et On the Origin of Species and Other Stories (Kaya Press, 2021, traduite par Sora Kim-Russell et Joungmin Lee Comfort). Cette dernière est sélectionné pour le National Book Award 2021 pour la littérature traduite.

Influences
Les nouvelles de Kim Bo-young sont souvent inspirées par des faits de société coréens importants, tels que le naufrage du Sewol, la victoire d'AlphaGo sur Lee Sedol et un incident officieusement surnommé « Korean Gamergate » dans lequel une comédienne de doublage d'un jeu vidéo de premier plan poste une photo d'elle portant une chemise avec les mots « Les filles n'ont pas besoin d'un prince », ce qui lui fait perdre son emploi.

Œuvres choisies

Romans

Nouvelles traduites en anglais
 Creation Myth (), 2010
 The Seven Executioners (), 2013
 The Prophet of Mundanity (), 2017
 How Similar (), 2020
 I'm Waiting for You (), 2020

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1975
Naissance en Corée du Sud
Romancière sud-coréenne
Romancière de science-fiction
Romancière du XXIe siècle
Nouvelliste du XXIe siècle

Kim Bo-young


An Microcoelia corallina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Victor Samuel Summerhayes. An Microcoelia corallina in nahilalakip ha genus nga Microcoelia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microcoelia

Microcoelia corallina


ජැකී චෑන් උපත		- නිකොලස් කිම් කොප්පලා 1954 ජනවාරි 7(වයස62) ලෝන් බීච්, කැලිෆෝනියාව, ඇමෙරිකාව

රැකියාව		- නලුවෙකි, නිශ්පාදකයෙකි.

1954 උපත්

ජැකී චෑන්


An Puya dichroa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith ngan Robert William Read. An Puya dichroa in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puya

Puya dichroa


Păpușa Magică a României (engleză: The Magic Doll of Romania/The Magic Doll of Roumania) este o carte scrisă de Regina Maria a României și ilustrată de Maud și Miska Petersham. A fost publicată în 1929 la New York cu scopul de a promova România.

Legături externe

Vezi și

Cărți din 1929

Păpușa Magică a României


Carl van Webber (født 18. september 1940 i Seattle, Washington, USA som Carl Endicott Edwards Webber) er en amerikansk-dansk dramatiker, filminstruktør og skuespillerpædagog.

Carl van Webber voksede op i Californien. Hans mor var billedhugger og hans far føderal embedsmand. Webber blev optaget på Pasedena Playhouse Playhouse i 1958 og i 1961 på London Film School Film School. Han flygtede til Danmark med sin norske kone i 1965 for at undgå militærtjeneste i Vietnam. Han har tre danske børn, balletdanser Vincent van Webber, keramisk designer Andrea van Webber og køkkenchef Marcus van Webber.

Carl van Webber hører til en kreds af unge dramatikere, der slog sig igennem på Lense Møllers DR drama i halvfjerdserne. I tæt samarbejde med Steen Kålø og Klaus Hoffmeyer, dannede han modpol til de ældre etablerede tv-dramatikker Leif Panduro og Klaus Rifbjerg. Med TV drama Vildskud, Ellens Sang, Thelma og Irene og Kram, arbejdede han for at introducerer psykisk ærlighed i sine figurer. Samarbejde med Hoffmeyer fortsat på Århus Teater med Amerigo 1990 og med Hjerte Stop, 1995 på det kgl. Teater

Fra 1985 til 1997 var Carl van Webber lærer og leder på Scenografi linjen på Danmarks Designskole. Fra 1998 til 2013 var han leder af method acting skuespillerskolen Holbergs Film + Teaterskole. Sideløbende skrev og instruerede Webber film og tv-serier: Rehab House, Sleep In, Dødens Karrusel, Animal Ekstrakt, Gør-det-selv-parterapi, Shit Balls og 2016 Baby Jesus. I 2015 var Webber initiativtager tv-programmet BL TV Drama, en showcase for film eksperimenter, som han stadig står i spidsen for.

Carl van Webber modtog i 1980 Statens Kunstfonds engangsydelse, flere dramatikerpriser samt projektstøtte fra Det Dansk Filminstitut og Kulturministeriet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dramatikere fra USA
Dramatikere fra Danmark
Filminstruktører fra USA
Filminstruktører fra Danmark

Carl van Webber


Karl Ludwig Harding (29 September 1765 – 31 August 1834) was a German astronomer, who discovered Juno, the third asteroid of the main-belt in 1804.

Life and career
Harding was born in Lauenburg. From 1786–89, he was educated at the University of Göttingen, where he studied theology, mathematics, and physics.  In 1796 Johann Hieronymus Schröter hired Harding as a tutor for his son. Schröter was an enthusiastic astronomer and owner of a well-equipped observatory in Lilienthal near Bremen, where Harding was soon appointed observer and inspector.

In 1800, he was among the 24 astronomers invited to participate in the celestial police, a group dedicated to finding additional planets in the solar system.  As part of the group, in 1804, Harding discovered Juno at Schröter's observatory. In the next year he left Lilienthal, where his successor became Friedrich Wilhelm Bessel, as he was appointed extraordinary professor of astronomy at the University of Göttingen, since 1812 as ordinary professor. He worked at Göttingen Observatory, since 1807 as colleague of Carl Friedrich Gauss, until his sudden death in 1834.

In addition to Juno, he discovered three comets and the variable stars R Virginis, R Aquarii, R Serpentis and S Serpentis. Furthermore, he found some new nebulae, among them NGC 7293, today popularly known as "helix nebula" or "the Eye of God".

Honours and Awards
Harding was corresponding member of the Royal Academy of Sciences in Göttingen since 1803 and full member since 1806, corresponding member of the French Academy of Sciences since 1810, elected as member of the Royal Society in London in 1806, and associate member of the Royal Astronomical Society since 1821. From the government he was awarded the title "Hofrath" (Councillor of the court).

In 1804, he was awarded the Lalande Prize.

The lunar crater Harding and the asteroid 2003 Harding are named in his honor.

Works
 Atlas novus coelestis (1808–1823; re-edited by Jahn, 1856) which catalogued 120,000 stars
 Kleine astronomische Ephemeriden (edited with Wiessen, 1830–35)
 Hora XV and XXIII of the series Berliner Akademische Sternkarten (Berlin Academic Star Charts) (1826, 1830)

References

 N. N.: Biographical notice of Professor Harding. Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 3 (1835), S. 86 (Orbituary)

External links
 Publications by K. L. Harding in Astrophysics Data System

1765 births
1834 deaths
People from Lauenburg (Elbe)
19th-century German astronomers
Discoverers of asteroids
Discoverers of comets
Fellows of the Royal Society
University of Göttingen alumni
Academic staff of the University of Göttingen
Recipients of the Lalande Prize
18th-century German astronomers

Karl Ludwig Harding


André Hernandez (1976) é um editor de arte e designer brasileiro. Por 10 anos, trabalhou na área do design editorial, criando capas, logos e layouts para editoras no Brasil e na Europa. Foi ainda diretor de arte na agência de publicidade Fábrica, de onde saiu em 2012 para retornar dois anos depois como diretor de criação.

Hernandez foi também editor de arte da editora Opera Graphica. Em 2017 fundou, ao lado de Gonçalo Junior, a editora Noir, especializada em livros relacionados a arte, música, quadrinhos, cinema e cultura pop em geral.

Em 2003, André Hernandez ganhou o Prêmio Angelo Agostini de melhor arte técnica (categoria voltada para coloristas e letristas), ao lado de Alexandre Jubran, Alexandre Silva, André Vazzios e Lilian Mitsunaga.

Autores de banda desenhada do Brasil
Homens ganhadores do Prêmio Angelo Agostini

André Hernandez


Egon Anton Parolari (* 21. September 1924 in Brugg, Aargau; † 27. März 2022) war ein Schweizer Oboist und Oboen-Pädagoge.

Ausbildung
Egon Parolari wurde als Sohn des Mandolinisten und Musiklehrers Zephyrinus A. Parolari geboren. Er studierte 1936–39 beim Solo-Oboisten des Tonhalle-Orchesters Zürich Zürich, Marcel Saillet. 1939–43 absolvierte er das Konservatorium Zürich mit Diplomabschluss. Nach dem Krieg bildete er sich bei Roland Lamorlette und Pierre Bajeux in Paris weiter.

Orchestertätigkeit
1943 spielte Parolari im Orchester der Musikfestwochen Gstaad unter dem Dirigenten Hermann Scherchen. Daran schloss sich eine Verpflichtung ans Orchestre de la Suisse Romande unter Ernest Ansermet an. 1944–69 war Parolari Mitglied des Schweizer Festspiel-Orchesters Luzern, seit 1950 als Solo-Oboist.

1944–1989 war Egon Parolari Solo-Oboist im Stadtorchester Winterthur.

Karriere als Solist
Am Concours de Genève gewann Parolari 1952 den zweiten Preis. Darauf wirkte er international als Solist und trat etwa in London, Nizza, Oxford, Berlin und München auf. Er konzertierte mit dem Stadtorchester Winterthur, mit dem Musikkollegium Winterthur, mit dem Münchener Bach-Orchester, mit dem Zürcher Kammerorchester, mit dem Collegium musicum Zürich sowie mit einer Reihe von Kammermusik-Formationen, darunter dem Winterthurer Streichquartett, dem Streichtrio Redditi oder dem Zürcher Kammer-Ensemble. Weitere prägende Anregungen empfing er von den Dirigenten Karl Richter, Wilhelm Furtwängler, Joseph Keilberth und Hans Rosbaud.

Das Angebot einer Stelle als erster Oboist beim Berliner Philharmonischen Orchester lehnte Parolari 1953 ab und verlegte seinen Lebensmittelpunkt nach Winterthur.

1957 interpretierte er die Uraufführung des Oboenkonzerts von Peter Mieg mit dem Zürcher Kammerorchester, 1959 schloss sich die Uraufführung des Concerto pour Hautbois et Orchestre à Cordes von Raffaele d'Alessandro an.

Lehrtätigkeit
1952–92 wirkte Parolari als Dozent für Oboe an Musikschule und Konservatorium Winterthur.

1989 empfing er den Kulturpreis der Stadt Winterthur. Der Winterthurer Dirigent Reto Parolari war sein Sohn.

Tonträgerveröffentlichungen (Auswahl)
 Konzert für Oboe und Orchester von Peter Mieg, Zürcher Kammerorchester, Amadeo AVRS 6243
 Konzert in Es für Oboe und Orchester von G. F. Händel, Zürcher Kammerorchester, Amadeo AVRS 6366
 Konzert in C für Oboe und Orchester von J. Stamitz, Zürcher Kammerorchester, Amadeo AVRS 6401
 Sonaten für Oboe und Cembalo (mit J. C. Zehnder), Jecklin 121

Literatur
 George Pratt: Aural Training: Material and Method, in: John Paynter: Companion to Contemporary Musical Thought, Bd. 2, London: Routledge 1992, S. 840–852. ISBN 0-415-07225-5.

Einzelnachweise

Klassischer Oboist
Musiker (Schweiz)
Musiker (Winterthur)
Hochschullehrer (ZHdK Winterthur)
Schweizer
Geboren 1924
Gestorben 2022
Mann

Egon Parolari


The Purple Line of the Chicago "L" is a  route on the northernmost section of the system. The service normally begins from  in Wilmette and ends  on Chicago's north border, passing through the city of Evanston.

During weekday rush hours, the Purple Line extends another  south from Howard to downtown Chicago running express from Howard to , with a single stop at , and then making all local stops to the Loop. The express service is known as the Purple Line Express (or the Evanston Express).

In 2022, the average weekday boardings on the Purple Line was 4,243. It is the shortest route in the CTA rail system except during weekday peaks and rush hours.

Prior to the color-coding of CTA rail lines in 1993, the Purple Line was known as the Evanston Line, Evanston Service or Evanston Shuttle, and the Purple Line Express was called the Evanston Express.

The Purple Line is useful for reaching Northwestern University ( and  stops in Evanston), including the sports facilities Ryan Field, Rocky Miller Park, Welsh-Ryan Arena, and Canal Shores Golf Course all at the  stop and the Bahá'í House of Worship at . The selection of purple as the line's color was likely from Northwestern's official school color.

Operation

Trackage
Beginning at Linden Avenue in Wilmette, which contains a small storage yard and car service shop, the Purple Line traverses the North Shore area on private right-of-way which begins at street grade. Running southeasterly from Wilmette, the line rises past Isabella Street on the Wilmette-Evanston border then bridges the North Shore Channel immediately north of Central Street, the first stop in Evanston. The line, now on an elevated embankment, curves southward parallel to Sherman Avenue. Continuing south, the line enters downtown Evanston and stops at Davis Street, then curves southeasterly again to parallel Chicago Avenue and Metra's Union Pacific Railroad right-of-way to Clark Street just north of the CTA's Howard Yard facilities.

Here the line crosses through the yard area before the junction with the Red Line and the Yellow Line. The tracks are split on grade separated structures to allow Yellow Line trains to enter the junction from the west. Immediately south of the yard lies the Howard Street terminal, where Red, Purple and Yellow Line trains all terminate.

There are four operational tracks starting at Howard Street, continuing on to Armitage Avenue. During weekday rush hours, the Purple Line runs express on the outer tracks, skipping all stops until Wilson Avenue, and then to Belmont Avenue. From Belmont Avenue to Armitage Avenue, the Purple and Brown Lines share the outside tracks and both make all stops along the route. From just south of Armitage Avenue to just north of Chicago Avenue, they are on a two track line on a 4-track structure. After the North Shore Line ceased operations in 1963, the outer tracks in this area were rarely used and received next to no maintenance; they were permanently taken out of service in 1976.

Routing

The original routing of the Purple Line Express was clockwise around the Inner Loop track via Lake-Wabash-Van Buren-Wells, making all Loop stops before returning to Merchandise Mart and making all stops northbound to Linden. Beginning April 2, 2007, the Purple Line Express was rerouted onto the Outer Loop track along with the Brown Line due to the construction at the Belmont and Fullerton stations (see below). Prior to this, Purple Line Express trains were occasionally diverted to the Outer Loop track in the event of emergencies or signal problems in the Loop. On December 4, 2008, the CTA announced that the Purple Line Express would return to the original Inner Loop routing on December 29.

If a problem occurs on the North Side Main Line between the Loop and the Fullerton station, the Purple Line is generally routed into the State Street subway, following the Red Line to  before returning north.

For several years, inbound afternoon Purple Line Express trains stopped at  before weekday evening Chicago Cubs baseball games, in order to provide direct service to Wrigley Field for passengers from northern Chicago, Evanston and Skokie. However, because of a platform reconfiguration in the early 1990s, trains had to cross over to the inner Red Line tracks, as there is no platform access to the outer tracks at Addison. As a result of the Brown Line construction and in effort to minimize delays, trains now stop one station north at Sheridan Road before evening Cubs games. The station was constructed with two island platforms that can access the express tracks, eliminating the need for trains to switch over.

Connections
During its weekday rush hour route, the Purple Line Express is one of only two 'L' lines to have transfers to every other line, the other being the Red Line. The Purple Line Express is also the only 'L' line to provide non-farecard transfers to every other line (the Red Line does not provide a non-farecard transfer to the Pink Line).

The Purple Line stations at  and  are immediately to the east of their Metra counterparts, while the , ,  and  stations on the express leg are within walking distance of Metra trains at Ogilvie Transportation Center, Union Station, LaSalle Street Station and Millennium Station, respectively.

Rolling stock
The Purple Line is operated with the Bombardier-built 5000-series railcars. Until late May 2014, the 2400-series cars were also assigned to the line; for the entire 2000s and early 2010s, the Purple Line fleet consisted entirely, or nearly entirely of 2400-series cars. In spring 2007, small numbers of 3200-series railcars were transferred to the line, replacing the 2600-series railcars transferred to other lines, the 3200-series cars have since been returned to their original line assignments. The 2600-series cars were officially assigned to the line until early January 2013 when they were transferred to the Red and Blue Lines.

Beginning in October 2013, the CTA started to reassign the 2600-series cars back to the line as they get displaced by the new Bombardier-built 5000-series cars on the Red Line. Beginning in April 2014, CTA started to assign some Bombardier-built 5000-series cars to the line. In May 2014, the last 2400-series cars were removed from service from the line. The 2600-series cars were removed from service from the line in March 2015. The Purple Line typically runs with six cars. Occasionally, the Purple Line borrows cars from the Red Line when short on cars.

Operating hours and headways
The Purple Line operates full-time between Linden and Howard from Mondays to Thursdays from 4:25 a.m. to 1:30 a.m., Fridays from 4:30 a.m. to 2:10 a.m., Saturdays from 5:05 a.m. to 2:15 a.m. and Sundays from 6:05 a.m. to 1:45 a.m. On weekdays, frequencies consist of 12 tph (trains per hour) during rush hours, 6 tph during middays, then 4–5 tph during the evening and 3 tph after midnight. On weekdays, service operates 4tph early morning and night and 5 tph and late afternoons.

The Purple Line Express operates rush hour service between Linden and the Loop on weekday morning only from 5:15 a.m. to 9:20 a.m. (northbound) and from 5:55 a.m. to 10:05 a.m. (southbound). On weekday evenings, service resumes from 2:25 to 6:25 p.m. (southbound) and from 3:05 p.m. to 7:05 p.m. (northbound), with headways of five to eight minutes (with wider headways of 15 minutes possible).

History

The Northwestern Elevated era
The Evanston Line was placed in operation on May 16, 1908, between Central Street, Evanston and the Loop when the former Northwestern Elevated Railroad extended its mainline service over leased electrified steam railroad trackage owned by the Chicago, Milwaukee, St. Paul and Pacific Railroad. On April 2, 1912, the line reached its present-day terminal at Linden Avenue, Wilmette. The new terminal was established without permission of Wilmette residents, who feared rail service would encourage construction of large apartment buildings in the affluent community.

In 1922, the surface level section of the North Side 'L' was elevated onto a concrete embankment structure between Leland Avenue and Howard Street and was expanded from two to four tracks, allowing complete express service from Wilmette and Evanston to downtown Chicago. Several segments of the Evanston Branch itself ran at street level until 1928, when it was elevated onto a concrete embankment between Church Street and the North Shore Channel. It was placed in operation on January 29, 1928. Nine stations existed after Howard, including a station at Calvary. That station closed in 1931 and was replaced by a new station at  to the north.

CTA era

The current service which was to become the Purple Line went into effect on July 31, 1949, after a massive service reorientation on the North–South rapid transit system by the still infant Chicago Transit Authority. Local service was restricted between Linden Avenue and Howard Street, operating at all times. The express service ran weekday rush hours only, stopping at all stations in Wilmette and Evanston, plus Howard,  (formerly Rogers Park), , , Chicago/Franklin, Merchandise Mart and all Loop stations. While skip-stop service was also introduced at this time, Evanston trains continued to make all stops at their stations. An express surcharge was also instituted for customers traveling to and from the Loop past Howard. Several attempts were made to reduce or eliminate the fare, backed by local politicians.

Right-of-way and trackage used by the Evanston Branch and the North–South Route (today's Red Line) between Leland Avenue and the Wilmette terminal was purchased by the CTA in 1953 from the Chicago, Milwaukee, St. Paul and Pacific Railroad. In turn, the railroad received US$7 million in CTA revenue bonds.

Midday and Saturday Loop Express service was discontinued in the 1950s and the local shuttle service began using one-man operations with single unit cars in the 1960s.

On July 16, 1973, the  station closed, bringing the total number of stations on the Evanston branch to eight.

On November 8, 1973, the third rail system was installed on the Evanston Branch between  in Evanston and the Wilmette terminal. Prior to this, Evanston shuttle trains had to be equipped with trolley poles and power collected through overhead catenary wires (similar to the Yellow Line before its conversion to third rail in 2004). The conversion to third rail allowed the CTA to retire the 4000-Series, which were nearly 50 years old and put newer cars on the line. Since parts of the line are at grade level, some community members initially resisted the conversion and worried the proximity of the rail would be hazardous.

By the end of 1976, the Evanston Express ran nonstop between Howard and Merchandise Mart, no longer stopping at Morse, Loyola, Wilson or Chicago/Franklin. The CTA cited complaints about delays in service due to the extra stops as justification for their removal.

However, on January 20, 1989, express trains once more began making additional stops outside the Loop, at the Belmont and Fullerton stations, in order to relieve overcrowding on the rapidly growing Ravenswood branch (now the Brown Line). By the end of the 1990s, trains would make all stops between Belmont and the Loop.

The express surcharge was eventually dropped in 1997 as an incentive for customers to use the new TransitCard system.

The overnight "owl service" was eliminated during a service purge by the CTA on April 26, 1998. However, the hours of express operation were expanded on December 16, 2001, for a 180-day trial period. Trains departed Linden for downtown one hour earlier in the morning rush and one hour later in the evening rush. The expanded hours were later made permanent and in 2004 afternoon rush service was also revised to begin 25 minutes earlier.

In 2005, the CTA embarked on a project to replace six deteriorating viaducts on the Evanston branch of the Purple Line. The poor condition of the century-old viaducts forced the implementation of permanent slow zones and were a point of contention for many Evanston politicians. They claimed CTA had secured funds and promised to begin replacing the viaducts starting in 1999, but had diverted the funds to other projects. The CTA responded that it only provided projected uses and had not committed the money to any specific purpose. The Main Street viaduct was completely replaced over the weekend of November 12–13, 2005, requiring the temporary shutdown of the Purple Line. Construction was completed by the Monday morning rush hour. The Church Street viaduct was replaced next; preliminary work at that location began in July 2006 and the new viaduct was installed in late October 2006 during another weekend closure of the Purple Line.

The Purple Line's Howard terminal underwent a major renovation from 2006 until 2009, during that time it was completely rebuilt and made ADA-accessible. Major work on the station progressed throughout 2007, causing temporary platform boarding changes, typically on the weekends.

The Purple Line Express has often been targeted for elimination during service purges due to its "auxiliary" nature compared to other CTA rail lines, the rationalization being that there are readily available, albeit slower, alternatives along its entire route. One of the first moves at halting express service came in 1973 while one of the most recent was in 2005, when threatened service cuts included the Purple Line Express.

The CTA budget crisis continued into 2007 and the Purple Line Express was once again selected as one of several routes to be eliminated if additional funding was not provided. The suggested service cuts would have taken effect September 17, 2007. However, the final plan retained the downtown service, making the stop at the Sheridan station permanent to supplement the Red Line and provide additional capacity on the system following the elimination of thirty-nine bus routes. Express operation would be a day-to-day decision; if the Red Line was too crowded, Purple Line Express trains would make all local stops between Howard and Belmont, resuming the regular route at that station.

The service cuts were scheduled to be implemented on September 16, 2007, but the CTA received a last-minute $24 million advance on its 2008 operating subsidy, postponing the changes until November 4, 2007. A last-minute $21 million grant from the governor once again postponed the changes to January 20, 2008, this time including the elimination of 42 additional routes. However, the Illinois Legislature successfully passed HB656, a transit funding package, on January 17, 2008, providing the CTA with sufficient operating funds and preventing the service cuts.

The CTA also embarked on a $530 million project to rehabilitate and replace stations and infrastructure along the Brown Line. This project was completed in December 2009. Seven of the stations that were included in the project are shared with the Purple Line, along with the associated trackage and signals from north of the Belmont station to the Loop. Beginning April 2, 2007, operation on the Purple, Brown and Red Lines between Addison and Armitage was restricted to three tracks, down from the previous four, due to construction at the Fullerton and Belmont stations.

Because of this, fewer trains operated to downtown during the rush period in order to prevent a bottleneck. Only every other train was sent to the Loop during rush periods; all other trains operated between Linden and Howard only. Full service has since been restored. In addition, the Purple Line Express routing was changed to the Outer Loop, rather than along the Inner Loop, in order to provide riders more options for accessing stations between Belmont and the Loop. This line was returned to the Inner Loop in Spring 2009.

Canceled project
One form of the CTA's Circle Line plan would call for a rerouting of the Purple Line Express service. Rather than continue to the Loop along with the Brown Line, trains would follow the Red Line after Belmont, making a stop at Fullerton and all current Red Line subway stops and terminate at a new station on Wentworth before heading north. However, this is merely a study and the final form of the Circle Line and its effects on current CTA rail service, if the project begins at all, remain to be seen.

Destination signs
These are the destination signs used by the Purple Line since 1993, when they began displaying the route name on the line color background.

Station listing

Between Clark/Lake and Washington/Wells, Purple Line Express trains operate clockwise around the Inner Loop. After stopping at Washington/Wells, trains return to Merchandise Mart then make all stops back to Linden.

References

External links

 Purple Line at CTA official site

Evanston, Illinois
Railway lines in Chicago
Railway lines opened in 1949
1949 establishments in Illinois

Purple Line (CTA)


José Araquistáin Arrieta (født 4. marts 1937 i Azkoitia, Spanien) er en spansk tidligere fodboldspiller (målmand).

De første år af sin karriere tilbragte Araquistáin hjemme i Baskerlandet, hvor han repræsenterede henholdsvis Real Sociedad og Eibar. I 1961 skiftede han til Real Madrid. Her spillede han de følgende syv år, og var med til at vinde seks spanske mesterskaber, en Copa del Rey-titel samt Mesterholdenes Europa Cup finale 1966. Han stoppede karrieren i 1973 efter ophold hos Elche og Castellón.

Araquistáin spillede desuden seks kampe for det spanske landshold, som han debuterede for 17. juli 1960 i en venskabskamp mod Chile. Han var en del af den spanske trup til VM 1962 i Chile, hvor han spillede én af spaniernes kampe i turneringen.

Titler
La Liga
 1962, 1963, 1964, 1965, 1967 og 1968 med Real Madrid

Copa del Rey
 1962 med Real Madrid

Mesterholdenes Europa Cup
 1966 med Real Madrid

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Spanien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1962
Fodboldspillere fra Real Madrid CF
Fodboldspillere fra Real Sociedad
Fodboldspillere fra Elche CF
Fodboldspillere fra SD Eibar
Fodboldspillere fra CD Castellón

José Araquistáin


Daehwa (en coréen ) est la station terminus nord-ouest de la ligne 3 du métro de Séoul. Elle est située à Goyang, ville de la banlieue nord de Séoul en Corée du Sud.

Situation sur le réseau

Histoire
La station terminus Daehwa est mise en service le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Séoul
 Ligne 3 du métro de Séoul

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne 3 du métro de Séoul
Station de métro mise en service en 1996
Terminus d'une ligne du métro de Séoul

Daehwa (métro de Séoul)


Hostie este o comună slovacă, aflată în districtul Zlaté Moravce din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.232 de locuitori.

Istoric
Localitatea Hostie este atestată documentar din 1332.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Hostie, Zlaté Moravce


Simon Gauthier (né en  à Sept-Îles et mort le  à Saint-Élie-de-Caxton). Il « est conteur et lamiste (joueur de scie musicale). Simon est arrivé au conte comme on tombe amoureux, avec fougue et passion. Depuis maintenant vingt ans, il captive tous les publics par son imaginaire débridé, son énergie incandescente et sa sensibilité de poète ».

Biographie
En 1998, après des études en animation et en recherche culturelle à l'Université du Québec à Montréal, Simon Gauthier commence sa carrière de conteur. « Un soir d'automne, alors qu'il était étudiant, des amis invitent Simon à un spectacle du conteur Michel Faubert… et c'est la révélation! Cette nouvelle passion pousse Simon à se lancer impétueusement dans l'aventure d'une première tournée qui l'amènera à conter de village en village, à la manière d'un troubadour, de Québec à Natashquan. »

En 2000, il fonde le festival de contes à Tadoussac Conteurs en rafale, dans lequel il assurera l'organisation jusqu'en 2004.

Dans sa carrière, il aura eu l'occasion de se produire sur plusieurs territoires de la francophonie, notamment au Québec, en France, en Belgique, en Suisse, aux Pays-Bas, au Burkina Faso, en Tunisie et au Maroc.

Au fil de sa carrière, de ses spectacles et de ses livres, Simon aura reçu quelques prix et mentions. En 2001, il est récipiendaire du titre d'ambassadeur de la Côte-Nord par Les Grands Prix du tourisme québécois. En 2002, il est nommé auteur Nord-Côtier de l'année au Salon du livre de la Côte-Nord.

En 2019, il présentait son spectacle « Le vagabond céleste ». « Dans un récit philosophique, émouvant et porteur d'avenir, ce poète raconte sa rencontre avec Pierrot, un libre rêveur qui décide un jour d'incarner son propre rêve : être un chasse-misère. Gauthier exprime ainsi l'abandon, l'abondance et le succès d'un homme qui avait tout pour être heureux et qui, un soir, rêve de tout changer. Il troque alors sa maison contre une paire de bottes et décide de marcher le Québec. Pierrot le vagabond enlumine la conscience des gens qu'il croise sur sa route. »

Il décède le  entouré de ses proches, à Saint-Élie-de-Caxton, où il vivait depuis plusieurs années. Après sa mort, Bryan Perro lui rend hommage : « Je viens d'apprendre le décès d'un être humain fantastique. Avec Simon, j'ai regardé les baleines du fleuve sur la Côte-Nord, joué à la Maison symphonique avec Nagano et parlé des contes et légendes. Il a inspiré beaucoup de gens lors de ses ateliers à Culture Shawinigan… sa voix a résonné 3 étés de suite sur la vidéo architecturale de l'hôtel de ville de Shawinigan. Merci Simon d'avoir été l'homme si merveilleux que tu étais… je t'aimais beaucoup l'ami… je t'aime encore. »

Œuvre

Contes

 Source(s)(livre audio), Montréal, Planète rebelle, 2009, 50 p.
 Le pirate et le gardien du phare, Paris, Éditions Didier jeunesse, 2013, 40 p.

Collectif

 Contes traditionnels du Québec (avec Jocelyn Bérubé et al.), Valence, Éditions Oui'Dire, 2015, n.p.

Prix et honneurs
 2001 : Récipiendaire du titre d'ambassadeur de la Côte-Nord par Les Grands Prix du tourisme québécois.
 2002 : Nommé auteur Nord-Côtier de l'année au Salon du livre de la Côte-Nord.

Notes et références

Articles connexes
 Jocelyn Bérubé
 Michel Faubert
 Bryan Perro
 Planète rebelle
 Éditions Oui Dire
 Renouveau du conte

Naissance à Sept-Îles
Décès en janvier 2022
Conteur québécois
Écrivain québécois
Musicien québécois
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

Simon Gauthier


Nacionalni šahovski savez Filipina (eng. National Chess Federation of the Philippines), krovno tijelo športa šaha na Filipinima. Osnovan je 1949. godine i član je FIDE od 2007. godine. Sjedište je u Quezon Cityju, Phil. Academy for Chess Excellence No. 56 Mindanao Ave., Project 6. Član je nacionalnog olimpijskog odbora. Filipini pripadaju azijsko-oceanijskoj zoni 3.3. Predsjednik je Prospero Pichay (ažurirano 26. listopada 2019.).

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice
Facebook Tajništvo
Facebook

Šport na Filipinima
Filipini

Nacionalni šahovski savez Filipina


Canis dirus este o specie dispărută ce aparținea genului Canis și care a trăit în epoca târzie a pleistocenului pe continentul american. Specia a dispărut cu aproximativ 16 mii de ani în urmă. Canis dirus avea o lungime de aproximativ 1,7 m și cântărea aproximativ 70 kg. În ciuda asemănării aparente cu lupul cenușiu, există diferențe semnificative între cele două specii. Lungimea picioarelor lui Canis dirus era mai mică, picioarele erau mult mai puternice, iar craniul era mai mic decât al lupului gri de aceeași mărime. Canis dirus se hrănea vânând bizoni americani. Ei puteau, de asemenea, să vâneze leneși uriași și cămile vestice. Mamutul adult nu putea să devină prada lor, dar, probabil, puteau fi mâncați puii și tinerii, care se separau de turmă. Metodele de vânătoare, cel mai probabil, diferă foarte puțin de lupii moderni. Cu toate acestea, mulți oameni de știință cred că în privința modului de viață Canis dirus se asemăna mai mult cu o hienă decât cu un lup cenușiu.

Lupi
Specii dispărute
Pleistocen

Canis dirus