Büchelberg ist ein Gemeindeteil der Stadt Gunzenhausen im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen (Mittelfranken, Bayern).

Lage
Das Dorf liegt nordöstlich des Altmühlsees, östlich von Muhr am See und nördlich von Laubenzedel und Gunzenhausen am südlichen Abhang des bewaldeten, bis zu  hohen Höhenrückens Büchelberg. Die Kreisstraße WUG 22 von Haundorf zur B 13 bei Gunzenhausen führt hindurch. Zu Büchelberg gehört auch die 500 m östlich gelegene Einöde Fischhaus.

Geschichte

Erstnennung
Der Ort wurde erstmals 1303 erwähnt, als der Eichstätter Bischof Konrad II. von Pfeffenhausen von Heinrich zu Gunzenhausen, genannt Vögelein, den Zehent unter anderem von "Buechelberch", den Heinrich von der Kirche Eichstätt zu Lehen hatte, kaufte. Büchelberg ist aber älter; bereits im 12. Jahrhundert besaß das Kloster Heilsbronn in der heutigen Büchelberger Flur Brücklein das abgegangene Gut Brucca. Der Ortsname wird gedeutet als "Siedlung zu dem mit (jungen?) Buchen bewachsenen Berg."

14. bis 18. Jahrhundert
Aus Urkunden geht hervor, dass im 14. Jahrhundert Ulrich von Muhr und der Schenk von Arberg vom Eichstätter Bischof Lehensinhaber in Büchelberg waren. Als Lehensinhaber vom Grafen von Hirschberg hatte der Ritter von Konstein Besitz in Büchelberg. Ein weiteres Lehen besaß Ulrich von Neuenmuhr. Im Verlauf des 14. Jahrhunderts waren weitere Grundbesitzer Heinrich von Muhr, genannt von Konstein (1315), Heinrich von Lentersheim (1378), Konrad von Lentersheim der Jüngere, beide Lehensleute der Grafen von Oettingen, Daniel Tanner zu Arberg und Hans Birgkenfelsen (1384 bis Anfang 15. Jahrhundert). Sie hatten meist mehrere Güter inne.

Im Jahre 1415 verkaufte Graf Ludwig von Oettingen ein Gut an die Nürnbergerin Agnes Stromair (Stromer), von der es drei Jahre später auf ihren Schwiegersohn Andreas Wernitzer überging. Lehensträger des Eichstätter Bischofs waren Jörg, Hans und Siegmund von Lentersheim sowie Michael Tanner. In der Zeit um 1460/70 gehörte Büchelberg zur Pfarrei Gräfensteinberg, deren Patronatsherr der Bischof von Eichstätt war. Das blieb so bis 1728; allerdings gingen die Bewohner Büchelbergs seit der Reformation im Jahr 1532 in Laubenzedel zur Kirche.

Im 16. Jahrhundert erschienen in Urkunden die von Lentersheim als Lehensinhaber der Markgrafen von Brandenburg-Ansbach. 1549 war "Püchelberg überwiegend denen von Lentersheim zugehörig"; einen Schafhof, der öfters in Urkunden genannt ist, besaß die Herrschaft von Neuenmuhr und acht "Gütlein" waren teils Eigengut und teils Lehen des Eichstätter Bischofs.

Im 17. Jahrhundert waren 13 Untertanen Büchelbergs "lentersheimisch"; neun Höfe unterstanden dem Kastenamt Gunzenhausen und den Herren von Crailsheim-Sommersdorf, während die hohe Gerichtsbarkeit beim ansbachisch-markgräflichen, ab 1791/92 preußischen Oberamt in Gunzenhausen lag. Im Dreißigjährigen Krieg brannten 1632 die Schweden Büchelberg nieder. 1652 war von den elf lentersheimischen Gütern Büchelbergs nur noch eines bewohnt. Am Wiederaufbau nach dem Krieg waren auch oberösterreichische Exulanten beteiligt. 1670 wurde ein erheblicher Teil der lentersheimischen Höfe markgräflich. Die Markgrafen richteten bei Büchelberg einen Steinbruch ein.

1728 wurde Büchelberg nach Laubenzedel eingepfarrt. Um die Jahrhundertmitte erbaute man auf markgräflichen Befehl eine Wasserleitung aus Holzrohren von der Büchelberger Flur nach Gunzenhausen. Am Ende des Jahrhunderts, 1799 fielen mit dem Aussterben derer von Lentersheim die Güter dem Grafen von Oettingen anheim.

Vom 19. Jahrhundert bis in die Gegenwart
Am 1. Januar 1806 wurde Büchelberg mit dem ehemaligen preußischen Fürstentum Ansbach infolge des Reichsdeputationshauptschlusses bayerisch. Die Gemeinde Büchelberg, zu der auch die Einöde Fischhaus zählte, gehörte ab 1808 zum Steuerdistrikt Laubenzedel im Landgericht/Rentamt (ab 1939 Landkreis) Gunzenhausen und ab 1818 zur Ruralgemeinde Laubenzedel im neuen Rezatkreis, der 1838 in  Regierungsbezirk Mittelfranken umbenannt wurde. Zu diesem Zeitpunkt war Büchelberg selbstständige Gemeinde (ab 1824). Bis 1822 gehörten 21 Familien dem Patrimonialgericht Altenmuhr an. 1818 hatte der Ort mit Fischhaus 150, 1824 112 Einwohner. 1939 betrug die Einwohnerzahl 131. Zwischen 1875 und 1904 verlor Fischhaus den Status als Ortsteil und wurde Teil von Büchelberg.

Vom 17. bis ins 20. Jahrhundert wurde Hopfenanbau betrieben, der dann dem Kartoffelanbau wich. Nach dem Zweiten Weltkrieg stieg die Einwohnerzahl Büchelbergs durch den Zuzug Heimatvertriebener stark an. Sie betrug 1950 918, sank dann aber wieder ab und lag 1966 bei 222. In den 1960er Jahren schloss sich der Ort einem Wasserversorgungszweckverband an und baute ein Kanalisationsnetz mit Kläranlage. Oberhalb des Dorfes errichtete das Gunzenhäuser Diakonissenmutterhaus Hensoltshöhe von 1962 bis 1964 ein Feierabendheim für betagte Diakonissen, das zehn Jahre später erweitert wurde; ein Pflegetrakt kam 2003 hinzu. 1971 wurde das aus dem Jahr 1924 stammende Gemeindehaus mit seinem Glockenturm abgerissen und durch ein neues Feuerwehrhaus ersetzt.

Die Gemeinde Büchelberg wurde im Zuge der Gebietsreform in Bayern am 1. Januar 1978 nach Gunzenhausen eingemeindet. 1982 wurden 381 Einwohner gezählt. 1994/95 erhielt die 1899 gegründete Freiwillige Feuerwehr Büchelberg ein neues Feuerwehrhaus.

Von etwa 1800 bis 1939 wurde in der Flur Büchelbergs Hopfen angebaut, 1860 von den Inhabern aller 30 Anwesen des Ortes.

Ortswappen
Oben in Silber drei rote, mit goldenen Kuppeln gekrönte Türme, die beiden äußeren mit je einem goldenen Tor, der mittlere überhöht und mit einem goldenen Missionskreuz – vermindert dem heraldischen Zeichen des Diakonieverbandes Hensoltshöhe Gunzenhausen entlehnt. Unten in Grün über goldenem Dreiberg an drei Stielen hängende silberne Kartoffelblüte als Hinweis auf den Saatkartoffelanbau der Gemeinde.

Persönlichkeiten
 Gottfried de Büchelberg (Gottfried Büchelberger), Sohn eines Büchelberger Bauern und 1350–1357 Abt des Klosters Heilsbronn
 Karl Huber (* 1936), deutscher ehemaliger Kommunalpolitiker und Ehrenbürger der Stadt Merkendorf

Literatur

 Fritz Huber: Als in Büchelberg der Hopfenbau in voller Blüte stand. In: Altmühlbote vom 24./20. Januar 2004
 W. Lux: Gemeinde Büchelberg. In: Landkreis Gunzenhausen, München/Assling 1966, S. 195
 Hermann Ortner: Büchelberg. Chronik eines fränkischen Dorfes; Gunzenhausen-Büchelberg 2007
 Otto Rohn: Büchelberg. In: Heimatbuch der Stadt Gunzenhausen; Gunzenhausen 1982, S. 247–249

Weblinks

 Büchelberg auf der Website gunzenhausen.de

Einzelnachweise

Ortsteil von Gunzenhausen
Ort im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen)
Ersterwähnung 1303
Gemeindeauflösung 1977
Dorf

Büchelberg (Gunzenhausen)


Mamma Maria es el decimosegundo álbum de estudio de Ricchi e Poveri y es el segundo publicado como trío, después de que Occhiena Marina (cuarto miembro de la banda, que comenzó en 1967 y siguió hasta 1981) dejara el grupo. El trabajo, lanzado en 1982, es el tercero publicado por el sello Baby Records (el segundo había sido "E penso a te" en 1981, y el primero, en 1980, todavía contó con la participación de Marina). Del disco se extrajo como sencillo promocional, la canción que abre el segundo lado del LP, Piccolo amore. Se presentó en el lado A de un sencillo de 45 pulgadas, mientras que en el lado B se incluyó la canción "Perché ci vuole l'amore".

Lista de canciones

Edición italiana - 1982
Lado A
 Mamma Maria (Minellono/Farina)
 Poveri (Minellono/De Stefani/Ameli/Farina)
 Magnifica serata (Minellono/Farina)
 Malinteso (Minellono/Farina)
 Venezia (Minellono/Farina/Ghinazzi)

Lado B
 Piccolo amore (Minellono/Farina)
 Amarsi un po''' (Minellono/Farina)
 C'è che sto bene (Minellono/Farina)
 Fortissimo (Minellono/Reverberi/Barabani)
 Perché ci vuole l'amore (Minellono/Farina)

Minellono es el autor de todas las letras y la música de Farina, De Stefani, Ameli, Ghinazzi, Reverberi y Barabani, como se indica.

 Edición española - 1983
Lado A
 Mamá María
 Pobres Espléndida velada
 Malentendido
 Venecia

Lado B
 Piccolo amore
 Amar así
 Es que estoy bien contigo
 Fortísimo
 Porque si quiere el amor''

Créditos
 Ricchi e Poveri: Angela Brambati, Angelo Sotgiu, Franco Gatti: voces

 Gunther Gebauer: bajo
 Curt Cress: batería y percusión
 Mats Bjorklund, Charles Hornemann: guitarras
 Geoff Bastow: teclados y sintetizadores
 The Münich Strings: orquesta
 Paola Orlandi, Lalla Francia, Eloisa Francia, Gabriele Balducci, Mario Balducci, Ornella Cherubini, Marina Balestrieri, Silvio Pozzoli: coros

 Baby Records: producción
 Dario Farina: producción ejecutiva
 Cedric Beatty: grabación @ «Union Studios», Monaco di Baviera
 Nino Iorio: grabación de voces @ «Bach Studio», Milán
 Jurgen Koppers, Cedric Beatty: mezcla @ «Arca Studios» & «Union Studios», Monaco di Baviera
 Gian Piero Reverberi: arreglos y dirección musical
 Herbert Koeller, Annelore, Romano Pandolfi y Fabrizio, Otto De Pottestin, Gian Luigi Pezzera y «Il Cortile»: colaboración especial

 Marzia Malli: foto de carátula
 Enzo Mombrini, Erminia Munari: dirección artística
 Grapyche Magica 2000 (Milano): diseño de carátula

Referencias

Álbumes de 1982
Álbumes de pop
Álbumes de Ricchi e Poveri

Mamma Maria (álbum)


An Isidrogalvia penduliflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni L.M.Campb.. An Isidrogalvia penduliflora in nahilalakip ha genus nga Isidrogalvia, ngan familia nga Tofieldiaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Isidrogalvia

Isidrogalvia penduliflora


Carbó es un apellido de origen español que puede hacer referencia a:

Personas
 Alejandro Carbó, profesor argentino;
 Juan José Carbó, historietista español.

Lugares

 Carbó, un municipio del estado de Sonora, México;
 Carbó, pueblo cabecera del municipio anterior.

Instituciones
  Escuela Normal Superior Dr. Alejandro Carbó, un prestigioso e  importante centro de enseñanza de la provincia de Córdoba, Argentina.

Carbó (desambiguación)


Amasya Genelgesi, ulusal egemenliğe dayanan, tam bağımsız Türkiye Cumhuriyeti'nin temellerini oluşturan ilk kuruluş belgesi olması nedeniyle Türk tarihinde önemi olan metin.

Genelgenin hazırlanması
İlk kez ulusal egemenlikten bahsedilmiştir. Bir ihtilal bildirisi niteliği taşımaktadır, çünkü İstanbul Hükümeti'ni hiçe saymakta; hükûmetin düşman devletlerin esiri olduğunu söylemekte ve milleti yine milletin kendisinin azmi ve kararlılığının kurtaracağını söylemektedir. Maddenin yorumu Türk Kurtuluş Savaşı'nın amacı ve yönetim şeklinin halk tarafından yapılması ve seçilmesidir. Mustafa Kemal kendisinin hazırladığı Amasya Tamimi'ni, 9. Ordu Müfettişi sıfatı ile imzalamıştır.

Sivas'ta bir kongrenin toplanacağı, Amasya Genelgesinde belirtilmiştir.

Esaslar, Mustafa Kemal tarafından yaveri Cevat Abbas Bey'e 21-22 Haziran 1919 gecesi Amasya'da yazdırılmıştır.

Mustafa Kemal tarafından Cevat Abbas Bey'e yazdırılan temel esaslar şunlardır:

 Vatanın bütünlüğü milletin bağımsızlığı tehlikededir.
 İstanbul hükûmeti aldığı sorumluluğun gereğini yerine getirememektedir. Bu durum milletimizi yok olmuş gösteriyor.
 Milletin bağımsızlığını, yine milletin azim ve kararı kurtaracaktır.
 Milletin içinde bulunduğu durum ve şartların gereğini yerine getirmek ve haklarını gür sesle cihana duyurmak için, her türlü baskı ve kontrolden uzak millî bir heyetin varlığı zaruridir.
 Anadolu'nun her bakımdan en güvenilir yeri olan Sivas'ta hemen millî bir kongre toplanması kararlaştırılmıştır.
 Bunun için bütün illerin her sancağından milletin güvenini kazanmış üç temsilcinin mümkün olan en kısa zamanda yetişmek üzere yola çıkılması gerekmektedir.
 Her ihtimale karşı bu mesele millî bir sır olarak tutulmalı ve temsilciler gereğinde yolculuklarını kendilerini tanıtmadan yapmalıdırlar.
 Doğu illeri adına 10 Temmuz'da Erzurum'da bir kongre toplanacaktır. O tarihe kadar öteki illerin temsilcileri de Sivas'a gelebilirlerse Erzurum Kongresi'nin üyeleri de Sivas genel kongresine katılmak üzere hareket ederler.

Nutukun aynı bölümünde ifade edilir ki aslında bu taslak, dört maddelik bir müsvedde olarak dikte edilmiştir. Amasya Genelgesi'nin sonuç bildirgesi bu taslak doğrultusunda gerçekleşmiştir. Bu taslak metnin sonunda, Mustafa Kemal'in, Kurmay Başkanı Albay Kazım Bey'in, kurmay heyetinden tebliğ işlerinden sorumlu memur Hüsrev Bey'in, askeri makamlara şifre yayan diğer bir yaver Muzaffer Bey'in ve sivil makamlara şifreleyen fakat Nutukta adı açıklanmayan bir sivil memurun imzaları vardır ve Nutukta ifade edildiğine göre bunlardan başka imzalar da vardır.

Hazırlanan bildirideki bu diğer imzalar, bahsi geçen ilk imzalardan sonra müsveddede yerini almıştır. Atatürk'ün Nutukta, isimlerinden bahsetmediği bu imzaların sahipleri; İstiklal Savaşı'nı başlatan diğer komutanlar olan fakat Millî Mücadele sonrasında Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası adlı muhalefet partisi kurmak istedikleri için "gözden düşen" Hüseyin Rauf Orbay, Refet Bele ve Ali Fuat Paşa'dır.

Bildiri, Erzurum'da 15. Kolordu Komutanı Kâzım Karabekir'e ve Cemal (Mersinli) Paşalara da sunuldu. Onların onayının alınmasından sonra, bildiri, 22 Haziran 1919'da ülkenin en batısındakinden en doğusundakine kadar tüm mülki amir ve askeri komutanlara telgrafla Abdurrahman Rahmi Efendi tarafından ulaştırıldı.

Amasya Genelgesi'nin sonuçları

 Türk inkılabının ihtilâl safhası başlamıştır.
 Kurtuluş Savaşı'nın gerekçesi, amacı ve yöntemi belirlenmiştir.
 İlk kez millî egemenliğe dayalı bir yönetimden bahsedilmiştir.
 İstanbul Hükûmeti ilk kez yok sayılmıştır.
 Türk milleti, hem İstanbul'a hem de işgalci güçlere karşı mücadeleye çağrılmıştır.
 Kurtarıcı olarak görülen padişah, Hilâfet, manda ve himaye düşüncesinin yerini millet ve milliyetçilik düşüncesi almıştır.
 Üstü kapalı olarak Heyet-i Temsiliyenin (Temsil Kurulu) oluşturulmasından bahsedilmiştir.
 Mustafa Kemal padişah tarafından kendisine verilen 9. Ordu Müfettişliği yetkilerini aşmış, kendi sorumluluğunda olmayan batı bölgelerine de bir tamim yayınlamıştır.
 Direniş esasları ilk defa Amasya'da yazılı bir ilke haline getirilmiştir.
 Milletin bağımsızlığını yine milletin azim ve kararı kurtaracaktır oluşumu sağlamlaşmıştır.
 İlk kez ulusal egemenlikten bahsedilmiş olduğundan evrensel bir maddedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Kültür ve Turizm Bakanlığ resmi genel ağı-Nutuk  (31 Aralık 2008 tarihinde eklenmiştir.)

Genelgesi
Türk Kurtuluş Savaşı kongreleri
1919'da Türkiye

Amasya Genelgesi


Baileys Mills bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Baileys Mills (Ohio)
 Baileys Mills (Vermont)

Baileys Mills


Magnus Dagon (Madrid, 28 de septiembre de 1981) es el seudónimo de Miguel Ángel López Muñoz, escritor de ciencia ficción, terror y fantasía. Ha sido galardonado con diversos premios, entre los que se encuentran el Premio UPC 2006 o el Villa de Torrecampo 2009. En la actualidad cuenta con varias novelas publicadas y más de 84 relatos originales publicados.

Biografía
Nacido en 1981 en Madrid (España), se licenció en ciencias matemáticas por la Universidad Complutense de Madrid en 2006 y obtuvo un Máster en Ciencias Matemáticas en el apartado de criptografía cuántica en 2008. Sus primeras incursiones literarias fueron en el año 2000 con relatos cortos para la radio, lo que le animó a seguir escribiendo. Tras varios años simultaneando matemáticas y escritura, comenzó a aparecer por primera vez en revistas en el año 2005.

Comenzó escribiendo género negro pero no tardó en pasarse de lleno a la fantasía, la ciencia ficción y el terror debido en gran parte a la lectura de escritores como Isaac Asimov o J. R. R. Tolkien, aunque la cultura pop, sobre todo el cine, los cómics y los videojuegos, ha influenciado también notablemente en su obra
. Otros autores que lo han influenciado son H. P. Lovecraft, Harlan Ellison, Dan Simmons, Neil Gaiman, Stanislaw Lem y Naoki Urasawa, entre otros.

El primer lugar que le dio la oportunidad de ser publicado fue la revista NGC 3660 (editada por Pilar Barba) en el año 2005 con la novela corta El Espejo de Almas. Desde entonces ha ganado, entre otros, el Premio UPC (el más importante galardón de ciencia ficción en España) del año 2006 por la novela corta El Informe Cronocorp, que fue publicada por Ediciones B en su antología XVI Premio UPC (ganadora en 2008 del premio Ignotus a la mejor antología). A partir del año 2008 decide publicar bajo el seudónimo de Magnus Dagon, tomando el nombre del protagonista del primer libro que escribió. Además, ha sido miembro de la Asociación Nocte de escritores de terror durante varios años y es cantante y letrista del grupo musical Balamb Garden.

Obra
En sus historias suele tener mucha importancia la ambientación, con especial énfasis en lugares misteriosos, apartados o desconocidos. Otorga también mucho valor a los personajes y sus emociones internas, especialmente la soledad y el desarraigo. Aunque tiene múltiples relatos publicados en fantasía (e.g. Crónicas de la Marca del Este) y terror (gran parte de ellos aparecidos en la revista argentina Axxón y englobados bajo un mismo trasfondo al estilo de los Mitos de Cthulhu), ha sido mayormente reconocido por sus obras de ciencia ficción.

Ha sido autor de la sección de la revista NGC 3660 "Guía del Autoescritor Galáctico", una colección de ensayos con consejos para escribir género fantástico. Además, ha publicado ensayos en revistas como la ya mencionada Axxón y TauZero, y ha mantenido una columna de crítica cinematográfica en Alfa Eridiani desde el año 2005. Ha participado en varias obras de cuentos infantiles para niños con discapacidades, como DisCuentos y CuentAutismo. Su primera novela, con temática de aventuras, fue Los Siete Secretos del Mundo Olvidado.

Su novela Los Caídos se estructuró en 54 entregas semanales que se publicaron ininterrumpidamente en la revista digital NGC 3660 con licencia Creative Commons. Para el libro, de estética cómic, contó con la ayuda de 31 dibujantes, incluyendo el propio autor, que ilustran la portada de cada capítulo, 54 en total. El libro fue publicado por medio de la plataforma micromecenazgo Lanzanos en el año 2012.

En el año 2013 publicó por micromecenazgo su libro The Jammers, sobre un grupo de músicos que adquieren poderes basados en el sonido y cuyas canciones son las del propio grupo del autor, Balamb Garden. Este libro y el anterior engloban un universo común llamado El Tecnoverso, y que ya ha sido ampliado por otros autores a partir de personajes originales de Magnus Dagon. Al igual que en Los Caídos, el autor fue ayudado por 27 dibujantes para ilustrar la portada de los 54 capítulos, de nuevo incluyendo al propio autor, para mostrarlos gratuitamente en Internet con la intención de conmemorar este libro.

Su libro El Espejo de Ares, se divide en dos partes cuyo primer volumen salió a la venta en marzo de 2014 tanto en formato físico como en e-book y cuyo segundo volumen salió a la venta en el año 2015.

En enero de 2017 publicó la novela corta El Planeta Muerto y el libro de fantasía de viajes Los Guardianes Errantes, ambos con Ediciones El Transbordador.

Su última obra publicada es la novela corta de terror La Perversión Fractal, con la editorial Saco de Huesos.

Bibliografía Destacada

Novelas
 La Perversión Fractal - Saco de Huesos Ediciones (2018)
 Los Guardianes Errantes - Ediciones El Transbordador (2017)
 El planeta muerto - Ediciones El Transbordador (Novela corta) (2017)
 El Espejo de Ares II: Esplendor - Ediciones Erídano (2015)
 El Espejo de Ares I: Decadencia - Libralia (2014)
 The Jammers - Ediciones Erídano (2013)
 Los Caídos - Ediciones Erídano (2012)
 Los Siete Secretos del Mundo Olvidado - Grupo Ajec (Novela) (2010)
 El Informe Cronocorp - Colección Nova, Ediciones B (Novela corta) (2006)

Premios
 Ganador del IX Concurso de Relato Hiperbreve Sauzal 2020, categoría adulta, con "El laberinto del titán"
 Finalista del X Concurso Literario Ángel Ganivet 2016	con "El monstruo"
 Finalista del XXIV Certamen Domingo Santos 2016 con "Sllaw"
 Ganador del Sexto Concurso de Relatos La Cueva del Lobo 2015 con "Los Guardianes del Saber"
 Ganador del Tercer Concurso de Relatos La Cueva del Lobo 2012 con "El mundo siniestro".
 Ganador del Certamen Realidad Incoherente 2010 con "( )".
 Ganador del IX Certamen de Narrativa Corta Villa de Torrecampo (2009) con "Donde usted quiera llegar".
 Ganador del II Premio Internacional de las Editoriales Electrónicas (2009), categoría relato, con "Algunos deben caer".
 Ganador del II Certamen Monstruos de la razón, con "Urbafinias".
 Ganador del Premio UPC 2006 con "El informe Cronocorp".
 Finalista del X Concurso Literario Ángel Ganivet 2016 con "El Monstruo".
 Finalista del Premio Domingo Santos 2016 con "Sllaw".
 Finalista del VIII Concurso Literario Ángel Ganivet 2014 con "Jaque Mate".
 Primer finalista del I Concurso de Relatos de Terror: Relatos para no dormir 2014 con "Requiem por un sueño".
 Finalista del XVI Premio Pablo Rido (2007) con "Géminis".
 Finalista de los Premios Andrómeda de Ficción Especulativa 2006 con "Reiskolem".
 Finalista del Concurso Vórtice de Fantasía y Terror 2005 con "Coches Azules".
 Finalista del III Concurso de Relatos Científico-Literarios ¿Te atreves…?, con "Qué sencillo es ser cartero y qué difícil es ser viajante".
 Finalista del I Concurso Vórtice de Fantasía y Terror 2005, con "Coches azules".
 Mención de honor en el III Premio Internacional de las Editoriales Electrónicas, con "Mundoteca".
 Accésit en el I Concurso Monstruos de la razón (Ociozero), categoría terror, con "El Superviviente".
 Accésit en el II Premio Internacional de las Editoriales Electrónicas, categoría ensayo, con "Guía del Autoescritor Galáctico: El Bien".

Cuentos destacados
 Reiskolem - en "Mensajes Perdidos", Editorial Libro Andrómeda
 La Perversión Fractal - Revista NM 20
 Donde usted quiera llegar - Axxón 218
 Reset - Axxón 216
 Beyond - Axxón 209
 Seloalv - Axxón 213
 J - Axxón 223
 El Criptobot - Boletín Maelstrom
 El Mundo Especular (The Mirrored World) - Bewildering Stories 255
 El Superviviente - Necronomicón 15 y "Monstruos de la razón", Saco de Huesos Ediciones
 Coches azules - Axxón 197
 El Lántura - Axxón 167 y Anuario Axxón
 Géminis - Próxima 5
 Gizmo-San Feedback - en "Antología Z, Volumen 4", Dolmen Editorial
 S0KH9E - en "Antología Z, Volumen 2", Dolmen Editorial
 Virtuanet - NGC 3660 y Sci-Fdi 1

Referencias

Enlaces externos
 Web y Blog oficial de Magnus Dagon
 Página oficial del grupo Balamb Garden (cantante y letrista: Magnus Dagon)

Escritores en español
Escritores de literatura fantástica de España
Escritores de ciencia ficción de España
Escritores de Madrid
Novelistas de España del siglo XXI
Escritores de literatura infantil y juvenil
Escritores de terror de España
Alumnos de Ciencias Matemáticas de la Universidad Complutense de Madrid
Letristas de España
Nacidos en Madrid

Miguel Ángel López Muñoz


Jolene ist ein weiblicher Vorname.

Herkunft und Bedeutung
Große Popularität erlangte der Name durch das gleichnamige Lied Jolene der Country-Sängerin Dolly Parton aus dem Jahr 1974.

Varianten
 Jolena
 Jolean
 Joleen
 Jolian
 Jolin
 Joline
 Jolinn
 Jolinne
 Jolyn
 Jolynn
 Jolynne

Namensträgerinnen

 Jolene Blalock (* 1975), US-amerikanische Schauspielerin
 Jolene Purdy (* 1983), US-amerikanische Schauspielerin
 Jolene Unsoeld (1931–2021), US-amerikanische Politikerin
 Jolene Van Vugt (* 1980), kanadische Motocrossfahrerin
 Jolene Watanabe-Giltz (1968–2019), US-amerikanische Tennisspielerin

Einzelnachweise

Weiblicher Vorname

Jolene (Vorname)


No Jardim é um dos primeiros filmes portugueses, realizado por Aurélio da Paz dos Reis em 1896.

Sinopse
Num cenário ensolarado ao ar livre com um fundo de árvores de folhagem alta e profunda e uma casa de paredes brancas, um acrobata com camisa e calça leve e plimsolls brancos faz acrobacias num trapézio no centro da área.

Ver também
 Saída do Pessoal Operário da Fábrica Confiança, considerado o primeiro filme português, realizado por Aurélio da Paz dos Reis

Ligações externas

Filmes de Portugal de 1896
Curtas-metragens em preto e branco
Filmes mudos de Portugal
Curtas-metragens documentais de Portugal
Curtas-metragens de 1896

No Jardim


ජයකොඩිගේ දෝන ධනුක බිමල් ජයකොඩි (උපත: ජුනි 21), ශ්‍රී ලංකා සිනමාවේ, වේදිකාවේ සහ රූපවාහිනියේ නළුවෙකි. ඉතා බහුවිධ නළුවෙකු වන ජයකොඩි බොහෝ නාට්‍යමය චරිත සඳහා ප්‍රසිද්ධියක් උසුලන අතර චිත්‍රපට උළෙලවල සම්මාන නාමයෝජනා සඳහා බොහෝ අවස්ථාවල ලක්විය.

Personal life
ජයකොඩි පවුලේ වැඩිමලා ලෙස උපත ලැබූ අතර, ඔහුගේ පියා ප්‍රාදේශීය දේශපාලනඥයකු මෙන්ම නළුවකු ද වේ. ඔහුගේ සහෝදරයා සංගීතඥයෙක්. ශ්‍රී ලාංකේය ටෙලිනාට්‍ය සහ චිත්‍රපට නිළියක් ද වන ඔහුගේ බිරිඳ සුජානි මේනකා ඔහුට මුණගැසුණේ 2000 වසරේ "රම්‍යා සුරම්‍යා" ටෙලි නාට්‍යයේදීය. They married in 2007

ඔහුගේ පියාගේ සහෝදරියන් දෙදෙනා - ගීතා කාන්ති ජයකොඩි සහ රත්න ලාලනී ජයකොඩි ද ශ්‍රී ලාංකේය සිනමාවේ, රංග කලාවේ සහ රූපවාහිනියේ සම්මානනීය නිළියන් වේ. ජනප්‍රිය නිළි පබෝදා සංදීපනී ගීතා කාන්තිගේ දියණියයි. රත්න ලාලනී විවාහ වී සිටියේ නළුවෙකු වන සම්පත් තෙන්නකෝන් සමඟයි.

පෞද්ගලික ජීවිතය
ජයකොඩි ප්‍රධාන වශයෙන්ම රූපවාහිනී නළුවෙකි, ඔහු විවිධ මාදිලියේ රූපවාහිනී කතාමාලා රාශියකට දායක විය. රූපවාහිනිය හැරුණු විට ඔහු "අපහු එන්න බා" වැනි වේදිකා නාට්‍ය කිහිපයක ද රඟපෑවේය.

ජයකොඩි සිය සිනමා දිවිය ආරම්භ කළේ 2006 වසරේදී සුළු චරිතයක් වුවද "අලි පැටියෝ ඔයයි මමයි" චිත්‍රපටියෙනි. ඉන් පසුව ඔහු සිනමාවේ ''සංක්‍රාන්ති'', ''ගාමණී'', ''අබා'', ''සිරි පැරකුම්'', ''සක්කරං'' වැනි අවස්ථා රැසක ප‍්‍රමුඛ සහ විචාරක පැසසුමට ලක්වූ චරිත රාශියක රඟපෑවේය. 2008 දී ඔහු ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රථම ඩිජිටල් චිත්‍රපටය වන "හෙටවත් මත ආදරය කරන්න" හි රඟපෑවේය. මෙම චිත්‍රපටය 2008 පෙබරවාරි 14 වැලන්ටයින් දිනයේ Dialog Television හි Citi Hitz Satellite චිත්‍රපට නාලිකාව හරහා විකාශය විය.

ගායන දිවිය
ජයකොඩි 2014 දී ඔහුගේ පළමු ගීතය "ඔබ ආයේ දවස" නිකුත් කළේය.

චිත්‍රපටකරණය
{| class="wikitable"
|-
! වසර
! චිත්‍රපටිය
! චරිතය
! කරුණු
|-
|2006
| අලි පැටියෝ ඔයයි මමයි
|
|
|-
|2007
| සංක්‍රාන්ති
|
|
|-
|2008
| අබා
|
|
|-
| 2008
| පුතුනි හඹා ගියා'
|
|
|-
| 2009
| පායා එන්න හිරුසේ|
|
|-
|2010
| ඉර හඳ ඉල්ලා|
|
|-
|2010
| ස්තූතියි නැවත එන්න|
|
|-
|2010
| බඹර වලල්ල|
|
|-
| 2011
| මහින්දාගමනය| දික්කඳ සෙනවි
|
|-
| 2014
| සිරි පැරකුම්|
|
|-
| 2015
| ඇඩ්‍රස් නෑ| පොලිස් පරීක්ෂක
|
|-
| 2016
| සක්කාරං| සුභේ
|
|-
|2016
| ආදරණීය කතාවක්| උවිඳු
|
|}

ටෙලිනාට්‍යය
පබළු
සඳා

සම්මාන
ඔහු 2012 වසරේ රයිගම් ටෙලීස් හි හොඳම නළුවාට හිමි සම්මානය "සැනකෙළියයි මායා" චිත්‍රපටයේ රංගනය උදෙසා දිනා ගන්නා ලදි. ඔහු දේශීය වේදිකා නාට්‍ය උළෙලවල් සහ රූපවාහිනී උත්සවවලදී සම්මාන කිහිපයකදී හොඳම සහය නළුවා සඳහා ද නිර්දේශ වී ඇත.

රයිගම් ටෙලීස්

|-
|| 2012 ||| සෙනකෙලියයි මායා'' || හොඳම නළුවා ||

References

External links
 සුජානි එක්ක, එක වහලක් යටට ආ දින
 ලබන අවුරුද්දේ තුන්වැනියෙක් බලාපොරොත්තු වෙනවා
 දස වසක් සපිරෙන බිමල් – සුජානි ආදර කතාවේ රහස

මූලාශ්‍ර

ශ්‍රී ලාංකික නළුවෝ
සිංහල ජනයා

බිමල් ජයකොඩි


Saxegothaea conspicua er tegund af barrtrjám í gagnviðarætt sem vex í S-Ameríku. Hún er eina tegund sinnar ættkvíslar. Þetta er langlíft og hægvaxta tré, allt að 25m hátt.

Tilvísanir

Gagnviðarætt

Saxegothaea


North American Flora (abreviado N. Amer. Fl.) fue una revista ilustrada con descripciones botánicas editada por el Jardín Botánico de Nueva York. Se publicaron treinta y cuatro números desde el año 1905 al 1957.

Referencias

Enlaces externos
en IPNI

Revistas de botánica

North American Flora


Alexander N. Green (born September 1, 1947) is an American lawyer and politician serving as the U.S. representative from Texas's 9th congressional district since 2005. A member of the Democratic Party, Green served as the justice of the peace of Harris County, Texas from 1977 to 2004. The 9th district includes most of southwestern Houston and part of Fort Bend County, including most of Missouri City. It also includes western portions of Pearland.

Early life and early career
Green was born in New Orleans, Louisiana. He attended Florida A&M University and Tuskegee University. He received a Juris Doctor degree in 1974 from Thurgood Marshall School of Law at Texas Southern University. He is a member of Alpha Phi Alpha fraternity.

After law school, Green co-founded the law firm of Green, Wilson, Dewberry, and Fitch. He remained in Houston and lives in the community of Alief.

In 1978, Green was elected justice of the peace in Harris County, Texas. He held this position for 26 years before retiring in 2004.

Green ran for mayor of Houston in 1981, and finished fifth in the Democratic primary.

U.S. House of Representatives

Elections

In 2004, Green entered the Democratic primary for the 9th congressional district. The 9th district had previously been the 25th congressional district and was represented by Democrat Chris Bell. A 2003 Texas redistricting placed Bell's seat in jeopardy. Although the redistricted 25th district remained heavily Democratic, it had a significantly larger percentage of blacks and Latinos than the old 25th district, which had been 65% white. The new 9th was 17% white, 37% black and 33% Latino. The redistricting left Bell, who is white, vulnerable to a primary challenge from a black or Latino Democrat. Green won the March 9 primary with 66% of the vote to Bell's 31%. He then defeated Republican nominee Annette Molina in the general election.

Green was reelected unopposed in 2006 and faced only a Libertarian opponent in 2008. The 9th district is heavily Democratic, with a Cook Partisan Voting Index of D+29. It is Houston's most Democratic district. Hillary Clinton carried the 9th district in 2016 with 79.3% of the vote, her strongest showing in Texas.

Tenure
In Congress, Green has focused on issues such as fair housing and fair hiring practices for the poor and minorities.

After the 2012 election, Green held a press conference in Houston at which he emphasized the need for the lame duck Congress to work together to reform the national budget. He also announced a plan for infrastructure investments across the country intended to create jobs and unify the country and improve the economy.

Green has supported the Federal Reserve's program of quantitative easing and claims it has led to economic recovery since the financial crisis of 2007–2008.

On May 17, 2017, Green presented articles of impeachment against President Donald Trump, citing Trump's firing of FBI Director James Comey. Immediately after his speech, he shelved the document without calling for a vote, but continued to call for impeachment. He reintroduced articles of impeachment on July 16, 2019, citing Trump's attacks on four Democratic congresswomen of color. As a privileged resolution, the House was required to vote on it. On July 17 the House voted to table the resolution, effectively killing it. The vote was 332–95, with 95 Democrats (40%) voting in favor of the resolution and all Republicans against it.

During the House Financial Services Committee hearing on April 10, 2019, at which the CEOs of all the major banks and investment institutions of the United States were sworn to testify, Green presented several questions that were regarded as controversial. He began by asking why all the executives were white men, then asked whether they hypothetically saw themselves succeeded in the future by men of color or women, repeatedly asking them to raise and lower their hands. Green then asked J. P. Morgan CEO Jamie Dimon whether the institution he chaired had profited from slavery, to which Dimon responded that it had taken place more than two centuries ago.

Committee assignments
Committee on Financial Services
United States House Financial Services Subcommittee on Oversight and Investigations (chair)
United States House Financial Services Subcommittee on Financial Institutions and Consumer Credit

Caucus memberships
Congressional Black Caucus
Congressional Asian Pacific American Caucus
Congressional Maritime Caucus
Congressional Urban Caucus
Congressional Azerbaijan Caucus
Congressional Natural Gas Caucus
Congressional Ports Caucus
Congressional Science, Technology, Education and Math (STEM) Caucus
Congressional After School Caucus
Congressional Veterans Jobs Caucus
Congressional Military Family Caucus
Congressional Children's Caucus
Congressional Caucus on India and Indian Americans
Congressional Arts Caucus
Afterschool Caucuses
U.S.-Japan Caucus
Congressional Pakistan Caucus
Medicare for All Caucus

Political positions
Green has expressed strong liberal views on social issues.

Green is pro-choice, and consistently votes against restrictions on abortion. On October 13, 2011, he voted against an amendment to the Affordable Care Act, which prevented insurance programs created by the Act from covering abortions. He has voted against eight other bills proposed in the House that would if enacted prevent the federal government from covering the cost of abortions. He has received a 100% ratings from Planned Parenthood and NARAL Pro-Choice America, while receiving a 0% rating from the National Right to Life Committee.

Green also supports gun control. He spoke out after the Trayvon Martin shooting, asking members of the African-American community to show faith in the justice system and let the courts do their job and convict George Zimmerman. The NRA Political Victory Fund gave him repeated "F" ratings, Gun Owners of America rated him 25%, while the Brady Campaign to Prevent Gun Violence gave him a Lifetime Score of 83%.

On budget issues, Green follows his party's views. He supported every budget bill proposed during President Obama's term. During President Bush's term, Green voted against all budget bills that cut government spending and cut taxes. He also voted for Obama's bailout of the Auto Industry in 2009. On December 10, 2008, he wrote a statement supporting the auto bailout, saying, "The auto bailout is really about bailing out people, and the people of this country... I think that [how tax dollars are spent] is a legitimate concern for the American people, but I do think, with the proper strings attached, we can bail out the people...who may lose their jobs."

Green is a member of the Congressional Pakistan Caucus. He is a strong supporter of holding Pakistan as an ally in South Asia.  After the assassination of former Prime Minister Benazir Bhutto on December 27, 2007, which initially destabilized the country as riots erupted, Green issued a statement condemning the assassination as a "dastardly effort to circumvent the democratic process."  He announced his support of the US's continued alliance with Pakistan, and urged Pakistanis to continue their push towards true democracy, "knowing that freedom, justice, and democracy are difficult to achieve."

On December 6, 2017, Green denounced Trump for "casting contempt on transgender individuals, inciting hate and hostility, and sowing discord among the people of the United States on the basis of gender." Green is a member of the Congressional LGBT Equality Caucus. On February 25, 2021, Green gave an impassioned speech on the floor of the House in support of the Equality Act, comparing the use of religion to support homophobia by representatives opposed to the bill to the use of religion to support racist policies, saying, "You used God to enslave my foreparents. You used God to segregate me in schools. You used God to put me in the back of the bus. Have you no shame?"

On October 25, 2023, Green and eight other progressive Democrats (Alexandria Ocasio-Cortez, Jamaal Bowman, Cori Bush, Andre Carson, Summer Lee, Ilhan Omar, Delia Ramirez, and Rashida Tlaib), along with Republican Thomas Massie, voted against congressional bi-partisan non-binding resolution H. Res. 771 supporting Israel in the wake of the 2023 Hamas attack on Israel. The resolution stated that the House of Representatives: "stands with Israel as it defends itself against the barbaric war launched by Hamas and other terrorists" and "reaffirms the United States' commitment to Israel's security"; the resolution passed by an overwhelming 412-10-6 margin.

Lucinda Daniels controversy
In 2008, former staffer Lucinda Daniels accused Green of sexual harassment and discrimination in the workplace, including claims that Green discriminated against Daniels after she refused to continue to have sex with him. Daniels filed a lawsuit against Green and then withdrew it. Green filed a counter-lawsuit, alleging Daniels had threatened to sue Green for workplace discrimination if Green did not pay her money. Green subsequently withdrew his suit too. The Hill reported that a spokesman for Green said the two had had a "romantic encounter" in 2007, but that the allegations of sexual harassment were untrue.

In 2017, at a time when several other congressmen were facing accusations of sexual misconduct, Green and Daniels released a joint statement saying that both regretted having "hastily made allegations and charges against one another that have been absolutely resolved" and that they were "friends".

Electoral history

See also
List of African-American United States representatives

References

External links

Congressman Al Green official U.S. House website
Al Green for Congress

|-

1947 births
21st-century American politicians
21st-century African-American lawyers
African-American members of the United States House of Representatives
African-American people in Texas politics
American justices of the peace
Articles containing video clips
Democratic Party members of the United States House of Representatives from Texas
American LGBT rights activists
Living people
Politicians from Houston
Texas lawyers
Texas Southern University alumni
Thurgood Marshall School of Law alumni
Tuskegee University alumni
American gun control activists
21st-century African-American politicians
20th-century African-American politicians

Al Green (politician)


1978 ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව මගින් ජනතාවගේ විධායක බලය ක්‍රියාත්මක කිරීමට සඳහා විධායක ජනාධිපති ධුරයක් හඳුන්වා දී තිබිණි. එහි පනවා තිබූ ප්‍රතිපාදනයන්ට අනුව විධායක ජනාධිපතිධූරය ඉතා බලසම්පන්න එකක් වූ අතර විධායකයේ සියලු බලය කොන්දේසි විරහිතව ජනාධිපති ධුරය වෙත ගොනු කර තිබුණි. වරෙක මේ බව සනාථ කරමින් ජේ ආර් ජයවර්ධන ජනාධිපතිවරයා සඳහන් කළේ තමන්ට කළ නොහැක්කේ ගැහැණියක් පිරිමියකු කිරීමත් පිරිමියෙක් ගැහැණියක කිරීමත් පමණක් බවයි.

ලෝකයේ බලවත්ම ජනාධිපති ධුරය වන අමරිකානු ජනාධිපති ධුරයටත් වඩා ශ්‍රී ලංකාවේ විධායක ජනාධිපති ධුරය බලවත් බවට දැඩි විවේචන එල්ල විය. විධායක ජනාධිපති ධූරය හා එහි ක්‍රියාකාරීත්වය සමාජය තුළ දේශපාලනික වශයෙන් කෙතරම් පීඩනයක් එල්ල කළ තිබුණේ ද යත් 1994 චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග මහත්මියගේ මැතිවරණ ප්‍රචාරක ව්‍යාපාරයේ එක් ප්‍රධාන සටන් පාඨයක් වූයේ තමා බලයට පත්වූ වහාම විධායක ජනාධිපති ධුරය අහෝසි කරන බවයි. කෙසේ වෙතත් චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග මහත්මිය දෙවරක් ජනාධිපති ධුරයට පත් වුවද ඉහත කී පරිදි එය අහෝසි කිරීම සිදු නොවීය. ඒ වෙනුවට එය තවත් ශක්තිමත් කරමින් එවැනි ශක්තිමත් විධායකයට පවතින අසීමිත බලය දේශපාලනිකව ද අභ්‍යාස කරනු දක්නට ලැබිණි. මෙම ක්‍රමය තුළ දක්නට ලැබුණු ප්‍රධානතම දුර්වලතාවය වූයේ විධායක බලය සංවරණ හා තුලනය කිරීම සඳහා ප්‍රතිපාදන ස්ථාපනය නොවීමයි.

2001 වසරේ රනිල් වික්‍රමසිංහ මහතා ප්‍රමුඛ රජය විසින් විධායක ජනාධිපති ධුරය අහෝසි කරන බවට ලබා දුන් ප්‍රතිඥාව යම් තරමකට සඵල කරමින් 2001 ඔක්තෝබර් මාසයේදී එවකට පැවති ආණ්ඩුක්‍ර‍ම ව්‍යවස්ථාවට දහහත්වන සංශෝධනය එක් කරමින් ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාව හඳුන්වා දෙන ලදී.

එම ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාවේ ව්‍යුහය පහත පරිදි විය.

 අග්‍රාමාත්‍ය වරයා
 කථානායකවරයා
 පාර්ලිමේන්තුවේ විරුද්ධ පක්ෂයේ නායකවරයා
 ජනාධපතිවරයා විසින් පත් කළයුතු එක් තැනැත්තෙක්
 අග්‍රාමාත්‍යවරයා සහ විරුද්ධ පක්ෂයේ නායකවරයා යන දෙදෙනාගේම නාම යෝජනා කිරීම මත ජනාධිපතිවරයා විසින් පත් කරනු ලබන තැනැත්තන් පස් දෙනෙක්
 අග්‍රාමාත්‍යවරයා සහ විරුද්ධ පක්ෂයේ නායක වරයා අයත් දේශපාලන පක්ෂ හෝ ස්වාධීන කණ්ඩායම් හෝ නොවන පාර්ලිමේන්තුවේ නියෝජනය ව ඇති අනෙකුත් දේශපාලන පක්ෂ වල සහ ස්වාධීන කණ්ඩායම් වල පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරුන්ගේ බහුතරයේ එකඟත්වය මත නාම යෝජනා කර ජනාධිපතිවරයා විසින් පත්  කරනු ලබන එක් තැනැත්තෙක්.
මෙහිලා වැදගත්ම සාධකය වූයේ ජනාධිපතිවරයා විසින් සිදුකරන කාර්යයන්ට අනුමැතිය හා නිර්දේශ ලබා දීමේ ව්‍යුහයක් ලෙස මෙම ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාව ක්‍රියාත්මක වීමයි.

ඒ අනුව පහත දැක්වෙන කොමිෂන් සභා සඳහා සිය නිර්දේශ ලබා දීම ආණ්ඩු ක්‍ර‍ම ව්‍යවස්ථා සභාව විසින් සිදුවිනි.

 මැතිවරණ කොමිෂන් සභාව
 රාජ්‍ය සේවා කොමිෂම
 ජාතික පොලිස් සේවා කොමිසම
 මානව හිමිකම් කොමිසම
 අල්ලස් හෝ දූෂණ චෝදනා විමර්ශන කොමිසම
 මුදල් කොමිසම
 සීමා නිර්ණය කොමිසම

ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාවේ ප්‍රතිපාදන
මීට අමතරව ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණ සහ අභියාචනාධිකරණය සඳහා විනිශ්චයකරුවන් පත් කිරීම සහ පොලිස්පතිවරයා පත් කිරීම කළ යුත්තේ ද ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාවේ නිර්දේශයන්ට අනුව බවට ප්‍රතිපාදන පනවා ඇත. එමෙන්ම  ජනාධිපතිවරයා විසින් සිදුකරන පහත සඳහන් පත් කිරීම සඳහා ද ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාවේ අනුමැතිය අවශ්‍ය බවට ප්‍රතිපාදන පැනවිනි.

 අග්‍ර විනිශ්චකාර සහ  ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණ විනිශ්චකාරවරයන්
 අභියාචනාධිකරණ සභාපති සහා අභයාචනාකරණයේ විනිශ්චකාරවරයන්
 අධිකරණ සේවා කොමිෂන් සභාවේ සභාපතිවරයා හැර අනෙකුත් සාමාජිකයින්
 නීතිපතිවරයා
 විගණකාධිපතිවරයා
 පොලිස්පතිවරයා
 පාර්ලිමේන්තු කටයුතු පිළබද මහ කොමසාරිස් (ඔම්බුස්ට්මන්මන්වරයා)
 පාර්ලිමේන්තු මහ ලේකම්වරයා3

මෙම ප්‍රතිපාදන හරහා සිදුවූයේ ජනාධිපතිවරයාට සිය බලය අත්තනෝමතිකව  ක්‍රියාවේ යෙදවීමට හැකියාවක් නොමැතිවීමයි. ජනාධිපතිවරයාගේ විධායක බලය සංවරණය හා තුලනය කිරීම සදහා වන තාක්ෂණික උපක්‍ර‍මයක් ලෙස ආණ්ඩුක්‍ර ව්‍යවස්ථා සභාව ක්‍රියා කිරීම මෙහි ලා ඇතිකරනු ලැබූ ප්‍ර‍ධානතම පරිවර්තනයයි.

ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාව මගින් නිර්දේශ කර ජනපති විසින් පත් කරනු ලබන  මෙම කොම්ෂන් සභා ක්‍රියාකාරීත්වය මගින් ජනතාවගේ අයිතීන් ආරක්ෂා වන ඉහළ  ප්‍රජාතන්ත්‍රීය ගුණයක් සහිත සුරක්ෂිත සමාජයක් බිහිකිරීම අරමුණු කරගත් අතර එම ආයතනවල ස්වාධීන ක්‍රියාකාරීත්වය විසින් සපයනු ලබන සේවය විනිවිදභාවයකින් හා ස්වාධීන බවකින් යුක්තව මහජනයා වෙත එළඹුමක් ඇති කරන ලදී.  එමඟින් සැමට  සමාන හා සැමට සාධාරණ සැලකීමක් මෙන්ම හා වගවීම් වගකීම් ක්‍රියාවලිය යන සංකල්ප ආරක්ෂා වීමත් සිදුවේ. එමගින් නීතියේ ආධිපත්‍යය තුළ විද්‍යමාන කෙරෙන නීතිය සැමට සමාන හා සැමට ඉහළින් තිබිමේ සංකල්ප  මැනවින් තහවුරු කරන වටපිටාවක් නිර්මාණය කිරීම සිදුවිය.

මෙම තත්වය මෑත කාලිනව ලංකාවේ ආණ්ඩුක්‍ර‍ම ව්‍යවස්ථා ඉතිහාසයෙහි යම් සාධනීය සලකුණක් එක් කළ ධනාත්මක වෙනස්කමක් හා ඒ ඔස්සේ පැහැදිලි ලෙසම ප්‍ර‍තිඵලදායි ලෙස නීතියේ ආධිපත්‍යය සුරක්ෂිත කිරිමට පිටුවහලක් සැපයූ සිදුවීමක් බව පැහැදිලි වේ.

බාහිර සබැදි
1978 ආණ්ඩුක්‍ර‍ම ව්‍යවස්ථාව

ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සභාව


An Otoglossum chiriquense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay och Galfrid Clement Keyworth Dunsterville. An Otoglossum chiriquense in nahilalakip ha genus nga Otoglossum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Otoglossum

Otoglossum chiriquense


Jethro Exum Sumner (Condado de Nansemond, 1733 – Condado de Warren, 18 de março de 1785) foi um oficial militar sênior do Exército Continental durante a Guerra Revolucionária Americana. Nascido na antiga Colônia da Virgínia, o serviço militar de Sumner deu-se início na Guerra Franco-Indígena como membro das forças provinciais do estado. Após a conclusão desse conflito, mudou-se para o Condado de Bute, na Carolina do Norte, onde adquiriu uma grande área de terras e administrou uma taberna. Ele ocupou o cargo de xerife do condado de Bute, mas com a chegada da Revolução Americana, tornou-se um patriota  e foi eleito para o Congresso Provincial da Carolina do Norte.

Sumner foi escolhido oficial comandante do 3.º Regimento da Carolina do Norte da North Carolina Line, uma formação do Exército Continental, em 1776, e serviu tanto no teatro do sul quanto na Campanha de Filadélfia. Ele foi um dos cinco generais de brigada da Carolina do Norte, cargo que exerceu entre 1779 e 1783. Ele defendeu sua tropa com louvor nas batalhas de Stono Ferry e Eutaw Springs, mas crises recorrentes de problemas de saúde muitas vezes o obrigaram a se ausentar da batalha, optando por se recuperar em casa, embora continuasse recrutando novos soldados na Carolina do Norte. Devido a uma queda drástica no número de norte-carolinianos no Exército Continental, Sumner tornou-se general do estado, mas renunciou em protesto depois que o Conselho de Guerra concedeu o comando geral da milícia a William Smallwood, um general do Exército Continental de Maryland. No final da guerra em 1783, Sumner ajudou a criar o capítulo de Carolina do Norte da Sociedade de Cincinatti, e se tornou seu primeiro presidente. Ele morreu em 1785 com extensas propriedades e 35 escravos.

Primeiros anos
Jethro Sumner nasceu no condado de Nansemond, na Virgínia, em 1733. Filho de Jethro e Margaret Sullivan Sumner, sua família já havia morado neste condado desde 1691.

Entre 1758 e 1761, durante a Guerra Franco-Indígena, atuou como tenente das Forças Armadas da Virgínia, na Pensilvânia, sob o comando de William Byrd III. Em 25 de novembro de 1758, Sumner participou da captura do Forte Duquesne. Posteriormente, foi escolhido comandante do Forte Bedford, na Pensilvânia, em 1760, além de tesoureiro das forças provinciais.

Depois que seu regimento foi dissolvido em 1761, ele voltou para casa no condado de Nansemond. Entre 1761 e 1764, mudou-se para o condado de Bute, na Carolina do Norte, e casou-se com Mary Hurst, do condado de Granville, com quem teve três filhos. Sua filha, Mary, casou-se com Thomas Blount que, posteriormente, ocupou vários mandatos legislativos na Câmara dos Representantes dos Estados Unidos.

No condado de Bute, Sumner gradualmente acumulou riqueza e prestígio. Ali ele era dono de uma grande propriedade, herdada da família de sua esposa, e também possuía e possivelmente administrava uma taverna em um terreno que alugou por 36 libras esterlinas anualmente. A influência da taverna estabeleceu-o como um dos líderes da comunidade. Como muitos antigos moradores da Virgínia cruzaram a fronteira para a Carolina do Norte durante a era colonial, é provável que Sumner tenha mantido laços comerciais estreitos com a província onde nasceu. Entre 1772 e 1776, ele ocupou o cargo de xerife, renunciando quando se tornou um oficial durante a Guerra Revolucionária Americana.

Guerra Revolucionária Americana

Sumner era ativo nos protestos e política pré-Revolução, pois acreditava que uma separação da Grã-Bretanha era inevitável. Ele era crítico de William Tryon, governador lealista até 1771, e defensor dos direitos dos colonos contra os oficiais e coletores de impostos da Coroa. Mas somente em 1775, quando foi eleito delegado para o Terceiro Congresso Provincial, representando o condado de Bute entre agosto e setembro,  Sumner expressou-se abertamente pela causa Patriota. O Congresso rejeitou a autoridade do governador lealista Josiah Martin, que havia deixado a Carolina do Norte, e praticamente declarou guerra, aprovando uma legislação para mobilizar forças de milícia em todo o estado.

Para esse fim, a milícia foi organizada em seis distritos, entre eles, um próximo a cidade de Halifax, onde morava Sumner. Os soldados da milícia em todo o estado deveriam se alistar por períodos de seis meses. Sumner foi escolhido para ser major da milícia do distrito de Halifax e foi instruído a treinar seus homens para que estivessem preparados para um eventual conflito iminente. Em novembro de 1775, Sumner convocou sua tropa para o serviço militar e marchou para o norte, visando se juntar a Robert Howe na conquista (e posteriormente incendiada) de Norfolk, cidade independente da Virgínia.

1776: Teatro do Sul
Em 4 de abril de 1776, depois que a guerra revolucionária americana durou quase um ano em Massachusetts, o Congresso Provincial em Halifax escolheu Sumner para ser coronel e, portanto, oficial comandante do 3.º Regimento da Carolina do Norte.  Ele provavelmente participou da batalha de Charleston contra uma tentativa de invasão britânica em 1776, após se envolver nos planos cancelados do major-general, Charles Lee, de invadir a Flórida britânica. Durante os períodos de planejamento para a invasão da Flórida, Sumner discordou de Peter Muhlenberg do 8.º Regimento da Virgínia sobre qual dos dois receberia o comando das tropas de Lee na Virgínia e na Carolina do Norte enquanto o general comandante viajava à frente de sua tropa. Esta disputa foi resolvida apenas quando um tribunal militar de inquérito concedeu a Muhlenberg o comando temporário depois que Sumner não compareceu para defender seu caso. Em 18 de agosto de 1776, o 3.º Regimento de Sumner chegou a Savannah, na Geórgia, onde se juntou a Lee, que havia chegado no início do mês. A invasão planejada da Flórida não se concretizou, e Sumner deixou seu regimento em Savannah em setembro de 1776 para recrutar mais soldados da Carolina do Norte.

Campanha da Filadélfia e Vale Forge
No início de 1777, Sumner retomou o comando do 3.º regimento da Carolina do Norte e marchou com a unidade para o norte para servir sob o comando de George Washington na campanha da Filadélfia. Em meados de 1777, ele permaneceu acampado com a parte principal do Exército Continental na cidade de Morristown, em Nova Jérsei. Sumner e sua tropa treinavam regularmente, e tinham seus suprimentos e armas inspecionados e consertados, embora muitos dos norte-carolinenses tivessem mosquetes tão ruins que uma grande quantidade foi descartada. Sumner e seu regimento lutaram nas batalhas de Brandywine e Germantown, e passaram o inverno de 1777 a 1778 em Vale Forge com o exército de Washington.

Após a morte do general Francis Nash em Germantown, os regimentos de sua brigada da Carolina do Norte ficaram sem um general comandante. Os generais Alexander McDougall, de Nova Iorque, e Lachlan McIntosh, da Geórgia, foram nomeados em sucessão ao comando temporário dos norte-carolinianos enquanto estavam nos quartéis de inverno. Muitos oficiais da Carolina do Norte acreditavam que o estado merecia a escolha de dois generais de brigada adicionais com base no número de soldados fornecidos ao Exército Continental. Em Vale Forge, a brigada da Carolina do Norte tinha uma força total de , mas 353 estavam doentes e 164 não tinham roupas suficientes para o serviço militar. O próprio Sumner ficou doente no início de 1778 e foi obrigado a voltar para casa para se recuperar; no entanto, continuou a recrutar soldados na Carolina do Norte durante sua recuperação. Apesar de seus esforços de recrutamento, em fevereiro de 1778, os batalhões da Carolina do Norte foram consolidados devido à falta de soldados disponíveis, e o 3.º Regimento de Sumner absorveu o 5.º Regimento da Carolina do Norte.

Escolha de cargo e campanha nas Carolinas do Norte e Sul
Embora a Carolina do Norte acreditasse que o aumento dos cargos de oficial-general fosse importante, os conflitos entre os membros da Assembleia Geral da Carolina do Norte sobre quem deveria ser considerado para estas funções impediram tais escolhas. Thomas Burke, um dos principais delegados da Carolina do Norte ao Congresso Continental, aparentemente não se interessou por nenhum dos candidatos sugeridos. Para complicar ainda mais as coisas, Alexander Martin, outro nome dos principais candidatos ao cargo de oficial general, renunciou depois que acusações de covardia foram feitas contra ele e não era mais visto como um candidato adequado. A Assembleia Geral adiou a discussão de possíveis generais substitutos por mais de um mês após a convocação em 7 de novembro de 1777. Em 15 de dezembro, a Assembleia Geral da Carolina do Norte instruiu seus representantes no Segundo Congresso Continental a escolher Sumner para ocupar o posto de general. Mas só foi em 9 de janeiro de 1779 que o Congresso Continental comissionou Sumner como brigadeiro-general (junto com o companheiro da Carolina do Norte James Hogun), e ordenou que ele se juntasse ao general Benjamin Lincoln na Carolina do Sul. Sumner recebeu o maior número de votos no Congresso, treze, contra nove de Hogun e quatro de Thomas Clark.

Em 20 de junho de 1779, Sumner liderou uma brigada do Exército Continental na Batalha de Stono Ferry, atacando o flanco direito britânico e derrotando os soldados do Regimento Hessiano von Trümbach. Os Continentais e a milícia Patriota começaram a ficar sem munição durante a batalha, e Lincoln foi obrigado a ordenar uma retirada geral. Pelo menos sete oficiais continentais sob o comando de Sumner ficaram feridos, e o irmão do futuro presidente dos Estados Unidos, Andrew Jackson, Hugh, estava entre os dez norte-carolinianos mortos. Após o envolvimento em Stono Ferry, Sumner passou por um outro problema de saúde. Ele voltou para a Carolina do Norte para se recuperar, continuando a recrutar tropas durante sua convalescença. Ele sofreu financeiramente durante sua recuperação, pois uma crise monetária na época deixou muitos oficiais em sua posição mal conseguindo se sustentar em casa. Ele também foi encarregado por Lincoln de encontrar desertores na Carolina do Norte e pressioná-los de volta ao serviço militar. Sumner estava de licença em setembro e outubro de 1779, durante a derrota dos Patriotas no cerco de Savannah.

Comando da milícia
Entre o cerco de Charleston em maio de 1780 e a Batalha de Camden em agosto daquele ano, a North Carolina Line (uma estrutura organizacional frouxa que englobava todas as unidades do Exército Continental da Carolina do Norte) foi virtualmente aniquilada, sofrendo baixas substanciais e a perda de muitos homens como prisioneiros de guerra. Durante pelo menos parte do tempo intermediário, Sumner estava na Carolina do Norte em uma missão de recrutamento. Em vez de reconstruir a Line, a Assembleia Geral da Carolina do Norte decidiu confiar na milícia para a defesa do estado. Em setembro de 1780, Sumner foi temporariamente transferido para o comando da Brigada Distrital de Hillsborough, sob a liderança estadual de Richard Caswell. Como comandante de uma brigada da milícia da Carolina do Norte, Sumner foi encarregado de defender o estado dos avanços do general britânico Charles Cornwallis, mas os milicianos estavam mal equipados e treinados.

No final de 1780, o Conselho de Guerra da Carolina do Norte exonerou Caswell do Comando da milícia da Carolina do Norte, e a Assembleia Geral concedeu o comando da milícia ao General de Brigada do Exército Continental, William Smallwood, de Maryland, citando a falta de confiança da Assembleia nos comandantes militares de seu próprio estado. Sumner ficou ainda mais ofendido quando o comando do número cada vez menor de Continentais da North Carolina, no Teatro do Sul, foi entregue também a Smallwood. Apesar da insistência persistente de Alexander Martin e outros, Sumner renunciou ao comando da milícia em outubro de 1780 e voltou ao serviço continental. Uma reação política de comandantes notáveis da milícia, como Caswell e Martin, e de seus apoiadores, levou à abolição do Conselho de Guerra pela Assembleia Geral logo após a renúncia de Sumner, e Caswell em particular voltou ao poder no órgão substituto do Conselho, o "Conselho Extraordinário".

Retorno ao Exército Continental

Em seguida, Sumner serviu sob o comando do general Nathanael Greene, que chegou ao Teatro do Sul em dezembro de 1780 e instruiu Sumner a recrutar mais soldados continentais da Carolina do Norte. Em 2 de junho de 1781, Greene ordenou que Sumner se juntasse a ele na Carolina do Sul, o que ele fez junto com 350 novos recrutas em 1º de agosto. Apesar da aprovação de uma lei de conscrição na Carolina do Norte, o número de homens sob seu comando flutuava dia a dia por causa de deserções temporárias e permanentes. Essas deserções acabaram gerando seu pedido de desculpas pessoal a Greene, pois Sumner se sentia incapaz de controlar o fluxo de soldados no acampamento. Em 8 de setembro, seus regimentos foram posicionados no flanco direito do Exército Continental na Batalha de Eutaw Springs, na qual suas unidades desempenharam um papel vital na interrupção de vários ataques britânicos, especialmente através de uma carga de baionetas ordenada por Sumner. Greene comentou sobre as ações dos norte-carolinianos em Eutaw Springs, afirmando que eles "lutaram com um grau de obstinação que honraria o melhor dos veteranos".

Após seu sucesso em Eutaw Springs, Sumner foi nomeado comandante das forças do Exército Continental na Carolina do Norte por Greene em 1781. Greene queria principalmente que ele recuperasse o controle da situação militar no estado, já que o então governador e ex-delegado do Congresso Continental, Thomas Burke, havia sido capturado pelo lealista David Fanning num impressionante ataque à luz do dia em Hillsborough, na Carolina do Norte, em 12 de setembro de 1781. O combate entre os exércitos britânico e continental efetivamente cessou no final de 1781. Depois desse ponto, Sumner deixou de fazer qualquer relatório a Greene, que permaneceu seu comandante, por vários meses seguidos, em parte por causa de seus surtos recorrentes de doença.

Últimos anos de vida e legado

Após o fim da guerra em 1783, Sumner voltou ao condado de Bute, que havia sido renomeado como condado de Warren em homenagem a Joseph Warren, o herói da Batalha de Bunker Hill. Aparentemente a esposa de Sumner morreu em algum momento entre 1781 e 1785. Por seu serviço militar no Exército Continental, ele recebeu uma autorização de terras em 23 de outubro de 1783, que representava uma compensação por 84 meses de serviço. Sumner ajudou a criar o capítulo da Carolina do Norte da Sociedade de Cincinnati, uma organização de veteranos da guerra, em outubro de 1783, e serviu como seu primeiro presidente.

Sumner morreu no condado de Warren em 18 de março de 1785, aos 52 anos. Em sua morte, ele possuía  de terras nos estados da Carolina do Norte e Tennessee (muitos dos quais neste último faziam parte da garantia de terras do Exército Continental que ele recebeu), bem como 35 escravos. Ele foi originalmente enterrado  fora de Warrenton, mas em 1891 seus restos mortais foram transferidos para Guilford Courthouse Battlefield, onde foram enterrados sob um monumento destinado a fazer parte de um "santuário para patriotas". Em março de 2012, um motorista atingiu o monumento de Sumner depois de sair da estrada para evitar bater em um cervo, quase destruindo a estrutura de pedra. O monumento foi restaurado em maio de 2012 e Sumner foi enterrado novamente em uma cerimônia pública. O Condado de Sumner, em Tennessee, originalmente na parte oeste da Carolina do Norte, foi nomeado em sua homenagem, embora Sumner nunca tenha visitado o condado.

Bibliografia

Ligações externas

Generais do Exército Continental
Mortos em 1785
Nascidos em 1773
Generais dos Estados Unidos
Militares dos Estados Unidos
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de destaque)

Jethro Sumner


Pauvre Père est un film muet français réalisé par Georges Denola, sorti en 1912.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : Pauvre Père
 Réalisation : Georges Denola
 Scénario : Pierre Giffard
 Photographie :
 Montage :
 Producteur :
 Société de production : Société cinématographique des auteurs et gens de lettres (S.C.A.G.L)
 Société de distribution :  Pathé Frères
 Pays d'origine :
 Langue : film muet avec les intertitres en français
 Métrage :
 Format : Noir et blanc — 35 mm — 1,33:1 — Muet
 Genre : Film dramatique
 Durée : 6 minutes 40
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 Aimée Tessandier :
 Jean Kemm :
 Paul Landrin :
 Johannès Gravier :
 Maria Fromet :
 Gallois :
 Hélène Cerda :
 Cécile Barré :
 le petit Payen...

Voir aussi

Bibliographie
 Ciné-Journal n° 189 du
 Bulletin Pathé n°9

Articles connexes
 Liste de films français sortis en 1912

Liens externes

 Pauvre Père sur le site de la Fondation Jérôme Seydoux-Pathé

Film français sorti en 1912
Court métrage français
Film dramatique français
Film réalisé par Georges Denola
Film en français
Film muet français
Film français en noir et blanc
Film distribué par Pathé
Avril 1912

Pauvre Père


Os Skrulls são uma raça alienígena fictícia que aparecem nos quadrinhos norte-americanos publicados pela Marvel Comics. Foram criados por Stan Lee e Jack Kirby, estreando no quadrinho Fantastic Four #2, de 1962.

Características
Os Skrulls são representados por seres de forma humanoide de pele esverdeada. Suas características mais notáveis são suas orelhas pontudas e seu queixo com marcas expressivas. Eles possuem olhos que variam de verdes para vermelhos, dependendo do indivíduo em questão. Uma habilidade em comum em todos os Skrulls é a habilidade de mudar de forma, podendo se transformar em qualquer coisa, de orgânica (como animais), a inorgânica (lâmpadas e outros objetos).

Invasão Secreta

O arco de histórias Invasão Secreta põe os Skrulls como foco principal. Na trama, é revelado que um Império Skrull, comandado pela Rainha Veranke, teria se infiltrado já há muito tempo no planeta Terra, capturando e tomando o lugar, disfarçados, de vários dos maiores heróis terráqueos. Com infiltrados por todo o mundo, eles decidem invadir de forma total o planeta. A invasão, porém, acaba falhando, custando a vida de Veranke e reduzindo o número da raça alienígena.

Skrulls notáveis

 Kl'rt: Também conhecido como Super-Skrull, é um ser que possui todas as habilidades dos membros originais do Quarteto Fantástico.
 Veranke: Também conhecida como Rainha Skrull. Liderou o Império durante os eventos de Invasão Secreta e se infiltrou na Terra disfarçada como Jessica Drew, a Mulher-Aranha.
 Talos: Um Skrull que não possui a habilidade de mudar de forma, por conta de uma mutação, porém possuindo uma força fisíca extrema.

Em outras mídias

Live-action

Cinema

 Os Skrulls fazem sua estréia no Universo Cinematografico da Marvel no filme Capitã Marvel.
 Eles aparecem na cena pós-créditos de Homem-Aranha: Longe de Casa.

TV

 Uma Skrull feminina faz uma participação curta no último episódio da série WandaVision.

Referências

Raças fictícias
Extraterrestres fictícios
Marvel Comics
Personagens da Marvel Comics
Personagens da Marvel Comics por característica ou habilidade sobre-humana
Personagens criadas por Stan Lee
Personagens criadas por Jack Kirby

Skrull


Pseudolaelia brejetubensis é uma espécie de planta do gênero Pseudolaelia e da família Orchidaceae. Pseudolaelia brejetubensis diferencia-se das demais espécies do gênero pelas flores alvas, com sépalas e pétalas estriadas longitudinalmente de róseo, pelos lobos laterais do labelo largos, de ápice obtuso, e lobo mediano com margem fortemente ondulada, além do cunículo proeminente, distinto externamente, de coloração verde, enquanto nas demais espécies sua distinção não é possível em uma análise externa das flores.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 2003 por Michel Frey. Seu nome é em homenagem ao município de Brejetuba, onde foi coletado.

Forma de vida
É uma espécie rupícola e herbácea.

Descrição
Erva saxícola, com cerca de 15 centímetros de altura, excluindo a inflorescência. Rizoma cilíndrico, 1,5-2 centímetros de comprimento, verde, coberto por catáfilos ovais, com cerca de 5 x 3 mm, estramíneos, paleáceos, ápice agudo, desfazendo-se em fibras. Pseudobulbo fusiforme, com cerca de 3,5 centímetros de comprimento, verde-amarelado a vináceo, com 3-5 entrenós, coberto por catáfilos lanceolados, com cerca de 1 x 0,6 centímetros, estramíneos, paleáceos, ápice agudo, desfazendo-se em fibras nos pseudobulbos mais velhos.

Ela tem 2-5 folhas, curvas, dispostas desde a metade até o ápice do pseudobulbo; lâmina foliar linear, de 10-12- x 1,2-1,5 cm, discolor, verde-arroxeada adaxialmente, roxa abaxialmente, coriácea, margem serrilhada, ápice agudo; bainha foliar com cerca de 1,5 x 0,8 cm, verde, cartácea. Inflorescência em panícula, ereta, 35-40 centímetros de comprimento, 12-15-flora; pedúnculo cilíndrico, 22-25 centímetros de comprimento, roxo, brácteas tubulosas, 2-3 centímetros de comprimento, estramíneas, paleáceas, ápice agudo; brácteas florais triangulares, com cerca de 2 x 0,5 mm, membranáceas, ápice agudo. Ela tem flores sem odor, pediceladas, pedicelo e ovário com cerca de 1,9 centímetros de comprimento, róseo-arroxeados; sépala dorsal oblanceolada, 1,1-1,4 x 0,3-0,4 cm, alva a rósea com estrias róseo-escuras, levemente côncava, ápice agudo; sépalas laterais oblanceoladas, 1,1-1,4 x 0,3-0,4 cm, alvas a róseas com estrias róseo-escuras, assimétricas, côncavas, ápice agudo; pétalas linear-oblanceoladas, com cerca de 1,1-1,4 x 0,1 cm, alvas com ápice róseo, levemente assimétricas, ápice obtuso; labelo trilobado, 0,8-1 x 0,8-1 cm, lobos laterais lineares, com cerca de 4,5 x 2,5 mm, róseos, ápice agudo, lobo mediano elíptico, com cerca de 7 x 5 mm, alvo com estrias róseo-escuras, margem fortemente ondulada, ápice obtuso, disco do labelo carnoso, piloso, com 3-7 lamelas creme desde a base até próximo ao ápice do lobo mediano; cunículo verde, protuberante, com cerca de 2 milímetros de comprimento; coluna com cerca de 3 milímetros de comprimento, roxa; antera roxa; polínias amarelas, caudícula com cerca de 1 milímetros de comprimento. Frutos não vistos.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada no estado brasileiro de Espírito Santo. A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de vegetação sobre afloramentos rochosos.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Menini Neto, L.; Furtado, S.G. Pseudolaelia in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Pseudolaelia brejetubensis no projeto Flora e Funga do Brasil

Pseudolaelia
Plantas descritas em 2003
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Pseudolaelia brejetubensis


"Amor Sem Pausa" é uma canção da cantora e compositora brasileira Luiza Possi. Conta com participação do cantor e drag queen Grag Queen. A canção foi lançada para download digital e streaming através da Helena Produções em 9 de dezembro de 2022.

Antecedentes e lançamento
A divulgação do single começou com publicações de Possi nas redes sociais anunciando que para celebrar seus vinte anos de carreira, a cantora disponibilizaria seu próximo single intitulado Amor Sem Pausa, que conta com a colaboração de Grag Queen. Amor Sem Pausa marca a continuação dos trabalhos do novo extended play (EP) de Possi, previsto para 2023, ainda sem nome divulgado. Iniciando uma nova era, a cantora optou por trazer uma estética voltada ao pop, e hits feitos para dançar. "Amor Sem Pausa" foi lançada para download digital e streaming em 9 de dezembro de 2022.

Videoclipe
Dirigido por Mateus Brunette, o videoclipe foi gravado em São Paulo. Na produção, Possi e Grag surgem em um clima todo ambientado em inverno e verão, ilustrando nitidamente o que cantam no verso "Noite gelada, mas eu acordo quente de janela embaçada". O videoclipe teve sua estreia uma semana após o lançamento da canção das plataformas digitais.

Apresentações ao vivo
Possi apresentou "Amor Sem Pausa" pela primeira vez no Caldeirão com Mion em 7 de janeiro de 2023.

Faixas e formatos

Histórico de lançamento

Singles de 2022
Canções de 2022
Canções gravadas por Luiza Possi
Canções gravadas por Grag Queen
Canções em português

Amor sem Pausa


Papa Benedikt XIII. za vrijeme svoga pontifikata (1724. – 1730.) održao je 12 konzistorija na kojima je imenovao ukupno 29 kardinala.

Konzistorij 11. rujna 1724. (I.)
 Giambattista Altieri, mlađi, tirski naslovni nadbiskup, dekan klerika Apostolske komore
 Alessandro Falconieri, saslušatelj Svete Rimske rote, rimski guverner i vice-kamerlengo Svete Rimske Crkve

Konzistorij 20. studenoga 1724. (II.)
 Vincenzo Petra, damaščanski naslovni nadbiskup, tajnik Svete kongregacije za biskupe i redovnike

Konzistorij 20. prosinca 1724. (III.)
 Prospero Marefoschi, cezarejski naslovni nadbiskup
 Agostino Pipia, O.P., glavni učitelj svoga reda, osimski izabrani biskup

Konzistorij 11. lipnja 1725. (IV.)
 Niccolo Coscia, trianopolski naslovni nadbiskup
 Niccolo del Giudice, apostolski protonotar, prefekt Apostolske palače

Konzistorij 11. rujna 1726. (V.)

 André-Hercule de Fleury, bivši biskup Fréjusa, Francuska

Konzistorij 9. prosinca 1726. (VI.)

 Angelo Maria Quirini, O.S.B.Cas., nadbiskup-biskup Brescije
 Niccolo Maria Lercari, nazijanski naslovni nadbiskup, premijer i državni tajnik Njegove Svetosti
 Marco Antonio Ansidei, tamiatanski naslovni nadbiskup, prisjednik Vrhovne svete kongregacije rimske i opće inkvizicije
 Prospero Lorenzo Lambertini, jakinski biskup
 Francesco Antonio Finy, damaščanski naslovni nadbiskup
 Lorenzo Cozza, O.F.M.Obs., generalni ministar svoga reda
 Gregorio Selleri, O.P., meštar Svete palače
 Antonio Banchieri, rimski guverner i vice-kamerlengo Svete Rimske Crkve
 Carlo Collicola, glavni blagajnik Apostolske komore

Konzistorij 26. studenoga 1727. (VII.)
 Diego de Astorga y Cépedes, toledski nadbiskup, Španjolska
 Sigismund von Kollonitsch, bečki nadbiskup, Austrija
 Philip Ludwig von Sinzendorf, juranski biskup, Mađarska
 Joao da Mota e Silva, kanonik zborne crkve sv. Tome, Liasbon, Portugal

Konzistorij 30. travnja 1728. (VIII.)

 Vincenzo Ludovico Gotti, O.P., jeruzalemski izabrani naslovni patrijarh
 Leandro di Porzia, O.S.B.Cas., bergamski izabrani biskup

Konzistorij 20. rujna 1728. (IX.)
 Pierluigi Carafa, mlađi, larisanski naslovni nadbiskup, tajnik Svete kongregacije za biskupe i redovnike
 Giuseppe Accoramboni, imolski biskup, saslušatelj Njegove Svetosti

Konzistorij 23. ožujka 1729. (X.)
 Camillo Cibo, carigradski naslovni patrijarh, prefekt Apostolske palače

Konzistorij 6. srpnja 1729. (XI.)
 Francesco Borghese, trajanopolski naslovni nadbiskup, prefekt Apostolske palače
 Carlo Vincenzo Ferreri, O.P., alesandrijski biskup

Konzistorij 8. veljače 1730. (XII.)
 Alamanno Salviati, apostolski protonotar, predsjednik poslanstva u Urbinu

Bilješke

Vidi još
 Kardinalski zbor
 Konzistorij

Izvori

Benedikt 13
Kardinalski zbor

Kardinalska imenovanja pape Benedikta XIII.


Juniperus californica er tegund af barrtré í einisætt. Uppruninn frá Mexíkó (Baja California) og Bandaríkjunum (Kalifornía og Nevada).

Tilvísanir

Calflora Database: Juniperus californica (California juniper)
Gymnosperm Database: Juniperus californica
Juniperus californica — UC Photos gallery

Einisætt

Juniperus californica


NGC 5673 est une galaxie spirale barrée vue par la tranche et située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5673 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1787.

La classe de luminosité de NGC 5673 est III et elle présente une large raie HI.

À ce jour, 14 mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'intérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons cependant que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre de NGC 5673 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

Supernova
La supernova SN 1996cc a été découverte dans NGC 5673 le  par Shunji Sasaki à Ibaraki au Japon. Cette supernova était de type II.

Groupe d'IC 1029
Selon A. M. Garcia, NGC 5673 fait partie du groupe d'IC 1029. Ce groupe de galaxies compte au moins 11 membres. Les autres galaxies du groupe sont NGC 5602, NGC 5660, NGC 5676, NGC 5682, NGC 5689, NGC 5693, NGC 5707, IC 1029 et UGC 9426. La onzième galaxie mentionnée par Garcia est NGC 5624, mais son appartenance à ce groupe est incertaine.

Abraham Mahtessian mentionne aussi ce groupe, mais sa liste ne comprend que six galaxies : NGC 5660, NGC 5673, NGC 5676, NGC 5689, NGC 5693 et IC 1029.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5673 sur le site du professeur C. Seligman

5673
Constellation du Bouvier
Galaxie spirale
Galaxie spirale barrée
Objet céleste découvert en 1787
Objet céleste découvert par William Herschel

NGC 5673


Agrilus animatus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Fisher, 1944.

Referências

animatus

Agrilus animatus


Futbolniy Klub ODEK Orzhiv, ou simplesmente ODEK Orzhiv, é um clube de futebol ucraniano da cidade de Orzhiv, Rivne Raion. As  cores do clube são o preto, laranja e azul.
Atualmente disputa o Campeonato Ucraniano de Futebol Amador.

Títulos

Ligações externas

 Website oficial (em ucraniano)

ODEK Orzhiv
Clubes de futebol fundados em 2001

Futbolniy Klub ODEK Orzhiv


Elsa Morante (Rim, 18. kolovoza 1912. – Rim, 25. studenoga 1985.) bila je talijanska spisateljica, esejistica, pjesnikinja i prevoditeljica, jedna od glavnih pripovjedačica razdoblja nakon II. svjetskog rata. Bila je prva žena koje ja osvojila prestižnu književnu nagradu Premio Strega 1957. godine, za roman L'isola di Arturo (hr. Arturov otok). Autorica je i poznatog romana La storia (hr. Povijest) kojeg je Svjetska knjižnica Bokklubben 2002. godine uvrstila u 100 najboljih svjetskih klasika svih vremena.

Biografija
Rođena u Rimu, na adresi ulica Anicia br.7, Elsa Morante je djetinjstvo provela u četvrti Testaccio. Majka joj je bila učiteljica židovskog porijekla (Irma Poggibonsi, ili Poggibonzi, rodom iz Modene ) a otac je bio poštanski službenik porijeklom sa Sicilije (Francesco Lo Monaco), a pri rođenju ju je priznao Augusto Morante, bivši Irmin suprug i Elsin biološki otac, koji je radio kao nadzornik u popravnom domu. Elsa je imala dvoje mlađe braće (Aldo i Marcello, koji je također bio pisac) i jednu mlađu sestru (Maria) Povijest ove obitelji prilično je zanimljiva i detaljno je ispričana u autobiografskim memoarima Marcella Morantea,  Maledetta Benedetta (hr. Prokleta blagoslovljena) .

Elsa Morante počela je pisati u ranoj mladosti dječje pjesmice i bajke, pjesme i kratke priče, koje su se od 1933. godine do početka Drugoga svjetskog rata objavljivane u raznim časopisima, između ostalih i  Corriere dei Piccoli, Meridiano di Roma, I diritti della scuola (gdje je od 1935. do 1936., u 29 nastavaka objavljen kratki roman ili duga pripovijetka Qualcuno bussa alla porta, hr. Netko kuca na vrata),  a osobito Oggi (urednika Mario Pannunzio i Arrigo Benedetti, gdje je Elsa pisala i pod muškim pseudonimima npr. Antonio Carrera a možda Renzo ili Lorenzo Diodati). Surađivala je i s časopisom L'Eroica, koji je vodio Ettore Cozzani, gdje je između 1931. i 1937. objavila četiri dekadentne pjesme i pripovijetku Il bambino ebreo (hr. Židovsko dijete) koju je nedavno pronašao znanstvenik Marco Bardini.

Njena prva knjiga bila je zbirka mladenačkih pripovijedaka, Il gioco segreto (hr. Tajna igra), koju je 1941. objavila izdavačka kuća Garzanti. 1942. izdaje knjigu za djecu pod naslovom Le bellissime adventure di Caterì dalla trecciolina u izdanju izdavačke kuće Einaudi (knjigu je ilustrirala sama spisateljica); Einaudi je 1959. objavio i prošireno izdanje knjige pod naslovom Le straordinarie avventure di Caterina (Caterinine nevjerojatne pustolovine).

Preko slikara Giuseppea Capogrossija 1936. Elsa Morante upoznala je književnika Alberta Moraviju za kojeg se udala 14. travnja 1941.; zajedno su upoznali i posjećivali najveće talijanske pisce i mislioce njihova vremena, kao primjerice Pier Paolo Pasolini (s kojim je Elsa dugo održavala prijateljski odnos do konačnog prekida oko 1971.), Umberto Saba, Attilio Bertolucci, Giorgio Bassani, Sandro Penna, Enzo Siciliano.

Tijekom Drugog svjetskog rata, kako bi izbjegli represiju nacista, Morante i Moravia napustili su okupirani Rim i sklonili se u Fondi, mjestašce u pokrajini Latina, nekoliko kilometara od mora. Ovaj dio južne Italije često će se pojavljivati u kasnijim narativnim djelima dvoje pisaca; Elsa Morante o tome prije svega govori u romanu La Storia.

Osim što je krenula pisati roman Menzogna e sortilegio (hr. Laž i čarolija), u tom je razdoblju počela raditi na prijevodu dnevnika (eng. Scrapbook) Katherine Mansfield. Nakon rata, Morante i Moravia upoznali su američkog prevoditelja Williama Weavera koji im je pomogao da dopru do američke javnosti.

Posredstvom Natalije Ginzburg, Elsa Morante je 1948. objavila svoj prvi roman, Menzogna e sortilegio, za izdavačku kuću Einaudi. Uz podršku kritičara Giacoma Debenedettija te je godine knjiga osvojila nagradu Viareggio (podijelila je nagradu s Aldom Palazzeschijem). Roman je zatim 1951. objavljen u Sjedinjenim američkim državama pod naslovom House of Liars  (preveli Adrienne Foulke i Andrew Chiappe za Williama Weavera, koji će kasnije prevesti La storia i Aracoeli ). Elsa Morante nije bila zadovoljna prijevodom, koji je bio kraći od originala za oko 150 stranica.

Idućih nekoliko godina obilježilo je njeno veliko zanimanje za kinematografiju, koje ja kasnije malo popustilo ali nikada nije iščezlo. 1949. odradila je prvi projekt u suradnji s Albertom Lattuadom, s kojim je napisala obradu za film koji se trebao zvati Miss Italia.1952  s Francom Zeffirellijem radila je na pripremi filma Verranno a te sull'aure. Nijedan od ova dva filma nije nikada snimljen po njenim predlošcima.

Između 1951. i 1952. Elsa Morante vodila je radijsku emisiju o filmskim kritikama. Projekt je propao nakon što je dala otkaz zbog cenzure koju je doživjela od uprave RAI-a. Prijateljstvo s Pasolinijem blagotvorno je djelovalo na njen interes za kinematografiju. Okušala se čak i u glumi, u ulozi zatvorenice, u filmu Accattone iz 1961. Često je bila uz Pasolinija dok je snimao filmove tijekom 60-ih godina. Radila je kao pomoćnica redatelja na filmu Il vangelo secondo Matteo (hr. Evanđelje po Mateju), ali njeno se ime ne navodi na odjavnoj špici. Često je anonimno surađivala u stvaranju glazbe za filmove, a jedini film u kojem je to učinila neanonimno je film Medea (1969.).

Sljedeći roman Else Morante, L'isola di Arturo (hr. Arturov otok) objavljen je u Italiji 1957. godine, ponovno za izdavačku kuću Einaudi, te je doživio veliki uspjeh kod publike i kod kritike (dobitnik nagrade Strega ). Godine 1962. snimljen je i istoimeni film u režiji Damiana Damianija .

Godine 1958. izdavač Langonesi izdao je zbirka od 16 pjesama Alibi, koja sadrži i pjesme koje su ranije objavljene u romanima Menzogna e sortileggio i L'isola di Arturo, također pjesma Avventura, koja je već objavljena u "Botteghe Oscure" 1951. pod naslovom L'avventura.

Godine 1963. Einaudi je izdao drugu zbirku kratkih priča Lo scialle andaluso (hr. Andaluzijski šal), koja sadrži i neke priče koje su već ranije objavljene u Gioco segreto.

1965. objavila je esej Pro e contro la bomba atomica (hr. Za i protiv atomske bombe) u kojemu se očituje sva hrabrost i jasnoća njene poetike.

Morante i Moravia rastaju se 1961. godine, iako se nikada nisu službeno razveli. Nekoliko godina ranije Elsa Morante imala je burnu vezu s redateljem Luchinom Viscontijem, a tih je ranih šezdesetih često dovođena u vezu i s njujorškim slikarom Billom Morrowom (1936. – 1962.), koji je poginuo u padu s nebodera. Tih se godina družila s kritičarem Cesare Garboli i glumcem Carlo Cecchi.

Nakon Morrowe smrti nastavila je sporadično pisati. Radila je na romanu Senta i confronti della religione koji nikada nije objavljen. 1968. objavljuje Il mondo salvato dai ragazzini (hr. Svijet koji spašavaju djeca), zbirku ili pjesmaricu koja na originalan način kombinira tradicionalne pjesme, poeziju i bajke

Roman La storia izašao je 1974. a radnja se odvija u Rimu tijekom Drugog svjetskog rata. Roman je stekao veliku popularnost kako u Italiji tako i u inozemstvu, ali je također doživio napade kritičara, militantnih ljevičara i desničara.

Posljednji roman Else Morante je Aracoeli, koji je također objavio Einaudi 1982. godine. Roman je osvojio nagradu Prix Medicis 1984. godine. Neposredno prije kraja pisanja romana, zadobila je prijelom bedrene kosti pri padu te je bila prisiljena dugo vremena boraviti u bolesničkom krevetu. Nakon što je knjiga izdana, otkrila je da je teško bolesna; pokušala je samoubojstvo 1983., ali ju je u zadnji čas spasila njena kućna pomoćnica Lucia Mansi. Podvrgnuta je teškoj operaciji koja, nažalost, nije bila osobito uspješna. Preminula je 1985. godine od srčanog udara.

Osim dvaju spomenutih svezaka Opere, objavljenih u Mondadorijevim Meridianijima, neki su tekstovi objavljeni postumno: poput dnevnika  Lettere ad Antonio iz 1938., koje je Einaudi objavio 1989. godine pod naslovom Diario 1938. Godine 2002. Irene Babboni i Carlo Cecchi prikupili su neke priče i izdali zbirku Racconti dimenticati (hr. Zaboravljene priče): knjiga obuhvaća 14 priča iz Il gioco segreto, neke priče objavljene u raznim časopisima, 12 kratkih dječjih priča i 1 neobjavljenu priču.

Godine 2012. objavljena je zbirka od 596 pisama Else Morante pod naslovom L'amata, koju je uredio njen nećak Daniele Morante, u suradnji s Giulianom Zagra.

Njezini se rukopisi čuvaju u Nacionalnoj središnjoj knjižnici u Rimu, koja je ugostila dvije izložbe posvećene spisateljici: prvu 2006. ( Le stanze di Elsa ) i drugu 2012. ( Santi, Sultani e Gran Capitani in camera mia).

Djela

Zbirke

 Opere I, uredili Carlo Cecchi i Cesare Garboli,  I Meridiani Mondadori, Milano, 1988. (Sadrži: Menzogna e sortilegio, L'isola d'Arturo, Alibi, Lo scialle andaluso)
 Opere II, uredili Carlo Cecchi i Cesare Garboli, I Meridiani Mondadori, Milano, 1990. (Sadrži: Il mondo salvato dai ragazzini, La Storia, Aracoeli, Pro e contro la bomba atomica, Lettere ad Antonio)

Romani

 Menzogna e sortilegio, Einaudi, 1948.
 L'isola di Arturo, Einaudi, 1957.
 La Storia, Einaudi, 1974.
 Aracoeli, Einaudi, 1982.

Pripovijetke

 Il gioco segreto, Milano, Garzanti, 1941. Sadrži 20 pripovijedaka:
 L'uomo dagli occhiali
 La nonna
 Via dell'Angelo
 Il gioco segreto
 Il compagno
 Cane
 Una storia d'amore
 Il cocchiere
 Lo scolaro pallido
 Innocenza
 L'Anima
 Appuntamento
 I due zaffiri
 La pellegrina
 I gemelli
 Il cavallo dell'ortolano
 Il confessore
 Un uomo senza carattere
 Il barone
 Frivolo aneddoto sulla Grazia
 Le bellissime avventure di Caterì dalla Trecciolina, tekst i ilustracije autorice, Torino, Einaudi, 1942.; 1995.; dopunjeno izdanje Le straordinarie avventure di Caterina 1959.; 1969.; 2007. Sadrži 13 pripovijedaka:
 Paoletta diventò principessa
 La casina che non c'è più
 La storia dei bimbi e delle stelle
 Storia di una povera Caroluccia
 La casa dei sette bambini
 Il sogno delle cento culle
 Rosettina alla finestra
 Ninna nanna della vecchietta
 La storia di Giovannola
 Un negro disoccupato
 Piuma mette k.o. l'amico Massimo
 Il soldato del re
 Il mondo Marte è cascato
 Lo scialle andaluso, Torino, Einaudi, 1963. Sadrži 12 pripovijedaka:
 Il ladro dei lumi
 L'uomo dagli occhiali
 La nonna
 Via dell'Angelo
 Il gioco segreto
 Il compagno
 Andurro e Esposito
 Il cugino Venanzio
 Un uomo senza carattere
 Il soldato siciliano
 Donna Amalia
 Lo scialle andaluso
 Racconti dimenticati, uredili Irene Babboni i Carlo Cecchi, Torino, Einaudi, 2002.
 Due sposi molto giovani
 La vecchia
 Il fratello maggiore
 Il viaggio
 Il figlio
 La signora giovane
 Le due sorelle
 Infanzia
 Il gomitolo
 Peccato originale
 Il corriere
 La matrigna
 La moglie brutta
 La moglie di Antonio
 La lezione privata
 Le ambiziose
 Ricordo di un giovane poco adatto alla vita
 Tempo di pace
 Aneddoti infantili
 Peccati
 Aneddoti infantili, Torino, Einaudi, 2013.
 Prima della classe
 I miei vestiti
 Il fratello minore
 L'istitutrice
 Lettere d'amore
 I peccati
 Patrizi e plebei
 Strani equipaggi
 Ingresso in società
 Il mondo Marte è cascato
 Domestiche
 Nostro fratello Antonio
 I vecchi avari
 Fioretti
 Il primo amore

Poezija

 Alibi, Longanesi, Milano 1958.; Garzanti, Milano 1988.; Einaudi, Torino 2004.
 Il mondo salvato dai ragazzini e altri poemi, Torino, Einaudi, 1968., Nagrada Brancati 2006., 2012.

Eseji

 Pro e contro la bomba atomica e altri scritti, Collana Piccola Biblioteca n.201., Milano, Adelphi, 1987. Sadrži:
 Rosso e bianco
 Il poeta di tutta la vita
 Sul romanzo
 Sull'erotismo in letteratura
 Navona mia
 Pro o contro la bomba atomica
 Il beato propagandista del Paradiso
 Piccolo manifesto e altri scritti, Milano, Linea d'ombra, 1988.
 Pagine di diario, in "Paragone letteratura", 39 (1988.), n.s., br. 7 (456), pp. 3-16
 Diario 1938, uredila Alba Andreini, Torino, Einaudi 1989. – 2005.
 PIccolo manifesto dei comunisti (senza classe ne partito), Lettera alle Brigate Rosse, Roma, Nottetempo, 2004.
 Catullo e Lesbia, Milano, Henry Beyle, 2013.
 La vita nel suo movimento. Recensioni cinematografiche 1950-1951., Torino, Einaudi, 2017.

Kazalište

 La serata a Colono. Parodia, Torino, Einaudi, 2013. (tekst izvorno objavljen u Il mondo salvato dai ragazzini )

Pisma

 Marta o Maria e Pranzo di Natale, u "Linea d'ombra", br. 13, 1986., str. 5-6 (dva pisma Goffredu Fofiju)
 L'amata. Lettere di e a Elsa Morante, uredio Daniele Morante u suradnji s Giulianom Zagra, Torino, Einaudi, 2012. (sadrži 596 pisama)
 Pranzo di Natale, s bilješkom Goffreda Fofija, Milano, Henry Beyle, 2014

Prijevodi

 Katherine Mansfield, Il libro degli appunti 1905-1922 Milano, Rizzoli, 1945., zatim u knjizi Il meglio di Katherine Mansfield, Milano, Longanesi, 1957.;pod naslovom Quaderno d'appunti, Milano, Feltrinelli, 1979., 2012 .; Milano, SE, 2011.

Izvori

Bibliografija

 Giacomo Debenedetti, L'isola di Arturo, in «Nuovi Argomenti», maggio-giugno 1957
 Giorgio Bàrberi Squarotti, Morante, in Poesia e narrativa del secondo Novecento, Milano, Mursia, 1961, pp. 268-71
 Angelo R. Pupino, Strutture e stile della narrativa di Elsa Morante, Ravenna, Longo, 1967
 Cesare Garboli, La stanza separata, Milano, Mondadori, 1969, pp. 56-71
 Giorgio Montefoschi, Funzione dei personaggi e linguaggio in "Menzogna e sortilegio" di Elsa Morante, in «Nuovi Argomenti», n.s., 15, 1969
 Carlo Sgorlon, Invito alla lettura di Elsa Morante, Milano, Mursia, 1972; 1978; 1985; 1994; 2005
 Cesare Cases, "La Storia". Un confronto con "Menzogna e sortilegio", in «Quaderni Piacentini», XIII, n. 53-54, 1974, poi in Patrie lettere, Torino, Einaudi, 1987, pp. 104-125
 Camillo Bria, Elsa Morante, Roma, Ciranna, 1976
 Gianni Venturi, Elsa Morante, Firenze, La nuova Italia ("Il castoro" n. 130), 1977
 Donatella Ravanello, Scrittura e follia nei romanzi di Elsa Morante, Venezia, Marsilio, 1980
 Gaetana Miglioli, Elsa Morante, Bologna, Barghigiani, 1982
 Franco Fortini, "Aracoeli", in «Corriere della Sera», 14 novembre 1982, poi in Saggi ed epigrammi, Milano, Mondadori, 2003, pp. 1593-1600
 Carmelo Samonà, E. Morante e la musica, in «Paragone», 432, febbraio 1986
 Cesare Garboli, Falbalas, Milano, Adelphi, 1987, pp. 170-75
 Marco Bardini, Dei "fantastici doppi", ovvero la mimesi narrativa dello spostamento psichico, in AA. VV., Per Elisa. Studi su "Menzogna e sortilegio", Pisa, Nistri Lischi, 1990, pp. 256-299
 Graziella Bernabo, Come leggere "La storia" di Elsa Morante, Milano, Mursia, 1991
 Per Elsa Morante, Milano, «Linea d'Ombra» Edizioni, 1993 (convegno di Perugia del 15-16 gennaio 1993; articoli di Alfonso Berardinelli, Giulio Ferroni, Giovanna Rosa, Cesare Garboli, Concetta D'Angeli, Giorgio Agamben, Sandro Onofri, Giacomo Magrini, Giuseppe Leonelli, Domenico Scarpa, Fabrizia Ramondino, Ginevra Bompiani, Marino Sinibaldi, Gianfranco Bettin, Giuseppe Pontremoli, Franco Serpa e Jytte Lollesgaard)
 Jean-Noël Schifano e Tjuna Notarbartolo (a cura di), Cahiers Elsa Morante, vol. 1, Napoli, ESI, 1993
 Cesare Garboli, Il gioco segreto, Milano, Adelphi, 1995
 Giovanna Rosa, Cattedrali di carta, Milano, Il Saggiatore, 1995; Milano, Net, 2006
 Jean-Noël Schifano e Tjuna Notarbartolo (a cura di), Cahiers Elsa Morante, vol. 2, Napoli, ESI, 1995
 Concetta D'Angeli e Giacomo Magrini (a cura di), Vent'anni dopo "La Storia": omaggio a Elsa Morante, Pisa, Giardini, 1995
 Alba Andreini, «L'isola di Arturo» di Elsa Morante, in Alberto Asor Rosa (a cura di), Letteratura Italiana Einaudi, Opere, vol. 4, tomo II, Torino, Einaudi, 1996, pp. 685-712
 Stefania Lucamante, Elsa Morante e l'eredità proustiana, Firenze, Cadmo, 1998
 Marco Bardini, Morante Elsa, italiana. Di professione, poeta, Pisa, Nistri-Lischi, 1999
 Pier Vincenzo Mengaldo, Menzogna e sortilegio: Elsa Morante, in Franco Moretti (a cura di), Il romanzo, vol. 5: Lezioni, Torino, Einaudi, 2003, pp. 571-584
 Concetta D'Angeli, Leggere Elsa Morante: Aracoeli, La Storia e Il mondo salvato dai ragazzini, Roma, Carocci, 2003
 Maria Rosaria Gilio, Le "lusinghe" di Maia nelle opere di Elsa Morante, Roma, Sovera, 2003
 Giuliana Zagra e Simonetta Buttò (a cura di), Le stanze di Elsa. Dentro la scrittura di Elsa Morante, Roma, Colombo, 2006 (con saggi di Cesare Garboli, Giuliana Zagra, Gabriella Palli Baroni, Simona Cives, Leonardo Lattarulo, Magda Vigilante, Laura Desideri, Alessia Dell'Orca, Luigi De Angelis e Paola Fuselli)
 Marco Bardini, House of Liars. The American Translation of "Menzogna e sortilegio", in Under Arturo's star. The Cultural Legacies of Elsa Morante, a cura di Stefania Lucamante e Sharon Wood, West Lafayette Indiana, Purdue University Press, 2006, pp. 112-128
 Elena Porciani, L'alibi del sogno nella scrittura giovanile di Elsa Morante, Soveria Mannelli, Iride, 2007
  Lily Tuck, Woman of Rome: A Life of Elsa Morante, New York, Harper Collins, 2008
 Francesca Giuntoli Liverani, Elsa Morante: l'ultimo romanzo possibile, Napoli, Liguori, 2008
 Ilaria Splendorini, Menzogna e sortilegio di Elsa Morante: una scrittura delle origini, Firenze, Le Lettere, 2010
 Lucia Dell'Aia, La sfera del puer. Il tempo dei ragazzini di Elsa Morante, Bari, Edizioni B.A. Graphis, 2010
 Goffredo Fofi e Adriano Sofri (a cura di), Festa per Elsa, Palermo, Sellerio, 2011 (articoli, omaggi e ricordi del 1985, testi di Patrizia Cavalli, Giorgio Caproni, Carmelo Samonà, Natalia Ginzburg, Franco Serpa, Elena De Angeli, Ginevra Bompiani, Fabrizia Ramondino, Giorgio Agamben, Tonino Ricchezza, Goffredo Fofi, Paolo Graziosi, Ninetto Davoli, Daniele Morante, Luca Coppola, Raffaele La Capria, Adriano Sofri, Gianfranco Bettin, Marino Sinibaldi)
 Gandolfo Cascio, L'estetica dell'ebreo e del cristiano nei racconti de «Lo scialle andaluso» di Elsa Morante, in AA. VV., Contemporary Jewish Writers in Italy: a Generational Approach, Utrecht, Igitur, 2007, pp. 40-45, ora in Id., Variazioni romane. Studi su Penna, Morante, Wilcock e Pecora, Uitgave Volksuniversiteit Amstelland, Amstelveen, 2011.
 Graziella Bernabò, La fiaba estrema. Elsa Morante tra vita e scrittura, Roma, Carocci, 2012
 Marco Bardini, Esporsi al pubblico: Elsa Morante tra occasioni mondane e impegno civile, in «Status Quaestionis», 3 (2012), pp. 1-29
 Marco Bardini, Elsa Morante e «L'Eroica», in «Italianistica», XLI (2012), 3, pp. 121-136.
 Siriana Sgavicchia (a cura di), «La Storia» di Elsa Morante. Atti del Seminario Mod (Società italiana per lo studio della modernità letteraria), Università per stranieri di Perugia, 24-25 febbraio 2011, Pisa, ETS, 2012.
 Siriana Sgavicchia, -    Da Bach a Cage a Bob Dylan. I 'contrasti musicali' di Elsa Morante, in Santi, Sultani, e Gran Capitani in camera mia. Inediti e ritrovati dall'Archivio di Elsa Morante (Catalogo della Mostra ottobre 2012 - marzo 2013 per il Centenario della nascita della scrittrice), a cura di G. Zagra, Roma, Biblioteca Nazionale Centrale, 2012, p. 123-128, ISBN 9788890799600;
 Jean-Noël Schifano, E.M. ou la Divine Barbare, Paris, Gallimard, 2013
 Giovanni Bassetti, Verso Colono. Elsa Morante e il teatro, Roma, Apes Editrice, 2013.
 «Nacqui nell'ora amara del meriggio». Scritti per Elsa Morante nel centenario della nascita, a cura di Eleonora Cardinale e Giuliana Zagra, Quaderni della Biblioteca Nazionale Centrale di Roma, 17, 2013
 Marco Bardini, Elsa Morante e il cinema, Pisa, ETS, 2014
 Siriana Sgavicchia, L'alibi della musica nella poesia di Elsa Morante, Sezione "Poeti da riscoprire", 2014, in poesia.blog.rainews.it
 Ornella Spagnulo, L'amata. Lettere di e a Elsa Morante, in «La rassegna della letteratura italiana», luglio-dicembre 2014.
 Siriana Sgavicchia, La parodia della tragedia nel deserto di Almendral, in ead., Il romanzo di lei. Scrittrici italiane dal secondo Novecento a oggi, Roma, Carocci, 2016,  ISBN 9788843073313; pp. 75-94.
 Galgano Andrea, "Gli alibi di Elsa Morante", in Id., "Lo splendore inquieto", Roma, Aracne, 2018, pp.21-31.

Pisci za djecu
Talijanski književnici
Životopisi, Rim

Elsa Morante


آدم مرجان (1958 -)، لاعب كرة قدم كويتي سابق لعب لنادي كاظمة الكويتي، ومدرب كرة قدم كويتي حالي.

مسيرته الكروية

بدأ مسيرته الكروية مع نادي كاظمة، وقد اعتزل معهم.

لعب مع منتخب الكويت لكرة القدم، وقد كان ضمن الفريق المشارك في بطولة كأس العالم لكرة القدم 1982، وكان الحارس رقم ثلاثة في منتخب الكويت لكرة القدم خلف أحمد الطرابلسي حارس مرمى نادي الكويت وجاسم بهمن حارس مرمى نادي القادسية الكويتي.

مسيرته التدريبية

عمل مدربا للحراس في نادي كاظمة فترة طويلة، وفي موسم 1998/1999 تم تعيينه مدربا خلفا للمدرب الألماني ثيو بوكير ، في يوم 2 مارس 2008 أشيع بأن نادي كاظمة سيقيل مدربه ويعين بدلا عنه آدم مرجان  في يوم 14 مارس 2008 تردد بأن نادي كاظمة قد أقال المدرب مارينكو كولجانين وعين دانكو ماتريغان مدربا بدلا منه وآدم مرجان مساعدا له  وبعدها تم تعيينه مدربا لنادي كاظمة في وقال بأن هدفه هو الفوز بلقب كأس الأمير 2007/2008.

في يوم 30 مارس 2008 لعب مباراته الأولى مع الفريق أمام نادي القادسية الكويتي، وقد استطاع أن يحقق التعادل بهدف مقابل هدف بعد أن كان نادي القادسية الكويتي متقدما عليه بهدف مقابل لا شيء.

في يوم 8 ابريل 2008 لعب الفريق أولى مبارياته في بطولة كأس الأمير 2007/2008، وقد استطاع أن يحقق الفوز على نادي اليرموك بهدف مقابل لا شيء ، وفي مباراة الإياب في تاريخ 12 ابريل 2008 استطاعوا الفوز بهدفين مقابل لا شيء ليتأهلوا إلى دور الثمانية ، وفي يوم 17 ابريل 2008 في مباراة الدور الربع نهائي، تعرض الفريق للخسارة أمام نادي القادسية الكويتي بهدف مقابل لا شيء في مباراة الذهاب ، وفي يوم 28 ابريل 2008 خسر مرة أخرى من نادي القادسية الكويتي بهدف مقابل لا شيء وخرج من البطولة.

الروابط الخارجية

المراجع

لاعبو كرة قدم رجالية كويتيون
أشخاص على قيد الحياة
حائزون على ميداليات في الألعاب الآسيوية في كرة القدم
حائزون على ميداليات في دورة الألعاب الآسيوية 1982
فائزون بميداليات فضية في الألعاب الآسيوية للكويت
لاعبو الدوري الكويتي
لاعبو كأس آسيا 1980
لاعبو كأس العالم 1982
لاعبو كرة قدم عرب شاركوا في كأس العالم
لاعبو كرة قدم في دورة الألعاب الآسيوية 1982
لاعبو كرة قدم كويتيون
لاعبو منتخب الكويت لكرة القدم
لاعبو نادي كاظمة
لاعبون فازوا بكأس الأمم الآسيوية
مدربو نادي كاظمة
مواليد 1377 هـ
مواليد 1957
مواليد 1958
مواليد في الكويت
حراس مرمى كرة قدم رجالية

آدم مرجان


An Cyanella cygnea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni G.Scott. An Cyanella cygnea in nahilalakip ha genus nga Cyanella, ngan familia nga Tecophilaeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyanella

Cyanella cygnea


El Arroyo Pando es un curso fluvial uruguayo que atraviesa el departamento de Canelones.

Nace en la Cuchilla Grande, pasa junto a la ciudad epónima de Pando y desemboca en el Río de la Plata, tras recorrer alrededor de 28 km. Sirve de límite entre Ciudad de la Costa y Neptunia.

Véase también
 Puente de los Treinta y Tres

Enlaces externos

Pando
Cuenca del Plata
Pando (Uruguay)
Ciudad de la Costa

Arroyo Pando


309706 Avila este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
309706 Avila este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la La Cañada de Juan Lacruz. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,17 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 20,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 309001-310000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2008
Centura de asteroizi

309706 Avila


An Stanhopea annulata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Rudolf Mansfeld. An Stanhopea annulata in nahilalakip ha genus nga Stanhopea, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stanhopea

Stanhopea annulata


1501 වසර (MDI) යනු,  ජූලියානු දින දසුන ප්‍රකාර,  සිකුරාදා දිනයකින් ඇරඹෙන සාමාන්‍ය අවුරුද්දක් (බැඳිය විසින් මුළු දින දසුන දක්වනු ඇත) විය.

1501


Klingel steht für
 Fahrradklingel, akustisches Signalgerät für den Straßenverkehr
 Klingel, ein akustisches Signalgerät
 Versandhaus Klingel, Handelsunternehmen

Klingel ist der Familienname folgender Personen:
 Angelika Klingel (* 1961), deutsche Diakonin und Sozialarbeiterin
 Hans Klingel (1932–2019), deutscher Zoologe und Verhaltensforscher

Siehe auch:

Klingel (Begriffsklärung)


Ingrīda Barkāne (geb. Verbele; * 18. Januar 1948 in Liepāja) ist eine ehemalige lettische Sprinterin und Hürdenläuferin, die für die Sowjetunion startete.

Bei den Olympischen Spielen 1968 in Mexiko-Stadt erreichte sie über 400 m das Halbfinale.

1974 schied sie bei den Leichtathletik-Europameisterschaften in Rom über 400 m im Halbfinale aus und gewann in der 4-mal-400-Meter-Staffel Bronze mit der sowjetischen Mannschaft. Im Jahr darauf folgte Gold in der 4-mal-320-Meter-Staffel bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1975 in Kattowitz.

Bei den EM 1978 in Prag wurde sie Siebte im 400-Meter-Hürdenlauf.

Persönliche Bestzeiten

 400 m: 51,9 s, 29. Juli 1975, Moskau
 400 m Hürden: 55,84 s, 11. August 1979, Kaunas

Weblinks

 Eintrag auf der Website des Lettischen Olympischen Komitees

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1968
400-Meter-Läufer (Sowjetunion)
4-mal-400-Meter-Staffel-Läufer (Sowjetunion)
400-Meter-Hürdenläufer (Sowjetunion)
Olympiateilnehmer (Sowjetunion)
Sowjetbürger
Lette
Geboren 1948
Frau

Ingrīda Barkāne


Charlotte af Preussen (født Victoria Elisabeth Augusta Charlotte; 24. juli 1860, død 1. oktober 1919 var en preussisk prinsesse, der var den sidste hertuginde af hertugdømmet Sachsen-Meiningen fra 1914 til 1918. Hun var datter af kejser Frederik 3. af Tyskland og Victoria af Storbritannien. Hun blev gift med den senere hertug Bernhard 3. af Sachsen-Meiningen i 1878.

Referencer

Eksterne henvisninger

Huset Hohenzollern
Prinsesser
Hertuginder
Kongelige fra Preussen

Charlotte af Preussen (1860-1919)


Ptičie este o comună slovacă, aflată în districtul Humenné din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 638 de locuitori. Se învecinează cu comuna Humenné.

Istoric
Localitatea Ptičie este atestată documentar din 1451.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Ptičie, Humenné


E111 may be:
 A European medical form now replaced by the European Health Insurance Card
 Orange GGN, a food additive, classified under E110 in the European Union
 The DB Class 111 locomotive
 Roentgenium, element 111 in the periodic table

E111