Der Jüdische Friedhof Gelnhausen in Gelnhausen im Main-Kinzig-Kreis in Hessen liegt südwestlich der Kernstadt.

Lage
Der Friedhof befindet sich außerhalb des zweiten Mauerrings der Stadt südöstlich des Schifftores nördlich der Straße Am Escher und nahe der Kinzig. Auf dem Escher oder Äscher (heute Schifftorstraße ohne Nr., Flur An der Bleiche) fanden im Mittelalter Hinrichtungen und Hexenverbrennungen statt, der Name leitet sich von Asche ab. 1349, während der Judenverfolgungen zur Zeit des Schwarzen Todes, wurden hier alle Juden der Stadt zusammengetrieben und verbrannt, sie waren vermutlich der Brunnenvergiftung beschuldigt und für die Seuche verantwortlich gemacht worden.

Geschichte
Der Friedhof wurde vermutlich im späten Mittelalter angelegt. Die ältesten datierbaren Grabsteine stammen aus dem 15. Jahrhundert, nach anderen Angaben aus dem Jahr 1616. Viele der älteren Steine sind eingesunken oder deren Inschrift verwittert. Erhaltene und gut lesbare Inschriften liegen ab der Mitte des 18. Jahrhunderts vor.

Die letzte Beisetzung fand am 10. März 1938 statt. Ende des Jahres lebten keine Juden mehr in Gelnhausen, während der Novemberpogrome 1938 richtete sich der antisemitische Hass gegen den Friedhof, auf dem Berichten zufolge einige Grabsteine umgeworfen wurden.

Anlage
Der Friedhof nimmt eine Fläche von 3353 m² ein. Unter zahlreichen hohen Bäumen befindet sich heute eine sehr dichte Ansammlung von einigen hundert Grabsteinen, größtenteils aus Sandstein, häufig sind sie barock dekoriert. Der straßenseitige, zum Schifftor gelegene Teil liegt deutlich höher, was entweder auf frühere Anlagen der Stadtbefestigung oder eine Doppelbelegung hinweist. Um den Friedhof verläuft eine Sandsteinmauer mit giebelförmigem Abschluss. Ein zugesetztes Tor an der Südseite trägt im Sturz die Jahreszahl 1825.

Literatur
 Paul Arnsberg: Die jüdischen Gemeinden in Hessen. Anfang – Untergang – Neubeginn. Band I. Herausgegeben vom Landesverband der Jüdischen Gemeinden in Hessen, Societäts-Verlag, Frankfurt 1971, ISBN 3-7973-0213-4, S. 240–246.
 Waltraud Friedrich: Kulturdenkmäler in Hessen. Main-Kinzig-Kreis II.2. Gelnhausen, Gründau, Hasselroth, Jossgrund, Linsengericht, Wächtersbach. Herausgegeben vom Landesamt für Denkmalpflege Hessen, Theiss, Wiesbaden/ Stuttgart 2011, ISBN 978-3-8062-2469-6, S. 597–598 (Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland).

Weblinks

 Jüdischer Friedhof Gelnhausen bei Alemannia Judaica

Einzelnachweise

Gelnhausen
Bauwerk in Gelnhausen
Kulturdenkmal in Gelnhausen
Friedhof
Gelnhausen

Jüdischer Friedhof Gelnhausen


Das Kerner-Lungenkraut (Pulmonaria kerneri) ist ein Angehöriger der Raublattgewächse.

Merkmale
Die ausdauernde krautige Pflanze erreicht eine Wuchshöhe von etwa 15 bis 35 cm. Der Stängel wächst aufrecht, die halbstängelumfassend sitzenden Stängelblätter sind am Grund etwas verbreitert. Im oberen Blütenstandbereich überragen meist längere Drüsenhaare die übrigen Haare deutlich. Die dunkelblaue, anfangs auch rötliche Blütenkrone ist an der Innenseite außerhalb des Haarringes fast kahl. Der Kelch ist zur Fruchtzeit vergrößert, etwa 9 Millimeter breit und 15 Millimeter lang.

Die bis 50 Zentimeter langen, nicht oder nur sehr schwach gefleckten Grundblätter sind allmählich in den Stiel verschmälert, lanzettlich und etwa drei- bis sechsmal so lang wie breit. Sie tragen gleich oder etwas verschieden lange Borsten; Drüsenhaare fehlen.

Blütezeit ist von Mai bis Juni, in tieferen Lagen schon im April.

Vorkommen
Das Kerner-Lungenkraut ist ein Endemit der nordöstlichen Kalkalpen mit Vorkommen im westlichen Niederösterreich, in Oberösterreich und der Obersteiermark. Es wächst zerstreut bis mäßig häufig in lichten Wäldern, Gebüschen und Waldwiesen in montanen bis subalpinen Höhenlagen.

Literatur
 Manfred A. Fischer, Karl Oswald, Wolfgang Adler: Exkursionsflora für Österreich, Liechtenstein und Südtirol. 3., verbesserte Auflage. Land Oberösterreich, Biologiezentrum der Oberösterreichischen Landesmuseen, Linz 2008, ISBN 978-3-85474-187-9.

Weblinks

 Thomas Meyer, Michael Hassler: Mittelmeer- und Alpenflora.

Lungenkräuter
Endemische Pflanze Österreichs

Kerner-Lungenkraut


L'arrêt Sicard est un arrêt rendu par le Conseil d'État le 27 avril 1962. Ce grand arrêt du droit administratif français a précisé le rôle des ministres dans la signature des décrets relevant de leur compétence, ainsi que le pouvoir réglementaire du Président de la République française.

Circonstances
Le requérant Jean Sicard fait un recours devant le juge administratif et invoque l'inconstitutionnalité de règlements édictés par le gouvernement. Il demande que le juge administratif frappe d'annulation le décret n°59-1379 du 8 décembre 1959 sur le motif de l'excès de pouvoir.

Le décret attaqué par les requérants aurait méconnu la Constitution : il ne devait pas être signé par le président de la République car seule la signature du Premier ministre était nécessaire, alors que le président a bien apposé sa signature. En effet, la signature du président n'est nécessaire que pour les textes délibérés en Conseil des ministres (article 13 de la Constitution). Aussi, il manquait le contreseing des ministres compétents prévu à l'article 22 de la Constitution.

Décision

La signature du président de la République est superfétatoire et ne rend pas le texte caduc
Le Conseil d'État considère que la signature supplémentaire du président de la République est , mais n'est pas de nature à rendre le texte caduc.

La signature du ministre responsable est nécessaire et son absence rend le texte caduc
Le juge administratif suprême réaffirme que, conformément à l'article 22 de la Constitution, les ministres doivent nécessairement contresigner les textes, faute de quoi le texte est nul.

Postérité

Extension du pouvoir réglementaire du président
Le commissaire du gouvernement Ordonneau soutient que . Cela conduit à augmenter considérablement le pouvoir réglementaire du président.

Clarification des pratiques
L'arrêt Sicard a apporté une première réponse aux questions liées à la pratique réglementaire du président de la République. Le juge administratif a considéré que le président n'a pas à signer de textes non délibérés en Conseil des ministres. Dans le célèbre arrêt Meyet, du 10 septembre 1992, il jugera que les décrets délibérés en Conseil des ministres doivent nécessairement être signés par le président, quand bien même la délibération en Conseil des ministres n'était pas prévue par les textes.

Notes et références

Grands arrêts de la jurisprudence administrative

Arrêt Sicard


As munições de fósforo branco são armas que usam um dos alótropos comuns do elemento químico fósforo. O fósforo branco é usado para gerar fumaça, iluminação e em munições incendiárias, e é comumente o elemento de queima de munição traçadora. Outros nomes comuns incluem WP e o termo de gíria "Willie Pete" ou "Willie Peter" derivado de William Peter, o alfabeto fonético da Segunda Guerra Mundial para "WP", que ainda é usado às vezes no jargão militar. O fósforo branco é pirofórico (se inflama em contato com o ar), queima ferozmente e pode incendiar tecidos, combustível, munição e outros combustíveis.

Além de suas capacidades ofensivas, o fósforo branco é um agente produtor de fumaça altamente eficiente, reagindo com o ar para produzir uma camada imediata de vapor de pentóxido de fósforo. Como resultado, munições de fósforo branco produtoras de fumaça são muito comuns, particularmente como granadas de fumaça para infantaria, carregadas em lançadores de granadas defensivos em tanques e outros veículos blindados, e como parte da distribuição de munição para artilharia ou morteiros. Eles criam cortinas de fumaça para mascarar o movimento, a posição, as assinaturas infravermelhas ou as posições de tiro das forças amigas. Eles são frequentemente descritos como rodadas de fumaça/marcador devido à sua função secundária de marcar pontos de interesse, como uma argamassa leve sendo usada para designar uma área-alvo para observadores de artilharia.

História

Acredita-se que o fósforo branco tenha sido usado pela primeira vez por incendiários fenianos (nacionalistas irlandeses) no século 19, na forma de uma solução em dissulfeto de carbono. Quando o dissulfeto de carbono evaporasse, o fósforo explodiria em chamas. Essa mistura ficou conhecida como "fogo feniano".

Em 1916, durante uma intensa luta pelo recrutamento para a Primeira Guerra Mundial, 12 membros do Industrial Workers of the World, um sindicato de trabalhadores contrário ao recrutamento, foram presos em Sydney, Austrália e condenados por usar ou conspirar para usar materiais incendiários, incluindo fósforo. Acredita-se que oito ou nove homens desse grupo, conhecido como Sydney Twelve, foram incriminados pela polícia. A maioria foi libertada em 1920 após um inquérito.

Primeira Guerra Mundial, o período entre guerras e a Segunda Guerra Mundial

O exército britânico introduziu as primeiras granadas de fósforo branco construídas em fábrica no final de 1916 durante a Primeira Guerra Mundial. Durante a guerra, bombas de morteiro de fósforo branco, projéteis, foguetes e granadas foram usados extensivamente pelas forças americanas, da Commonwealth e, em menor grau, pelas forças japonesas, tanto na geração de fumaça quanto na antipessoal. A Royal Air Force baseada no Iraque também usou bombas de fósforo branco na província de Anbar durante a revolta iraquiana de 1920.

Usos posteriores
As munições de fósforo branco foram usadas extensivamente na Coréia, Vietnã e mais tarde pelas forças russas na Primeira Guerra da Chechênia e na Segunda Guerra na Chechênia. Granadas de fósforo branco foram usadas no Vietnã para destruir os complexos de túneis vietcongues, pois queimavam todo o oxigênio e sufocavam os soldados inimigos abrigados no interior. Os soldados britânicos também fizeram uso extensivo de granadas de fósforo branco durante a Guerra das Malvinas para limpar as posições argentinas, pois o solo turfoso em que foram construídas tendia a diminuir o impacto das granadas de fragmentação. De acordo com GlobalSecurity.org, durante a Batalha de Grozny durante a Primeira Guerra Chechênia, cada quarto ou quinto disparo de artilharia ou morteiro russo era uma granada de fumaça ou fósforo branco.

Uso pelas forças dos EUA no Iraque
Em abril de 2004, durante a Primeira Batalha de Fallujah, Darrin Mortenson, do North County Times da Califórnia, relatou que as forças dos EUA usaram fósforo branco como arma incendiária enquanto "nunca sabiam quais eram os alvos ou quais danos as explosões resultantes causaram". Integrado ao 2º Batalhão, 1º Regimento de Fuzileiros Navais, Mortenson descreveu uma equipe de morteiros da Marinha usando uma mistura de fósforo branco e explosivos para bombardear um aglomerado de edifícios onde insurgentes iraquianos foram vistos ao longo da semana.  Em novembro de 2004, durante a Segunda Batalha de Fallujah, repórteres do Washington Post incorporados à Task Force 2-2, Regimental Combat Team 7 afirmaram que testemunharam canhões de artilharia disparando projéteis de fósforo branco. A edição de março/abril de 2005 de uma publicação oficial do Exército chamada Field Artillery Magazine relatou que "o fósforo branco provou ser uma munição eficaz e versátil e uma potente arma psicológica contra os insurgentes em linhas de trincheiras e buracos de aranha. . .  Disparamos missões 'shake and bake' contra os insurgentes usando WP [fósforo branco] para expulsá-los e HE [altos explosivos] para eliminá-los".

Conflito árabe-israelense
Durante o conflito Israel-Líbano de 2006, Israel disse que havia usado projéteis de fósforo "contra alvos militares em campo aberto" no sul do Líbano. Israel disse que o uso dessas munições era permitido por convenções internacionais. No entanto, o presidente do Líbano, Émile Lahoud, disse que bombas de fósforo foram usadas contra civis. A primeira reclamação oficial libanesa sobre o uso de fósforo veio do Ministro da Informação Ghazi Aridi.

Em suas primeiras declarações sobre a Guerra de Gaza de 2008-2009, os militares israelenses negaram totalmente o uso do WP, dizendo que "a IDF atua apenas de acordo com o que é permitido pela lei internacional e não usa fósforo branco". Numerosos relatórios de grupos de direitos humanos durante a guerra indicaram que projéteis WP estavam sendo usados por forças israelenses em áreas povoadas.

Conflito Nagorno-Karabakh de 2016
Após o conflito de Nagorno-Karabakh de 2016 sobre o território disputado de Alto Karabakh, o Ministério das Relações Exteriores do Azerbaijão afirmou que em 10 de maio daquele ano os militares armênios dispararam munições de artilharia de fósforo branco de 122 mm contra o território do Azerbaijão. Em 11 de maio, o Ministério da Defesa do Azerbaijão, juntamente com o Ministério das Relações Exteriores, convidou adidos militares de 13 países para visitar o território na vila de Askipara, onde o Ministério da Defesa diz ter encontrado uma munição de fósforo branco disparada pelas forças armênias. O uso de munição de fósforo pelos militares armênios também foi relatado pela Al Jazeera. O Gabinete do Procurador Militar do Azerbaijão iniciou um processo criminal após a descoberta. O Ministério das Relações Exteriores da NKR e o Ministério da Defesa da Armênia o descartam como uma falsificação e distorção da realidade. Fontes da mídia armênia negaram isso como uma operação encenada pelo Azerbaijão, citando a ausência de evidências da presença de um projétil ou de um projétil sendo usado pelos armênios, acrescentando que esta não era uma história, pois não havia evidências de qualquer uso.

Lei internacional
Embora em geral o fósforo branco seja um produto químico industrial não sujeito a restrições, certos usos em armamentos são proibidos ou restringidos por leis internacionais gerais: em particular, aquelas relacionadas a dispositivos incendiários.

O artigo 1º do Protocolo III da Convenção sobre Certas Armas Convencionais define uma arma incendiária como "qualquer arma ou munição que seja projetada principalmente para incendiar objetos ou causar queimaduras em pessoas através da ação de chama, calor ou combinação destes, produzido por uma reação química de uma substância entregue no alvo". O artigo 2º do mesmo protocolo proíbe o uso deliberado de armas incendiárias contra alvos civis (já proibido pelas Convenções de Genebra), o uso de armas incendiárias de lançamento aéreo contra alvos militares em áreas civis e o uso geral de outros tipos de armas incendiárias contra alvos militares localizados dentro de "concentrações de civis" sem usar todos os meios possíveis para minimizar as baixas.

Referências

Armas incendiárias

Munições de fósforo branco


عبد الحي العراقي مخرج مغربي من مواليد سنة 1949 بمدينة فاس، من بين أفلامه منى صابر وجناح الهوى، والمسلسل التلفزيوني مقطوع من شجرة على قناة دوزيم.

مسيرته

تخرّج عبد الحي العراقي من كلية لويس لوميير في باريس، ودرس ثالث دورة للسينما في السوربون مع جان روش. بعد أن عمل في مجال الإعلانات والراديو والتليفزيون المغربي، أخرج عدداً من الأفلام القصيرة.

ويعد فيلم منى صابر هو أوّل فيلم طويل له.

أعماله

 منى صابر: 2002
 ريح البحر: 2006
 جناح الهوى: 2011
 مقطوع من شجرة، مسلسل تلفزيوني: 2015
 حبائل العنكبوت، فيلم تلفزيوني: 2016
 علي يا علي، فيلم تلفزيوني: 2017
 قلب كريم، فيلم تلفزيوني: 2019

الجوائز

فاز
 جناح الهوى - جائزة الجمهور في مهرجان مونبلييه لأفلام المتوسط (2012)
 علي يا علي - فاز بالجائزة الكبرى لمهرجان مكناس الثامن للدراما التلفزيونية، وعادت جائزة أحسن دور نسائي لفاطمة الزهراء بناصر عن دور الأم، كما منحت لجنة التحكيم تنويها خاصا للطفل زياد حمان الذي شخص دور علي في الفيلم.

ترشح
 منى صابر - النجمة الذهبية في المهرجان الدولي للفيلم بمراكش (2001)
 جناح الهوى - جائزة مهر العرب في مهرجان دبي السينمائي الدولي (2011)
 جناح الهوى - الجائزة الكبرى في مهرجان واغادوغو للسينما والتلفزيون الأفريقي (2013)
 جناح الهوى - الجائزة الكبرى في مهرجان صوفيا السينمائي الدولي (2013)

مراجع

وصلات خارجية

 عبد الحي العراقي على موقع africine
 عبد الحي العراقي على موقع allocine

أشخاص من فاس
مخرجون مغاربة
مواليد 1949

عبد الحي العراقي


An Anchomanes in uska genus han Liliopsida. An Anchomanes in nahilalakip ha familia nga Araceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anchomanes

Anchomanes


Zhang Dechang (Shandong, 23 de agosto de 1978) é um remador chinês, medalhista olímpico.

Carreira

Dechang conquistou a medalha de bronze nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio com a equipe da China no oito com feminino, ao lado de Guo Linlin, Ju Rui, Li Jingjing, Miao Tian, Wang Zifeng, Wang Yuwei, Xu Fei e Zhang Min, com o tempo de 6:01.21.

Remadores olímpicos da China
Remadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Zhang Dechang


Geometride ana eksen, elipslerin ve hiperbollerin tanımlanmasında kullanılan bir terimdir. Ana eksen, elipsler için merkezlerinden geçen en uzun kiriş, hiperboller için de iki kollarının arasındaki en kısa açıklıktır.

Özellikle gök biliminde ana eksen uzunluğunun yarısı, yarıçapın çemberlerde kullanımına benzer biçimde elipslerin büyüklüklerini belirtmekte kullanılır.

Bir elipste ana eksen ve tâlî eksen. Bu iki eksen elipsin merkezinde kesişir. Kırmızı noktalar, elipsin odaklarını göstermektedir.

Konik kesitler
Yörüngeler

Ana eksen


Mortal Kombat Legends: Battle of the Realms (Br/Prt: Mortal Kombat Legends: Batalha dos Reinos) é um filme norte-americano de animação adulto de artes marciais de 2021 baseado na franquia Mortal Kombat criado por Ed Boon e John Tobias. O estúdio sul coreano Studio Mir animou o filme e foi produzido pela Warner Bros. Animation. Continuação de Mortal Kombat Legends:  Kombat Legends: Scorpion's Revenge]], tem uma história tomando inspiração de  Mortal Kombat II, 3, Deception e X, seguindo o torneio de luta Mortal Kombat em Outworld. Liu Kang tenta cumprir seu destino como campeão do torneio anterior, enquanto Scorpion tenta impedir Shinnok de conseguir um artefato místico enquanto é caçado pelo jovem Sub-Zero.

Elenco
 Jordan Rodrigues como Liu Kang
 Patrick Seitz como Hanzo Hasashi / Scorpion
 Bayardo De Murguia como Kuai Liang / Sub-Zero
 Joel McHale como Johnny Cage
 Jennifer Carpenter como Sonya Blade
 Artt Butler como Shang Tsung, Soldado de Shao Kahn, Cyrax
 Robin Atkin Downes como Kano
 Dave B. Mitchell como Raiden, Sektor, Kintaro
 Ike Amadi como Jackson "Jax" Briggs, One Being
 Kevin Michael Richardson como Shinnok, Reiko
 Grey Griffin como Kitana, Satoshi Hasashi, Li Mei
 Fred Tatasciore como Shao Kahn
 Matthew Mercer como Kurtis Stryker, Demon One, Smoke
 Matthew Yang King como Kung Lao
Paul Nakauchi como Mestre Lin Kuei
Emily O'Brien como Jade, Lin Kang
Debra Wilson como D'Vorah
 Matthew Lillard como Salsicha Rogers (participação no logo da Warner Bros. Animation)

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 2021
Filmes dos Estados Unidos
Filmes de ação
Filmes de ação dos Estados Unidos
Filmes de animação dos Estados Unidos
Filmes de artes marciais
Mortal Kombat
Filmes da Warner Bros.
Filmes de fantasia dos Estados Unidos
Filmes lançados diretamente em mídia doméstica


Callitropsis nootkatensis, formerly known as Cupressus nootkatensis (syn. Xanthocyparis nootkatensis, Chamaecyparis nootkatensis), is a species of tree in the cypress family native to the coastal regions of northwestern North America. This species goes by many common names including: Nootka cypress, yellow cypress, Alaska cypress, Nootka cedar, yellow cedar, Alaska cedar, and Alaska yellow cedar. The specific epithet nootkatensis is derived from its discovery by Europeans on the lands of a First Nation of Canada, the Nuu-chah-nulth people of Vancouver Island, British Columbia, who were formerly referred to as the Nootka.

Description
Callitropsis nootkatensis is an evergreen conifer growing up to  tall, exceptionally , with diameters up to . The bark is thin, smooth and purplish when young, turning flaky and gray. The branches are commonly pendulous, with foliage in flat sprays and dark green scale-leaves measuring  long. The cones, maturing biannually, have 4 (occasionally 6) scales, and resemble the cones of Cupressus lusitanica (another species which can show foliage in flat sprays), except being somewhat smaller, typically  in diameter; each scale has a pointed triangular bract about 1.5–2 mm long, again similar to other Cupressus and unlike the crescent-shaped, non-pointed bract on the scales of Chamaecyparis cones. The winged seeds are small, thus dispersing at a close range; additionally, only a small percentage is viable.

The Caren Range on the west coast of British Columbia is home to the oldest Nootka cypress specimens in the world, with one specimen found to be 1,834 years old; some specimens may be over 3,000 years old.

Callitropsis nootkatensis is one of the parents of the hybrid Leyland cypress; the other parent, Monterey cypress (Hesperocyparis macrocarpa), was also considered to be in the genus Cupressus, but in the North American Hesperocyparis clade, which has generally been found to be phylogenetically closer to C. nootkatensis than the Old World clade Cupressus sensu stricto.

Taxonomy
First described in the genus Cupressus as Cupressus nootkatensis in 1824, it was transferred to Chamaecyparis in 1841 on the basis of its foliage being in flattened sprays, as in other Chamaecyparis, but unlike most (though not all) other Cupressus species.
However, this placement does not fit with the morphology and phenology of the cones, which are far more like Cupressus, maturing in two years rather than one. Genetic evidence, published by Gadek et al., strongly supported its return to Cupressus and exclusion from Chamaecyparis.

Farjon et al. (2002) transferred it to a new genus Xanthocyparis, together with the newly discovered Vietnamese golden cypress (Xanthocyparis vietnamensis); this species is remarkably similar to Nootka cypress and the treatment has many arguments in its favour, as while they are not related to Chamaecyparis, neither do they fit fully in Cupressus despite the many similarities.
Little et al. confirmed this relationship with further evidence and pointed out that an earlier nomenclatural combination in the genus Callitropsis existed, as Callitropsis nootkatensis (D.Don) Oerst., published in 1864 but overlooked or ignored by other subsequent authors. Little et al. therefore synonymised Xanthocyparis with Callitropsis, the correct name for these species under the ICBN when treated in a distinct genus. The name Xanthocyparis has now been proposed for conservation, and the 2011 International Botanical Congress followed that recommendation.

In 2010, Mao et al. performed a more detailed molecular analysis and placed Nootka cypress back in Cupressus. This was disputed, as the tree would compose a monophyletic subgenus, but the Gymnosperm Database suggested that it could comprise a monotypic genus as Callitropsis nootkatensis.
In 2021, a molecular study by Stull et al. found the species to indeed belong to the distinct genus Callitropsis and recovered this as the sister genus to Hesperocyparis. The clade comprising both was found to be sister to Xanthocyparis (containing only the Vietnamese golden cypress), and the clade containing the three genera was found to be sister to a clade containing Juniperus and Cupressus sensu stricto.

Distribution and habitat
The species grows in moist areas of coastal mountains of the Pacific Northwest, including those of the Cascades, from the Kenai Peninsula in Alaska to the Klamath Mountains in northernmost California. It can be found at elevations higher than those reached by Thuja plicata (western redcedar), sometimes in a krummholz form, and even occupying very rocky sites (near the California-Oregon border). It can be found at elevations of  in Southeast Alaska and between  from coastal British Columbia into Oregon. Isolated groves near Nelson, British Columbia, and John Day, Oregon, may be the descendants of local populations dating to the Last Glacial Period.

Ecology
The tree benefits from annual precipitation exceeding , particularly in deep snow though with temperatures not often dropping below . Snow tends not to break the flexible branches. It is shade tolerant, but less so than associated mountain hemlock (Tsuga mertensiana) and Pacific silver fir (Abies amabilis), and grows slowly. Anti-fungal chemicals within the tree aid in its longevity. It is also rarely afflicted by insects, although is susceptible to heart rot.

In Alaska, where the tree is primarily referred to as "yellow cedar," extensive research has been conducted into large-scale die-offs of yellow cedar stands. These studies have concluded that the tree has depended upon heavy coastal snowpacks to insulate its shallow roots from cold Arctic winters. The impacts of climate change have resulted in thinner, less-persistent snowpacks, in turn causing increased susceptibility to freeze damage.  This mortality has been observed over 7% of the species range, covering approximately 10 degrees of latitude from northern southeast Alaska to southern British Columbia. Substantial future mortality is likely due to warming temperatures and decreasing snowpacks. The U.S. Fish & Wildlife Service is reviewing whether to designate the species as threatened or endangered.

Uses

The Nootka cypress is used extensively by the indigenous peoples of the Pacific Northwest Coast, along with another cypress, Thuja plicata (western redcedar). While the wood and inner bark of western redcedar was preferred for larger projects like houses and canoes, the stronger inner bark of Nootka cypress was used for smaller vessels and utensils, including canoe paddles and baskets, as well as thread for clothing and blankets.

This species has been considered to be one of the finest timber trees in the world and has been exported to China during the last century. The wood has been used for flooring, interior finish and shipbuilding.
The tree has extreme heartwood qualities that make it one of the most desired sources of firewood on the West Coast. It burns very hot and lasts a long time as embers. A tree can still be used for firewood up to 100 years after its death.

Construction
The various physical properties of the wood make it an attractive material for both general construction and boatbuilding. Due to its slow growth it is hard and, like other cypress woods, it is durable; it therefore offers good dimensional stability and is resistant to weather, insects, and contact with soil. It works easily with hand or machine tools, turning and carving quite well. It can be fastened with glues, screws, and nails. Nootka cypress's texture, uniform color, and straight grain will take a fine finish. It resists splintering and wears smoothly over time. When fresh cut it has a somewhat unpleasant bitter scent, but when seasoned it has barely any discernible odor, hence its traditional use in face masks.

Due to its expense, it is used mainly for finished carpentry. Typical uses include exterior siding, shingles, decking, exposed beams, glue-laminated beams, paneling, cabinetry, and millwork. In historic preservation it can be used as a substitute for Thuja plicata (western redcedar) and Taxodium distichum (bald cypress), due to current difficulties in obtaining quality timber of those species due to environmental concern and past over-exploitation, although this applies equally to Nootka cypress.

Other uses for Nootka cypress include saunas, and battery containers due to its resistance to acids. Traditionally, paddles, masks, dishes, and bows were made from the wood.

Landscaping
The drooping branchlets give the tree a graceful weeping appearance. It makes an attractive specimen tree in parks and open spaces. It can also be used as a tall hedge. It will grow in USDA plant hardiness zones 5-9, but can be difficult to grow. Best growth is in light or heavy soil, preferably well drained, and in climates with cool summers. It prefers semi-shade to full sun. It can also be used in bonsai.

Under the synonym Xanthocyparis nootkatensis the cultivar C. nootkatensis 'Pendula' has gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.

In Indigenous culture
A legend amongst the Nootka peoples of the Hesquiaht First Nation tells of the origins of the Nootka cypress.  In the legend, a raven encounters three young women drying salmon on the beach. He asks the women if they are afraid of being alone, or of bears, wolves, and other animals.  Each woman responded "no".  But when asked about owls, the women were indeed afraid of owls.  Hearing this, the trickster raven hid in the forests, and made the calls of an owl.  The terrified women ran up the mountains, but turned into Nootka cypress trees when they were out of breath.  According to the Nootka, this is why Nootka cypress grows on the sides of mountains, and also why the bark is silky like a woman's hair, and the young trunk is smooth like a woman's body.

In Tlingit culture the story of Natsilane describes how a Nootka cypress was used to carve the world's first killer whale.

Gallery

References

Further reading

External links

 Gymnosperm Database: Cupressus nootkatensis
 Pinetum.org: Cupressus nootkatensis - Photo of cones

nootkatensis
Trees of Alaska
Trees of British Columbia
Trees of the Northwestern United States
Trees of the Southwestern United States
Plants described in 1824
Native American culture
Trees of mild maritime climate

Callitropsis nootkatensis


Das Grazer Hochschulstudio war von 1946 bis 1950 ein Theaterensemble von Studenten in Graz.

Geschichte
Das 'Hochschulstudio' wurde nach dem Zweiten Weltkrieg in Graz von Studenten als Studententheater gegründet. Neben dem realen Hunger nach dem Krieg, bedingt durch die Knappheit der Lebensmittel, versuchten die Studenten im Alter zwischen 20 und 30 Jahren auch ihren geistigen Hunger zu stillen und an die freie Literatur anzuknüpfen, die vor dem Nationalsozialismus da war und in Antiquariaten oder Fetzenmärkten gekauft wurde.

Hellmuth Himmel, späterer Ordinarius der Universität Graz, Rudolf Kellermayr, späterer Direktor des Akademischen Gymnasiums in Graz, Willy Haring, späterer Oberregierungsrat im Kulturamt der Steiermärkischen Landesregierung und Ulrich Baumgartner, späterer Intendant der Wiener Festwochen, gründeten das 'Hochschulstudio'.

1946 wurde programmatisch mit Georg Büchners Leonce und Lena begonnen. Gleichzeitig begann die Gruppe mit dem Studentenbrettl ein literarisches Kabarett im Mensasaal des Studentenhauses, wo Hellmuth Himmel und Emil Breisach, später steirischer Rundfunkintendant und Mitbegründer des Forum Stadtpark, die meisten Texte beitrugen. Im Herbst inszenierte Harald Kopp, späterer Leiter der 'Tellerwäscher' und Direktor der 'Grazer Komödie' nach William Shakespeares Maß für Maß die damals noch gewagte Übersetzung von Hans Rothe Zweierlei Maß. Die Bühnenbilder schuf der Maler Franz Rogler. Um das Akademische zu betonen, wurde zwischen den Szenen aus der Schlegel-Tieckschen Übersetzung gelesen.

Bald trat die erste Krise ein. Fast alle standen als Heimkehrer aus dem Krieg vor ihren Abschlussprüfungen. Die vielen Proben raubten die Zeit für das Studium. Das Ensemble schrumpfte. Aber es ergab sich, dass studierende Schauspieler der Universität dazu kamen. Das ließ das 'Hochschulstudio' mit der Zeit zu einem wirklichen Theater werden. Es führte aber auch zu Konflikten mit der Bühnengewerkschaft, obwohl das Geschäftliche und Organisatorische immer sekundär blieb. Man spielte wie bei den alten Wanderbühnen auf Teilung: alle Mitwirkenden bis zum Billeteur und zur Kassierin erhielten pro Abend zehn Schilling. Bei geringen Einnahmen gingen Alle leer aus.

Gespielt wurde in weiterer Folge Oscar Wildes selten gespieltes Fragment Eine florentinische Tragödie und Klabunds Lustspiel X Y Z. Jean-Paul Sartres  Hinter geschlossenen Türen war das erste Werk der Moderne und die erste Aufführung eines Werkes von Sartre in Graz. Universitätsprofessor Konstantin Radaković, der wärmste Förderer des 'Hochschulstudios' unter den akademischen Lehrern, hielt, wie auch später bei anderen Aufführungen noch oft, eine Einführungsrede. Die Aufführung von Hans Kaltnekers Drama Das Bergwerk war eine weitere Pionierarbeit, mit der das 'Hochschulstudio' auch in Bruck an der Mur und in Kapfenberg gastierte. Dem folgte Émile Verhaerens Philipp II. mit der Gastinszenierung von Ludwig Andersen, dem späteren Schauspieldirektor, dann Rabindranath Tagores Chittra unter der Leitung von Karlheinz Böhm und auch eine Kindervorstellung mit Waldemar Bonsels Weihnachtsspiel.

Mit Erfolg produzierte das 'Hochschulstudio' auch Uraufführungen österreichischer Autoren: von Emil Breisach Der Maler, von Alfred Mikesch Der Konnetabel, vom Musikforscher und späteren Gründer des Instituts für Wertungsforschung (jetzt: Institut für Musikästhetik) an der Grazer Musikakademie (jetzt: Universität für Musik und darstellende Kunst Graz) Harald Kaufmann Vittoria Colonna und mit besonderem Erfolg in einer Freilichtaufführung im Garten des Luschinschlössl am Rosenberg die Komödie Des Teufels Zeitvertreib von Hellmuth Himmel.

1948 im Rahmen der österreichischen Hochschulwochen wurde mit einer festlichen Aufführung im Meerscheinschlössl Pedro Calderón de la Barcas Das große Welttheater in der Übersetzung von Joseph von Eichendorff gespielt. Danach übergab Ulrich Baumgartner, der über zwei schwere aber erfolgreiche Jahre als Direktor, Regisseur und Schauspieler die Hauptlast getragen hatte, die Leitung an Heinz Gerstinger, späterer Chefdramaturg in Graz, Augsburg und Wien.

Nach Gastspielen des Welttheaters in Leoben und Seckau wurde in Graz Johann Wolfgang von Goethe Mahomet von Voltaire aufgeführt. Dann Avantgarde-Theater mit dem surrealen Stück Sankt Nikolaus von E. E. Cummings, wo Rudolf Lenz, der spätere Filmstar, erstmals auf der Bühne stand. Neue Brettl-Abende und Christian Dietrich Grabbes Scherz, Satire, Ironie und tiefere Bedeutung in einer Bearbeitung von Gerstinger in modernen Kostüme in die Gegenwart versetzt, steigerte unerwartet die Beliebtheit des 'Hochschulstudios'. Mit dem Dramolett Das tägliche Leben von Rainer Maria Rilke, dem Lyrikliebling der Nachkriegsjugend, wurde Rilke als Dramatiker vorgestellt. Diese Aufführung wurde vom Grazer Rundfunk übertragen. Mit Der Brückengeist von Julius Maria Becker wurde ein vergessener Expressionist neuerlich bekannt gemacht. Mit Fjodor Michailowitsch Dostojewskis Hellen Nächten, dramatisiert von Jörg Liebenfels, dem jüngsten Mitglied des 'Hochschulstudios', später führendes Mitglied des Deutschen Theaters in Göttingen, gelang eine weitere, erfolgreiche Uraufführung. Ein Dämonischer Abend mit Werken von Hugo von Hofmannsthal, Maurice Maeterlinck und Franz Kafka war theaterhistorisch bedeutend, weil mit dem Fragment Der Gruftwächter, der einzigen dramatischen Arbeit von Kafka, erstmals ein Werk von Kafka zur Aufführung gebracht wurde. Das Bühnenbild dieses Abends entwarf der Maler Hans Fronius. Jahre später beanspruchte ein kleines Theater in Paris die Welturaufführung für sich. Das Hochschulstudio konnte nicht gegen diese Behauptung auftreten, weil es zu diesem Zeitpunkt nicht mehr bestand.
Im Goethejahr 1949 war geplant, den Urgötz auf der damals noch halbverfallenen Schloßbergbühne aufzuführen. In brieflichen Auseinandersetzungen mit der Stadt Graz erwirkte der Rektor der Universität, Johann Fischl, die Erlaubnis, dass Studenten und Arbeiter der Universität unbezahlt die Schlossbergbühne als Freilichtbühne wiederherstellen 'durften'. Walter Backes, ehemaliger Paradekomiker des 'Hochschulstudios', nun Beamter im Außenministerium, späterer Botschafter in Athen, vermittelte in diesem Konflikt, sodass die Aufführung stattfinden konnte. Fritz Stöckl, späterer Fabrikdirektor in Wien, spielte den Götz, Fritz Kern den Weislingen. Die Statisterie waren englische Besatzungssoldaten. Hellmuth Himmel hat die schwierige Aufgabe des Inspizienten übernommen. Sechsmal konnte die Aufführung vor 800 Zuschauern wiederholt werden. Die Vorstellung wurde vom Wirt des Schloßbergrestaurants bekämpft. Er spielte in seinem Gastgarten  während der ganzen Vorstellung Musik. So musste Adelheid von Weislingen bei den Klängen eines Tangos sterben.

Im Herbst 1949 wurde dem 'Hochschulstudio' angeblich aus hygienischen Gründen, die weitere Nutzung des Mensasaales verboten. Man übersiedelte in den Theatersaal der Schauspielschule Neuber-Gaudernack in der Bürgergasse. Deren Direktorin nahm das 'Hochschulstudio' freundlich auf. Aber die typische Atmosphäre des 'Hochschulstudios' konnte nicht mehr hergestellt werden. Als man Oskar Wildes Bunbury aufführte, wurde dem 'Hochschulstudio' Konkurrenzkampf mit dem Grazer Stadttheater vorgeworfen. Letzter großer Erfolg war Georg Kaisers Das Floß der Medusa, das mit Ausnahme von zwei Erwachsenen, durchwegs von Kindern dargestellt wurde, während man sich zeitgleich in Wien nur mit jungen Schauspielern über das Stück wagte. Es folgte zu Ostern vor dem Mausoleum das Passionsspiel Die Mutter des Gestas. Als letzte Vorstellungen in der Theaterschule folgten George Bernard Shaws Der Schlachtenlenker, als Uraufführung das Schauspiel Die Flucht von Richard Trauner, noch ein Brettl und vor dem Meerscheinschlössl das Schauspiel Kirke von Gerstinger in der Kriegszeit geschrieben, mit dem unglücklichen Titel Menschen, Götter, Liebe. Gerstinger schrieb dazu: die Liebe der Menschen und Götter schien uns verlassen zu haben, wir hatten wenig Geld und keinen Nachwuchs, vor allem keine Nachfolger für die Führung, denn wir waren inzwischen zu alt geworden, noch ein Studententheater zu führen.

Literatur
 Heinz Gerstinger: Persönliche Erinnerungen an Hellmuth Himmel und das Grazer Hochschulstudio. In: Die andere Welt. Aspekte der österreichischen Literatur des 19. und 20. Jahrhunderts. Festschrift für Hellmuth Himmel zum 60. Geburtstag. Herausgegeben von Kurt Bartsch, Dietmar Goltschnigg, Gerhard Melzer, Wolfgang Heinz Schober; Francke Verlag, Bern und München 1979, ISBN 3-7720-1449-6.

Einzelnachweise

Historischer Theatername
Theaterensemble
Kabarett (Österreich)
Theater (Graz)
Gegründet 1946
Aufgelöst 1950
Grazer Geschichte

Grazer Hochschulstudio


An Calamagrostis quadriseta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jacques-Julien Houtou de La Billardière, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Spreng.. An Calamagrostis quadriseta in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis quadriseta


Général (en anglais, general ou full general, pour le distinguer des grades inférieurs d'officier général) est le grade le plus élevé pouvant être atteint par les officiers en service de l'armée britannique. Le grade peut également être détenu par des officiers des Royal Marines occupant des postes à trois services, par exemple le général , ancien vice-chef d'état-major de la Défense.

Un général est supérieur à un lieutenant général mais subordonné à un Field marshal, qui n'est désormais décerné qu'à titre honorifique. Le grade est OF-9 sur l'échelle des grades de l'OTAN, équivalent à un amiral dans la Royal Navy ou à un maréchal en chef de l'air dans la Royal Air Force et les forces aériennes de nombreux pays du Commonwealth.

Les officiers détenant les grades de lieutenant général et de major général peuvent être considérés de manière générique comme des généraux.

Insigne
L'insigne d'un général est une épée et un bâton croisés. Celui-ci est apparu tout seul pour le grade désormais obsolète de général de brigade. Un major général a un point sur cet emblème ; un lieutenant général une couronne au lieu d'un pépin; et un général à part entière à la fois un pépin et une couronne. L'insigne du grade le plus élevé, celui de maréchal, est constitué de matraques croisées dans une couronne et surmontées d'une couronne.

Notes et références

Grade militaire des Royal Marines
Grade militaire de la British Army

Général (Royaume-Uni)


West Liberty may refer to some places in the United States:

West Liberty, Illinois
West Liberty, Howard County, Indiana
West Liberty, Jay County, Indiana
West Liberty, Iowa
West Liberty, Kentucky
West Liberty, Missouri
West Liberty, Ohio, in Logan County
West Liberty, Crawford County, Ohio
West Liberty, Morrow County, Ohio
West Liberty, Pennsylvania
West Liberty, West Virginia
West Liberty University

West Liberty


An Erythrodes in uska genus han Liliopsida. An Erythrodes in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Erythrodes

Erythrodes


James A. Morrow (né le ) est un mathématicien américain et professeur émérite de mathématiques à l'université de Washington à Seattle, Washington. Ses intérêts de recherche sont passés des fonctions de plusieurs variables complexes et de la géométrie différentielle à des problèmes inverses discrets au milieu de sa carrière.

Formation et carrière
Morrow est né à Little Rock, Arkansas et a fréquenté le lycée à Dallas, Texas. En 1963, Morrow a obtenu un baccalauréat ès sciences du California Institute of Technology (Caltech) à Pasadena, en Californie. En 1967, il a obtenu son doctorat en mathématiques de l'université Stanford à Palo Alto, Californie. Sa thèse, intitulée "The Topological Type of Non-Singular Deformations of Singular Surfaces" et consacrée au type topologique des déformations non singulières des surfaces singulières, a été rédigée sous la direction de Kunihiko Kodaira. Après avoir enseigné à l'Université de Californie à Berkeley pendant deux ans, Morrow a rejoint la faculté de l'Université de Washington à Seattle, Washington en tant que professeur adjoint en 1969. Il a été promu professeur associé en 1973 et professeur en 1978.

Prix et distinctions
En 2005, Morrow a reçu le prix de l'éducation du Pacific Institute for the Mathematical Sciences (PIMS), qui récompense les mathématiciens qui ont "joué un rôle majeur en encourageant les activités qui améliorent la sensibilisation et l'appréciation du public aux mathématiques, ainsi qu'en favorisant la communication entre les différents groupes et organismes concernés ». La même année, il a reçu un professeur émérite des anciens du Collège des arts et des sciences de l'Université de Washington.

En 2006, Morrow a été sélectionné pour recevoir le prix d'enseignement distingué de la Mathematical Association of America (MAA) de la section Pacific Northwest de la MAA.

En 2008, Morrow a reçu les Deborah and Franklin Haimo Awards for Distinguished College or University Teaching of Mathematics de la Mathematical Association of America.

En 2013, Morrow a reçu le prix M. Gweneth Humphreys de l' Association for Women in Mathematics (AWM) pour le mentorat des femmes de premier cycle pour ses «réalisations exceptionnelles en inspirant les femmes de premier cycle à découvrir et à poursuivre leur passion pour les mathématiques».

En 2018, Morrow a été élu membre de l'Association for Women in Mathematics dans la classe inaugurale.

Publications
 avec Kunihiko Kodaira, Complex manifolds , AMS Chelsea Publishing, Providence, RI, 1971 (réimprimé en 2006), Format électronique .
 avec Edward B. Curtis: Inverse problems for electric networks, World Scientific Publishing 2000.
 avec Edward B. Curtis, Thaddeus Edens: Calculating the resistors in a network. Proceedings of the Annual International Conference of the IEEE Engineering in Medicine and Biology Society, 11, 1989, pp 451–452.
 avec Edward B. Curtis, David V. Ingerman: Circular planar graphs and resistor networks, Linear Algebra and Its Applications, 283, 1998, pp 115–150.

Références

Liens externes

Mathématicien américain du XXIe siècle
Naissance en septembre 1941
Mathématicien américain du XXe siècle
Étudiant du California Institute of Technology
Étudiant de l'université Stanford
Professeur à l'université de Washington
Membre de l'Association for Women in Mathematics
Lauréat du prix Humphreys
Lauréat du prix Haimo

James A. Morrow


كالاما (Kalama) كانت زوجة ملك هاواي كاويكياولي، الذي حكم باسم كاميهاميها الثالث، وعاشت بين عامي 1817–1870، واسمها الكامل هو Kalama Hakaleleponi Kapakuhaili.

اقرأ أيضاً
 هاواي

مراجع

متبنون في هاواي
سياسيات هاوايات
مواليد 1817
هاواي
وفيات 1870
وفيات في هونولولو

كالاما


Éditions du Chêne este o editură franceză, înființată în anul 1941 de Maurice Girodias.

Istoric
În 1951 casa editorială a devenit o filială a grupului Hachette și, în 1971, conducerea acesteia a fost preluată de Georges Herscher, care a lărgit linia editorială. Éditions du Chêne s-a orientat spre publicarea de cărți dedicate fotografiei, arhitecturii, cinematografiei și picturii.

În 1986, David Campbell preia conducerea Éditions du Chêne, direcționează editura către domeniul artei de a trăi (decorațiuni, gastronomie, grădinărit...) și publică, printre altele, Les Carnets de cuisine de Monet, vândut în peste 600 000 de exemplare și tradus în zeci de limbi străine.

În 1996, Éditions du Chêne a cumpărat marca editiorială E/P/A și și-a completat astfel catalogul cu cărți dedicate automobilismului, sportului, vinurilor, decorațiunilor interioare și cărților pentru adulți gen Playboy.

Începând din 2007 Éditions du Chêne este condusă de Fabienne Kriegel, iar linia editorială rămâne puternic orientată către cartea ilustrată.

Surse și referințe

Legături externe
 Site-ul oficial

Edituri din Franța
Fondări în 1941

Éditions du Chêne


Științifico-fantasticul croat cuprinde revistele, cărțile și filmele realizate în acest domeniu în Croația. Științifico-fantasticul croat, în sensul modern, are o tradiție care se întoarce până la sfârșitul Primului Război Mondial. S-a dezvoltat timid în perioada interbelică și în anii 1950 - 1960. Științifico-fantasticul a atins maturitatea în Croația începând cu anii 1970 odată cu apariția revistei Sirius și fondarea primelor cluburi ale fanilor genului (fandomuri).

Istorie
Revista Sirius a fost coloana vertebrală a creativității contemporane croate în domeniul științifico-fantastic. Din aprilie 1976 până în decembrie 1989 au apărut 164 de numere. În medie, fiecare revistă a apărut cu o povestire a unui autor local croat precum și traduceri ale autorilor străini de literatură SF. Revista a fost populară și în Slovenia. Perioada Sirius este considerată o perioadă de aur a literaturii SF în Croația și Iugoslavia. Moștenitoarea revistei a fost Futura, care a început să apară în 1992. Până la sfârșitul anului 2005 au apărut mai mult de 120 de numere.

Literatură

Primele lucrări croate cu elemente științifico-fantastice apar în literatura croată dinainte și din primul război mondial: în romanul din 1918 Oceanul roșu (Crveni ocean) de Marija Jurić Zagorka bazat pe evenimentele din Revoluția din Octombrie, sau în povestirea Tancul roșu (Crveni tank) de Vladimir Nazor. Primul roman croat științifico-fantastic este Străbătând Pacificul în 2255 (Na Pacifiku god. 2255) de Milan Šufflay, care a apărut în foileton în 1924.

Mato Hanžeković a publicat în 1932 utopia Un om de rang (Gospodin čovjek) despre un grup de oameni care reconstruiesc civilizația distrusă de un război mondial.

Urmează alte lucrări: în 1927 Muri Massanga de Mladen Horvat și în 1930 romanele lui Aldion Degal (probabil un pseudonim): Racheta atomică (Atomska Raketa), Razele morții (Smrti zrake) și Scarabeul de smarald (Smaragdni skarabej).

În 1941, Zvonimir Furtinger și Stanko Radovanović au publicat sub pseudonimul Stan Rager romanul Majstor Omega osvaja svijet (Maestrul Omega cucerește lumea).

Primele benzi desenate SF croate au apărut în anii 1930: Musafirul din spațiu (Svemira gost iz, 1935) de  Božidar Rašić și Leontije Bjelski și Împărăteasa din ilegalitate (Carica Podzemna)  de Kresimir Kovacic și Andrija Maurović.

Urmează sfârșitul celui de-al doilea război mondial și venirea la putere a comunismului în Iugoslavia. În anii 1950 diferite edituri iugoslave au publicat numeroase numărului romane SF traduse (americane, sovietice și europene).

Mladen Bjažić și Zvonimir Furtinger a publicat în 1959 Cuceritorul 2 nu răspunde (Osvajač 2 se ne javlja). Cei doi au publicat în continuare Mireasa spațială (Svemirska nevjesta, 1960), Varamunga – orașul misterios (Varamunga - tajanstveni grad, 1960), Ciudata mașină a profesorului Kružić (Zagonetni stroj profesora Kružića, 1960), Reîntoarcere mortală (Mrtvi se vraćaju) în 1965  și Nimic fără Božena (Ništa bez Božene, 1973).

Angelo Ritig a publicat în 1961 romanul O trezire neobișnuită (Sasvim neobično buđenje, tradus în limba română în 1968 de Nicolae Mărgeanu și Victoria Frîncu și publicat de Editura Tineretului în Colecția SF) și în 1965 romanul Dragoste în zgîrie-nor (Ljubav u neboderu).

Silvije Ružić a publicat în 1961 romanul Dictatorul adormit (Uspavani diktator). În 1960, scriitorul de romane polițiste M. Nikolić a publicat romanul SF Zovem Jupiter... beležite.

Predrag Raos a publicat numeroase lucrări SF: romanul în două volume Naufragiu la Thule (Brodolom kod Thule, 1979, despre o primă expediție spațială spre Alfa Centauri), Mult zgomot pentru nimic (Mnogo vike nizašto, 1985, despre o expediție spre planeta Marte), Efort nul (Nul effort, 1990, despre o expediție care nimerește într-un război intergalactic) sau Vertikala (2006).

Neven Orhel a publicat două romane cu subiect medical, Alertă la secția de oncologie (Uzbuna na odjelu za rak) și Întâlnirea de la miezul nopții (Ponoćni susret). Hrvoje Hitrec a publicat în 1982 romanul Ur.

Printre scriitorii croați importanți care au scris și literatură științifico-fantastică se numără Pavao Pavličićși Goran Tribuson.

Listă de scriitori croați

Acesta este o listă de scriitori croați cu lucrări în domeniul științifico-fantastic.

Filme

În 1977 a apărut filmul Mântuitorul (Izbavitelj) regizat de Krsto Papić și în 1981 Vizitatorii din galaxia Arkana (Gosti iz galaksije) regizat de Dušan Vukotić, primele filme ale științifico-fantasticului din Croația. Mântuitorul este considerat unul dintre cele mai bune filme croate realizate vreodată. În 2003 apare filmul Infekcija (Infecția) regizat de Krsto Papić, o refacere a filmului din 1977, Mântuitorul. În 2013 apare scurtmetrajul Gmaz (Reptiloid) regizat de Marin Mandir, despre reptilieni.

Artiști
 Aleksandar Žiljak - ilustrator

Premii

Premiul SFERA este un premiu acordat de Societatea de Științifico-Fantastic SFera din Zagreb începând cu anul 1981. Până în 1991, premiul a fost acordat pentru întreaga Iugoslavie, iar din 1994 doar pentru operele publicate inițial în limba croată. Premiile se acordă celor mai bune lucrări de ficțiune speculativă: științifico-fantastice, fantastice și de groază. Este singurul premiul de acest gen din Croația.

În 1981, s-au acordat mai multe premii SFERA, pentru cea mai bună povestire, Prsten (Inelul) de Goran Hudec; pentru cel mai bun roman, Prepoznavanje (Recunoaștere) de  Miha Remec (scriitor sloven), și un premiu dedicat pentru emisiunea Eppur si muove de la Radio Zagreb. În 1982, premiul SFERA pentru cea mai bună povestire a fost acordat lucrării  Hajka de  Radovan Devlić, pentru întreaga carieră lui  Zvonimir Furtinger și un premiu dedicat pentru Dušan Vukotić. În 1983, premiul pentru cea mai bună povestire a revenit lucrării Vrijeme je, maestro (E timpul, maestre...) de Biljana Mateljan și a fost acordat un premiu dedicat  revistei Sirius.

Reviste
Futura a fost o revistă de ficțiune speculativă (de literatură științifico-fantastică, fantastică și de groază) care a fost publicată pentru prima dată în octombrie 1992. Revista Futura a fost un succesor neoficial al revistei Sirius, care a fost publicată din aprilie 1976 până în decembrie 1989. Aproape fiecare ediție a revistei Futura a conținut una sau două povestiri ale autorilor locali, care au contribuit la dezvoltarea unei noi generații de scriitori SF croați la mijlocul anilor 1990, dintre care cei mai importanți sunt Marina Jadrejčić, Tatjana Jambrišak, Darko Macan și Aleksandar Žiljak.  Revista a fost publicată în mod regulat până în 2004, însă în 2005 au fost publicate doar șase numere. În 2006 au fost publicate doar trei reviste, iar în 2007 a apărut doar un singur număr. Futura și-a încetat apariția după publicarea numărului # 131 din decembrie 2010. Editorii revistei au fost: Vlatko Jurić-Kokić (numerele 1 - 5), Krsto A. Mažuranić (numerele 6 - 53), Mihaela Velina (numerele 31 - 93), Davorin Horak (numerele 94 - 116) și Milena Benini (117 - 131).

Fandom
Fandomuri în Croația există din 1976, când societatea SF SFera a fost fondată. Există mai multe convenții, societăți și fanzine în Croația.

Convenții
SFeraKon (http://sferakon.org/)
IstraKon (http://www.istrakon.hr )
RiKon (http://www.3zmaj.hr/rikon/ )
Liburnicon (former Abbacon) (http://www.liburnicon.org )

Societăți
SFera (http://www.sfera.hr)
3. Zmaj (http://www.3zmaj.hr)
U.R.S.A. Maior (http://www.medvjed.com)
U.S.S. Croatia (http://www.usscroatia.hr)
Mos Croatia Spaceport (http://www.starwars.hr )
Ognjeni Mač (http://www.larp.hr )
Klub Titan Atlas (http://klubtitanatlas.hr/)

Fanzine
Parsek (http://parsek.sfera.hr)
Via Galactica (http://viagalactica.com)
NOSF (http://nosf.net)
Eridan (http://www.3zmaj.hr/eridan/ )
The Void Fanzin (http://thevoidfanzin.wordpress.com/)

Note

Legături externe

  Croația la The Encyclopedia of Science Fiction.  Accesat la 5 aprilie 2019
  Științifico-fantasticul în Croația (Speculative and Dark Fiction in Croatia de Milena Benini) Adus la 15 septembrie 2017. Accesat la 5 aprilie 2019

Croația

Științifico-fantasticul în Croația


Jonathan Ronald Walters (Moreton, Inglaterra, Reino Unido, 20 de septiembre de 1983) es un exfutbolista irlandés. De padre británico y de madre irlandesa, posee ambas nacionalidades. Jugaba de delantero y se retiró en marzo de 2019 debido a una lesión sufrida en septiembre de 2018.

Selección nacional

Fue internacional con la selección de fútbol de Irlanda en 54 partidos y anotó 14 goles. Le dio la clasificación a Irlanda a la Eurocopa 2016, al anotarle los dos goles con los que Irlanda venció en Dublín a Bosnia por 2-0 en el repechaje de play-off.

Clubes

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Inglaterra
Futbolistas del Bolton Wanderers Football Club
Futbolistas del Hull City Association Football Club
Futbolistas del Barnsley Football Club
Futbolistas del Scunthorpe United Football Club
Futbolistas del Wrexham Football Club
Futbolistas del Chester City Football Club
Futbolistas del Ipswich Town Football Club
Futbolistas del Stoke City Football Club
Futbolistas del Burnley Football Club
Futbolistas nacionalizados en Irlanda
Futbolistas de Irlanda en la Eurocopa 2012
Futbolistas de Irlanda en la Eurocopa 2016
Nacidos en Birkenhead

Jonathan Walters


Samtshe (Gürcüce: სამცხე; okunuşu: "samtsh'e"),  Gürcistan'nın güneybatı kesiminde tarihsel bir bölgedir. Tarihsel Mesheti bölgesinin de bir parçasıdır. Geç Orta Çağ'da, Gürcü atabeglerin yönetimindeki Samtshe-Saatabago tarihsel Mesheti topraklarına genişleyince Samtshe adı daha geniş bir alanı ifade ediyordu. Coğrafi koşulları açısından Samtshe dağlık bir bölgedir; yüzeyi küçük düzlükler ve vadilerle kaplıdır.

Bugünkü Ahaltsihe, Aspindza, Adigeni belediyeleri ile bugün Türkiye sınırları içinde bulunan bu bölgeye bitişik toprakları kapsıyordu. Samtshe'nin bugünkü Gürcistan sınırları içinde kalan kısmı, Cavaheti bölgesiyle birlikte Samtshe-Cavaheti idari bölgesini oluşturmaktadır.

Samtshe'nin tarihsel sınırlarını, batıda Arsiani Dağları, kuzeyde Persati (Ğado) Dağları, güneyde Eruşeti Dağları, Kasri Tepesi, Gumbati ve Van gölleri, doğuda Çobi Vadisi (Kura Irmağı'nın sağ kolu) çiziyordu. Odzrhe ve Atskuri, Samtshe'nin en eski merkezleriydi. Samtshe prenslerinden biri olan Samdzivari'nin ikametgâhı burada bulunuyordu. Samdzivari Andria, Hristiyanlığı ilk kabul eden kişi olmuş, Atskuri Kilisesi için Meryem'in ikonasını yaptırmıştır.

Tarihçe

Samtshe adı,  ("sami tsihe", "üç kale") kelimesinden gelir. Bu kaleler, bölgenin en önemli üç kalesi olan Lomisa Kalesi (Ahaltsihe Kalesi), Odzrhe Kalesi (Abastumani Kalesi) ve Cvaristsihe kaleleriydi. Sahtsihe adı zaman içinde Samtshe'ye dönüşmüştür.

Samtshe, 1040-50'lerde büyük feodal Laparit Bağvaşi'ye, daha sonra ise krallığa bağlıydı. Bu dönemde feodal Sula Kalmaheli, merkezî yönetimin oluşmasına öncülük etti ve Cakel-Tsihiscvarel ailesi Samtshe prenslerinin başı oldu. Moğollar tarafından Samtshe'nin istila edilmesinden sonra 1266 yılında prens Sargis Cakeli, Moğolların doğrudan egemenliğini kabul etti. 12-14. yüzyıllarda Samtshe, ekonomik ve kültürel açıdan önemli gelişme gösterdi. Burada Sapara, Zarzma, Bieti, Çule kiliseleri inşa edildi; kanun kitabı (Beka-Ağbuğa'nın Kanunnâmesi) hazırlandı. 16. yüzyılın ilk yarısında Samtshe ve çevresindeki topraklarda güçlü feodal yönetim Samtshe-Saatabago ortaya çıktı.

16. yüzyılın ikinci yarısından başlayarak Osmanlılar, Samtshe'yi aşama aşama ele geçirdiler. 1828-1829 Osmanlı-Rus Savaşı'ndan sonra Samtshe'nin bir bölümü yeniden Gürcistan'a katıldı.

Kaynakça

Gürcistan'ın tarihî bölgeleri

Samtshe


مراد اليعقوبي ولد في 9 سبتمبر 1963، مؤرخ وأستاذ جامعي تونسي. والكاتب العام لجمعية انصار فلسطين.

مساره العلمي
بعد تعليمه الثانوي التحق بدار المعلمين العليا بسوسة حيث أحرز على الأستاذية في التاريخ عام 1987، ثم التحق بكلية العلوم الإنسانية والاجتماعية بتونس حيث أحرز على شهادة الكفاءة في البحث عام 1990، ثم على التبريز عام 1995. أعد بعد ذلك أطروحة الدكتوراه في التاريخ وناقشها عام 2002 وكان موضوعها: القبائل العربية الشمالية وعلاقتها بدولة المدينة في عهد الرسول صلى الله عليه وسلم.

في المهنة
يدرس مراد اليعقوبي مادة التاريخ الإسلامي في كلية العلوم الإنسانية والاجتماعية بتونس.

البحوث العلمية
صدرت لمراد اليعقوبي مجموعة من البحوث العلمية:
 القبيلة ودولة المدينة في عهد الرسول صلى الله عليه وسلم، منشورات كلية العلوم الإنسانية والاجتماعية بتونس 2009، 503 ص.
 قبيلة تميم خلال القرن الأول هجري (شهادة كفاءة).
 إقرارالقبائل الأفريقية وإدخالها في الأنظمة البلدية خلال السيطرة الرومانية على أفريقية (شهادة تعمق، س1) باللغة الفرنسية.

المراجع

مواضيع ذات صلة
 كلية العلوم الإنسانية والاجتماعية بتونس

روابط خارجية
 حوار مع مراد اليعقوبي تشكيل الحكومة التونسية الجديدة, موقع قناة الجزيرة, 10/3/2013

أشخاص على قيد الحياة
مواليد 1963
مؤرخون تونسيون

مراد اليعقوبي


الجبهة الرومانية  كانت تشكيلا في الجيش الإمبراطوري الروسي خلال الحرب العالمية الأولى.

القادة

 12.12.1916-01.04.1917—القائد العام للفرسان فيكتوروفيتش فلاديمير زخاروف
 11.04.1917-25.03.1918—العام للمشاة ديمتري شيرباتشيف

انظر أيضاً

 الجيش الإمبراطوري الروسي

مراجع

انحلالات سنة 1938 في رومانيا
تأسيسات سنة 1935 في رومانيا
جبهات الإمبراطورية الروسية
رومانيا في الحرب العالمية الأولى
مسارح حرب وحملات الحرب العالمية الأولى
وحدات وتشكيلات عسكرية أسست في 1916

الجبهة الرومانية (الإمبراطورية الروسية)


ألفريد مارجول شبيربر Alfred Margul-Sperper (ولد في سبتمبر 1898 في ستوروزينيتش في بوكوفينا – ومات في يناير 1967 في بوخارست) هو أديب كانت لغتة كتاباته الألمانية.

أقام بين عامي 1921 و1924 في نيويورك. ترأس تحرير جريدة Czernowitzer Morgenblatt في عام 1924, وعمل في عام 1940 معلما للغات الأجنبية في بوخارست.

من كتاباته

 غناء لا معنى له (قصائد مبكرة بين عامي 1914 و1928)
 حديث في العدم (قصائد مختارة بين عامي 1814 و1966)
 فصول السنة (قصائد مختارة 2002)

روابط خارجية

مراجع

كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1898
وفيات 1967
وفيات في بوخارست

ألفريد مارجول شبيربر


Eleron-10  est un drone de reconnaissance tactique de moyenne portée pour la reconnaissance et la surveillance optoélectroniques aériennes 24 heures sur 24 avec des véhicules aériens sans pilote, développé par la société russe ENIKS .

Description
Le complexe est conçu pour effectuer 24 heures sur 24 la reconnaissance aérienne de la situation au sol, la protection des territoires et des frontières nationales, la mise en œuvre de la garde côtière et le contrôle des eaux territoriales, des routes et des voies ferrées, ainsi que des opérations de recherche et de sauvetage.

Le premier prototype du drone a été développé et fabriqué par les spécialistes d'ENIKS le 8 janvier 2011. Eleron-10 a reçu un nouveau système de navigation et de vol avec un logiciel mis à jour.

Il a été montré publiquement pour la première fois en 2011 lors de l'exposition-salon internationale « Integrated Security ».

Modes de vol
Les modes possibles de réalisation d'une mission de vol : Manuel ; autonome avec l'exécution des fonctions programmées ; retour automatique le long d'une trajectoire préprogrammée ; « maintien » de l'objet dans le champ du cadre ; vol autour d'un point donné ; mesure de la vitesse du vent ; plonger.

Histoire opérationelle
Le complexe Eleron-10SV a participé aux exercices des unités du ministère de l'Intérieur près d'Oufa dans la nuit du 27 mai 2011, a été transféré au village d'Urman, où l'arsenal de munitions était en feu. La nuit, le complexe mobile Eleron-10SV, situé sur la base du véhicule Sobol, a été instantanément déployé et soulevé dans les airs. Dans des conditions de fumée et d'obus explosant constamment, le complexe s'est avéré être le seul moyen capable de diffuser des images vidéo et thermiques en temps réel, ce qui a permis d'évaluer rapidement et de manière fiable la situation actuelle et de prendre des mesures pour localiser les incendies.

Opérateurs militaires
  Modèle Eleron-10SV  - produit pour les forces terrestres des forces armées russes.Le modèle Valdai est un système aérien sans pilote basé sur Eleron-10 pour le FSB russe. Le modèle Eleron-10D est un complexe d'observation à distance.

Notes et références

Drone de reconnaissance
Drone russe
Drone militaire
Arme militaire fabriquée en Russie

Eleron-10


Deborah Esther Lipstadt (født 18. marts 1947) er en amerikansk historiker som specialiserer sig i studiet af Holocaust og af holocaustbenægtelse. I 2000 blev hun centrum for den højtprofilerede retssag ihvilken David Irving som hun havde beskrevet som holocaustbenægter, racist og antisemit, sagsøgte hende for injurier. Hun vandt retssagen. Hendes mest kendte bøger er Denying the Holocaust (1993) en analyse af holocaustbenægtelse som fænomen, History on Trial: My Day in Court with a Holocaust Denier (2005) om retssagen mod Irving, og The Eichmann Trial (2011) om retssagen mod Adolf Eichmann. Hun er professor i jødisk historie og holocauststudier ved Emory University i Georgia. I 2016 udkom filmen Denial om Irving retssagen baseret på Lipstadts bog fra 2005, skuespilleren Rachel Weisz spillede rollen som Lipstadt selv.

Referencer

Eksterne henvisninger

Deborah Lipstadt  Faculty biography at Emory University.

Historikere fra USA
Personer fra New York City

Deborah Lipstadt


August Franciszek Maria Anna Józef Kajetan Czartoryski, poljski blaženik iz obitelji Czartoryskih
August Aleksander Czartoryski, poljski plemić i magnat
Augustyn Józef Czartoryski, poljski plemić

August Czartoryski


La mission Krulak-Mendenhall est une délégation d'enquêteurs, envoyée par l'administration Kennedy au Sud-Vietnam début septembre 1963. Le but annoncé de la délégation était une investigation sur les avancées de la guerre menée par le régime sud-vietnamien et ses conseillers militaires américains contre l'insurrection vietcong. La mission est dirigée par Victor Krulak et Joseph Mendenhall, respectivement général de division dans le Corps des Marines des États-Unis et officier supérieur du service extérieur, ayant de l'expérience dans les affaires vietnamiennes.

Cette intervention éclair de quatre jours est initiée le 6 septembre 1963, le même jour qu'une réunion du Conseil de sécurité nationale (NSC), et s'inscrit dans un contexte de dégradation des relations entre les États-Unis et le Sud-Vietnam. Des troubles populaires s'emparent du Sud-Vietnam alors que les manifestations bouddhistes contre la discrimination religieuse du régime catholique du président Ngô Đình Diệm s'intensifient. À la suite des raids sur les pagodes bouddhistes du 21 août qui ont fait plusieurs centaines de morts, les États-Unis ont autorisé des enquêtes sur un éventuel coup d'État par le biais d'un télégramme à l'intention de l'ambassadeur américain Henry Cabot Lodge Jr.

Dans leur rapport, délivré au conseil de sécurité national, Krulak présente un bilan optimiste sur les progrès de la guerre, tandis que Mendenhall met en lumière les échecs militaires ainsi que la fronde populaire. Krulak ignore délibérément le soutien de la population au Viet Cong, estimant que le malaise de l'opinion publique face à la politique de Diệm n'aura pas d'impact sur les opérations militaires vietnamienne sur le terrain. Mendenhall se concentre sur l'évaluation du sentiment des Vietnamiens urbains et conclut que les probabilités d'une guerre civile religieuse ne sont qu'augmentées par la politique de Diêm et poussent les Sud-Vietnamiens à la sympathie envers les Viet Cong dans l'espoir de meilleures conditions de vie. Ces deux points de vue, fondamentalement divergents, conduisent John F. Kennedy à demander à ses deux conseillers "Vous revenez bien du même pays, n'est-ce pas ?".

Ce rapport, non concluant, fait l'objet d'acerbes débats parmi les principaux conseillers de Kennedy. Divers projets concernant le Vietnam y sont discutés, tels que favoriser un changement de régime ou prendre une série de mesures destinées à paralyser l'influence de Ngô Đình Nhu (frère et principal conseiller politique de Diệm). Nhu et sa femme "Madame" Ngô Đình Nhu étaient alors considérés comme les causes principales des problèmes politiques au Sud-Vietnam. Le résultat peu exploitable de la mission de Krulak et Mendenhall a donné lieu à une poursuite de ces travaux par la mission McNamara-Taylor.

Contexte
Après la fusillade de Huế Phật Đản le 8 mai, des émeutes éclatent au Sud-Vietnam. Neuf bouddhistes sont abattus par le régime catholique du président Ngô Đình Diệm après avoir participé à une manifestation et bravé un arrêté gouvernemental, interdisant de faire flotter des drapeaux bouddhistes pendant la fête du Vesak, l'anniversaire de Gautama Bouddha. Après la fusillade, les dirigeants bouddhistes font pression sur Diệm pour promouvoir l'égalité religieuse et apporter justice et indemnisation aux familles des victimes. Diệm restant récalcitrant, les protestations s'intensifient. L'auto-immolation du moine bouddhiste Thích Quảng Đức au milieu d'un carrefour très fréquenté de Saigon ternit rapidement l'image du gouvernement après que ces photos aient fait la une des journaux dans le monde entier et soient devenues un symbole pour l'opposition. Alors que les manifestations se poursuivent, les forces spéciales de l'armée Vietnamienne (ARVN) fidèles au frère de Diệm, Ngô Đình Nhu, sous prétexte de loi martiale, mènent des raids meurtriers sur la pagode Xá Lợi le 21 août. Le nombre de victimes est estimé à plusieurs centaines et d'importants dégâts sont recensés. Les universités et les lycées sont fermés en raison des manifestations de masse pro-bouddhistes. Dans l'intervalle, la lutte contre l'insurrection Viet Cong perd de son intensité au milieu des rumeurs de luttes intestines sectaires parmi les troupes de l'ARVN. Cette situation est aggravée par la préparation d'un coup d'État par plusieurs officiers de l'ARVN, qui détourne l'attention de l'insurrection. Après les raids de la pagode, l'administration Kennedy envoie un télégramme à l'ambassade des États-Unis à Saigon, ordonnant la recherche d'alternative à la gouvernance de Diêm.

Bibliographie

Notes et références

1963 au Viêt Nam

Mission Krulak–Mendenhall


La Base navale de Rota (en anglais : Naval Station Rota (NAVSTA Rota) et en espagnol : Base Naval de Rota) est une base navale et base aérienne hispano-américaine commandée par un contre-amiral espagnol. Située à Rota dans la province de Cadix, elle est la plus grande communauté militaire américaine en Espagne, abritant du personnel de l'US Navy et de l'US Marine Corps. Il y a aussi de petits contingents de l'US Army et de l'US Air Force sur la base.

Historique

La base navale de Rota est utilisée depuis 1953, lorsque le dictateur espagnol Francisco Franco a renforcé les relations avec les États-Unis dans le but d'assouplir les sanctions internationales imposées par les Nations unies depuis 1945. L'installation couvre désormais plus de  sur la rive nord de Cadix, une zone reconnue pour son importance maritime stratégique au cours des siècles.

Le chef des opérations navales a déployé le  de sous-marins (SUBRON 16) à Rota le  et s'est embarqué sur l'. Le sous-marin  a terminé sa première patrouille de dissuasion de missiles balistiques de la flotte avec le missile Polaris. Au début des années 1970, les sous-marins affectés à SUBRON 16 achevaient leur conversion au missile Poséidon. Cette transition a été achevée lorsque l' est revenu à Rota le . Les négociations du traité entre l'Espagne et les États-Unis en 1975 ont abouti à un retrait prévu de SUBRON 16 d'Espagne, et le chef des opérations navales a ordonné des études pour sélectionner un nouveau site sur la côte est des États-Unis. Le Sénat américain a ratifié le traité en juin 1976 ; il a appelé au retrait de l'escadron d'Espagne d'ici juillet 1979. En novembre 1976, le secrétaire de la Marine a annoncé que la Base navale de Kings Bay en Géorgie, était ce nouveau site pour les sous-marins.

À son apogée au début des années 1980, NAVSTA Rota abritait  et leurs familles, y compris deux escadrons d'aviation déployés en permanence à l'avant, l'escadron de reconnaissance aérienne de la flotte deux () et l'escadron de soutien logistique de la flotte vingt-deux (VR-22). VQ-2 était basé à Rota de 1959 à 2005, date à laquelle il a déménagé à la Naval Air Station Whidbey Island, Washington. Le VR-22 équipé du C-130F Hercules était basé à Rota de 1982 jusqu'à son inactivation en 1993. Au début des années 1990, un escadron de patrouille d'avions P-3 Orion basé aux États-Unis serait également réparti entre NAVSTA Rota et l'installation aéronavale de la Base aérienne de Lajes aux Açores pour suivre les navires et sous-marins soviétiques dans l'océan Atlantique et en Méditerranée. Les escadrons de patrouille faisaient tourner cette affectation de déploiement à Rota et Lajes tous les six mois et étaient complétés par des escadrons de patrouille de la Réserve aérienne navale pour des durées plus courtes sur une base périodique.

Avec la réduction des effectifs de l'US Navy à la fin des années 1980 et au début des années 1990, en particulier après la fin de la guerre froide, la population de la base a considérablement diminué. La marine américaine entretient environ  du complexe de . Il y a environ  à Rota, y compris des militaires, des civils et leurs familles.

Alors que la marine américaine commençait à réduire sa présence, l'USAF a réalisé le potentiel de l'aérodrome en tant qu'arrêt de ravitaillement dans les déploiements au Moyen-Orient. Rota a été utilisé par les avions C-5 Galaxy et C-141 Starlifter pendant la guerre du Golfe en 1991. Plus tard, les États-Unis sont convenus avec l'Espagne d'améliorer les installations de la base aérienne afin qu'elle puisse gérer davantage d'opérations d'avions-cargos.

En avril 2011, le commandant de la garnison de la marine américaine à la base, le capitaine William F. Mosk, a été relevé de ses fonctions et réaffecté lors d'une enquête sur la consommation de drogues illégales par des militaires américains dans l'installation. Le contre-amiral Tony Gaiani a relevé Mosk pour "avoir perdu confiance en sa capacité à commander", en particulier pour gérer les problèmes liés à l'enquête.

Le , le secrétaire américain à la Défense a annoncé que l'US Navy stationnerait quatre navires de guerre équipé du système de combat Aegis à Rota pour renforcer sa présence en mer Méditerranée et renforcer la défense antimissile de l'OTAN dans le cadre du Système de défense antimissile de l'OTAN. Depuis 2015, quatre destroyers américains, dont l', l', l' et l' sont déployés en permanence vers la base navale de Rota dans le cadre du système de défense antimissile.

En 2021, la base a temporairement accueilli des milliers de réfugiés afghans transportés par le pont aérien de Kaboul en 2021.
 Opération

Occupants et port d'attache
La base est utilisée conjointement par l'Espagne et les États-Unis. Il reste sous pavillon espagnol et est commandé par un vice-amiral espagnol. Alors que la marine espagnole est responsable de la sécurité extérieure de la base, les deux marines sont chargées de la sécurité intérieure. NAVSTA Rota est techniquement une installation locataire de la base de la marine espagnole de Rota. En conséquence, certaines coutumes militaires américaines ne sont pas respectées, telles que l'affichage d'un drapeau américain, qui n'est autorisé que lors de la célébration annuelle du  ou occasionnellement en berne en signe de respect avec l'autorisation ad hoc du Amiral espagnol.

Marine espagnole
La base abrite le Quartier Général de la Flotte et la Force d'Action Navale, ainsi que les principales unités opérationnelles de la Marine :

Groupe 2 d'action navale :
 LHD Juan Carlos  (L-61)
 LPD SPS Galicia(L51)
 LPD SPS Castilla (L52)
 :
 Frégate Santa María (F81)
 Frégate Victoria (F82)
 Frégate Numancia (F83)
 Frégate Reina Sofía (F-84)
 Frégate Navarra (F85)
 Frégate Canarias (F86)

Marine américaine
La base de Rota fournit un soutien aux navires américains et de l'OTAN; soutient le mouvement sûr et efficace des vols et des passagers de l'US Navy et de l'US Air Force ; et fournit du fret, du carburant et des munitions aux unités de la région. La base navale est la seule base en Méditerranée capable de prendre en charge l'. Le port offre également des installations de maintenance et de chargement arrière. La base fournit également un soutien de qualité de vie à la base aérienne de Morón, aux sites de soutien ARG à Palma de Majorque, au siège de l'OTAN à Madrid et au .

La mission des forces américaines à Rota, ainsi que d'autres installations de la marine américaine en Méditerranée telles que la Base aérienne de Sigonella et la base aérienne de Souda, est de fournir un soutien en matière de commandement, de contrôle et de logistique aux forces opérationnelles américaines et de l'OTAN : aérodromes d'avion de patrouille maritime, liaisons aériennes pour le transport aérien stratégique et la mobilité de l'US Air Force à l'appui du Commandement des forces des États-Unis en Europe (EUCOM), de l'United States Central Command (CENTCOM) et des opérations de l' sous CENTCOM, EUCOM et l'évolution du Commandement des États-Unis pour l'Afrique (AFRICOM).

Commandement et force déployée :
  (COMDESRON 60)

 ) Griffins ( d'hélicoptères d'attaque maritime) équipé du Sikorsky MH-60R Seahawk

Quartier général opérationnel de la force navale de l'UE
Le quartier général opérationnel (OHQ) de la force navale de l'Union européenne a déménagé du Northwood Headquarters, au Royaume-Uni, à Rota et à Brest, en France, le . L'Opération Atalante de l'UE est commandée depuis la base navale de Rota.

Voir aussi

Notes et références

Articles connexes

Liens externes
  Base Naval de Rota - Site Armada Espagnola
  Naval Station Rota - Site US Navy

Rota
Rota
Rota
Marine espagnole
Relations entre l'Espagne et les États-Unis
Histoire militaire de l'Espagne

Base navale de Rota


كينجي أوتسومي (内海賢二 أوتسومي كينجي, الكتابة الحقيقية لاسمه:内海健司)؛ (26 أغسطس 1937 - 13 يونيو 2013)، ممثل ياباني.

أدواره في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 قبضة نجم الشمال - راو, كايو
 دراغون بول - شينرون، المعلم موتايتو، القائد الأعلى ريد
 دراغون بول Z - شينرون، ريكوم
 دراغون بول كاي - شينرون
 باسيليسك - مينو نينكي
 بيرسيرك - زود
 الإنسان المتطور كاشان - برايكينج بوس
 كاشرن سينز - برايكينج بوس
 هاجيمي نو إيبو - غنجي كاموغاوا
 هاجيمي نو إيبو New Challenger - غنجي كاموغاوا
 داي الشجاع - فيرن
 خيميائي الفولاذ - أليكس لويس آرمسترونغ، فيليب غارغانتوس آرمسترونغ
 خيميائي الفولاذ FULLMETAL ALCHEMIST - أليكس لويس آرمسترونغ، فيليب غارغانتوس آرمسترونغ
 ون أوتس - مدير فريق سايكاوا
 شين مازنجر الجزء Z - هادس
 NEEDLESS - الراوي، غيدو
 فلينت محقق الزمن - ليوناردو دافينشي
 أوتلو ستار - دوز ديلاكس ريكس
 كاوبوي بيباب - أبلدلهي سينيز هيساب لوتفين
 بليد - تانبا ياغيو
 طريق السلام - رئيس الأمن وديع
 سبيد ريسر - المفتش ديتيكتور
 الملعقة الفضية - غو تودوروكي
 مغامرات رنا - سامر
 معرض الفن المزيف - كارلوس
 باك مان ومغامرات الأشباح - أوبتوس
 هنتر x هنتر (2011) - القبطان

أوفا أنمي
 ماكروس بلاس - كولونيل ميلارد جونسون
 كاشان - برايكينج بوس
 هاجيمي نو إيبو Champion Road - غنجي كاموغاوا
 مغامرة جوجو الغريبة - دانييل جاي داربي

أفلام أنمي
 فيلم خيميائي الفولاذ: محتل شامبالا - أليكس لويس أرمسترونغ
 فيلم خيميائي الفولاذ: نجم ميلوس المقدس - أليكس لويس أرمسترونغ
 دراغون بول: لعنة روبيات الدم - شينرون
 دراغون بول: المغامرة الغامضة - مذيع بطولة فنون القتال، سينبيه نوريماكي
 دراغون بول Z: منطقة الموت - شينرون
 دراغون بول Z: الأقوى في العالم - شينرون
 دراغون بول Z: شجرة القوة - شينرون، ريزن
 دراغون بول Z: الزعيم سلاغ - شينرون، سلاغ المسن
 دراغون بول: طريق القوة - مذيع بطولة تنكايتشي، القائد الأعلى ريد، شينرون
 دراغون بول Z: معركة الخوارق - شينرون
 قبضة نجم الشمال - راو

أدواره في ألعاب الفيديو
 ديسيديا: فاينل فانتسي - غارلاند
 ديسيديا 012 فاينل فانتسي - غارلاند
 تيلز أوف ديستني - هيوغو جيلكريست
 دراغون بول: ريفنج أوف كينغ بيكولو - القائد الأعلى ريد، مذيع بطولة فنون القتال، شينرون
 القنفذ سونيك (2006) - ملك سوليانا

أدواره في الدبلجة اليابانية
 ثلاثية أفلام سيد الخواتم
 سيد الخواتم: رفقة الخاتم - غيملي
 سيد الخواتم: البرجان - غيملي
 سيد الخواتم: عودة الملك - غيملي
 إكس-من - أبوكاليبس
 الفتى أسترو - هاميغ
 دراغون بول إيفولوشن - سيفو نوريس
 أفاعي في طائرة - نيفيل فلين

وصلات خارجية

مراجع

أشخاص من كيتاكيوشو
ممثلو أداء صوتي ذكور من محافظة فوكوكا
ممثلو أداء صوتي من كيتاكيوشو
ممثلو أداء صوتي يابانيون
ممثلو ألعاب فيديو يابانيون
ممثلون وممثلات يابانيون
ممثلون يابانيون في القرن 20
ممثلون يابانيون في القرن 21
مواليد 1937
وفيات 2013
وفيات السرطان في اليابان
وفيات بسبب سرطان البريتون

كينجي أوتسومي


Cette page concerne des événements d'actualité qui se sont produits durant l'année 2022 dans la province canadienne de Terre-Neuve-et-Labrador.

Politique

 Premier ministre : Andrew Furey
  :  (intérim) (Parti du Yukon)
 Lieutenant-gouverneur : Judy Foote
  :

Événements

Naissances

Décès

Voir aussi
 L'année 2022 dans le monde
 2022 au Canada (2022 en Colombie-Britannique, 2022 au Manitoba, 2022 en Nouvelle-Écosse, 2022 au Nouveau-Brunswick, 2022 au Nunavut, 2022 en Ontario, 2022 au Québec, 2022 en Saskatchewan, 2022 en Alberta, 2022 aux Territoires du Nord-Ouest, 2022 au Yukon)
 2022 aux États-Unis
 2022 en France, 2022 en Suisse, 2022 en Italie

Notes et références

Chronologie de Terre-Neuve-et-Labrador
2022 au Canada

2022 à Terre-Neuve-et-Labrador


Pseudoxycheila es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Contiene las siguientes especies:

 Pseudoxycheila andina Cassola, 1997
 Pseudoxycheila angustata Chaudoir, 1865
 Pseudoxycheila atahualpa Cassola, 1997
 Pseudoxycheila aymara Cassola, 1997
 Pseudoxycheila bipustulata (Latreille, 1811)
 Pseudoxycheila caribe Cassola, 1997
 Pseudoxycheila ceratoma Chaudoir, 1865
 Pseudoxycheila chaudoiri Dokhtouroff, 1882
 Pseudoxycheila colombiana Cassola, 1997
 Pseudoxycheila confusa Cassola, 1997
 Pseudoxycheila immaculata W. Horn, 1905
 Pseudoxycheila inca Cassola, 1997
 Pseudoxycheila lateguttata Chaudoir, 1844
 Pseudoxycheila macrocephala Cassola, 1997
 Pseudoxycheila nitidicollis Cassola, 1997
 Pseudoxycheila onorei Cassola, 1997
 Pseudoxycheila oxychiloides W. Horn, 1927
 Pseudoxycheila pearsoni Cassola, 1997
 Pseudoxycheila pseudotarsalis Cassola, 1997
 Pseudoxycheila quechua Cassola, 1997
 Pseudoxycheila tarsalis Bates, 1869

Referencias

Enlaces externos
 ION
 Nomenclator Zoologicus

Oxychilina

Pseudoxycheila


Nip/Tuck, 2003 yılında Ryan Murphy tarafından Fox televizyonu için yaratılmış Amerikan televizyon drama dizisidir.

Genel bilgiler

Nip/Tuck, Sean McNamara (Dylan Walsh) ve Christian Troy (Julian McMahon) isimli iki plastik cerrahın hayatı etrafında şekillenmektedir. Dizi, son sezonunda Amerika'da kablo yayınları içinde en yüksek izlenme oranına ulaşmıştır. Dizinin 4. Sezonu 4 Eylül, 2006 tarihinde Fox Tv'de yayınlanmaya başlamıştır. Dizi Amerika'da bazı kurumlar tarafından, özellikle ameliyat ve cinsellik içeren sahneleri nedeniyle eleştirilmiştir.

Dizinin sevilmesinin en önemli nedenlerinden biri, kritik ve tartışma yaratacak konulara yaklaşımında sınır koymaması olarak görülebilir. Tabi bu tarz bir yaklaşım, aynı zamanda büyük eleştirileri de getirmektedir.

Bölümler

1.Sezon

 Pilot
 Mandi/Randi
 Nanette Babcock
 Sophia Lopez
 Kurt Dempsey
 Megan O'Hara
 Cliff Mantegna
 Cara Fitzgerald
 Sophia Lopez II
 Adelle Coffin
 Montana/Sassy/Justice
 Antonia Ramos
 Escobar Gallardo

2.Sezon

 Erica Noughton
 Christian Troy
 Manya Mabika
 Mrs. Grubman
 Joel Gideon
 Bobbi Broderick
 Naomi Gaines
 Agatha Ripp
 Rose & Raven Rosenberg
 Kimber Henry
 Natasha Charles
 Julia McNamara
 Oona Wentworth
 Trudy Nye
 Sean McNamara
 Joan Rivers

3.Sezon

 Momma Boone
 Kiki
 Derek, Alex ve Gary
 Rhea Reynolds
 Granville Trapp
 Frankenlaura
 Ben White
 Tommy Bolton
 Hannah Tedesco
 Madison Berg
 Abby Mays
 Sal Perri
 Joy Kringle
 Cherry Peck
 Quentin Costa

4.Sezon

 Cindy Plumb
 Blu Mondae
 Monica Wilder
 Shari Noble
 Dawn Budge
 Faith Wolper, PhD
 Burt Landau
 Conor McNamara
 Liz Cruz
 Merrill Bobolit
 Conor McNamara, 2026
 Diana Lubey
 Reefer
 Willy Ward
 Gala Gallardo

5.Sezon
 Ronnie Chase
 Joyce and Sharon Monroe
 Everett Poe
 Dawn Budge II
 Chaz Darling
 Damien Sands
 Dr. Joshua Lee
 Duke Collins
 Rachel Ben Natan
 Magda and Jeff
 Kyle Ainge
 Lulu Grandiron
 August Walden
 Candy Richards
 Ronnie Chase
 Gene Shelly
 Roxy St. James
 Ricky Wells
 Manny Skerritt
 Allegra Caldarello
 Giselle Blaylock & Legend Chandler

Karakterler

Sean McNamara (Dylan Walsh) Orta yaşlarında bir plastik cerrah. En yakın arkadaşı Christian Troy ile birlikte McNamara/Troy isimli kliniği işletiyorlar. Julia ile evli ve 3 çocuk sahibi.

Christian Troy (Julian McMahon) Kadınlara ve kaliteli yaşama düşkün.

Julia McNamara (Joely Richardson) Sean McNamara'nın 18 yılık eşi, Matt McNamara, Annie McNamara ve Conor McNamara'nın annesi. Çocuklarını büyütmek amacıyla tıp eğitimini bıraktığından büyük pişmanlık duymaktadır.

Matt McNamara (John Hensley) Sean ve Julia'nın genelde sorunlu oğulları. Daha önce, operasyonla kadın olmuş bir erkeğe âşık olmuştur.

Liz Cruz (Roma Maffia) McNamara/Troy'un anestezi uzmanı. 40 yaşlarında lezbiyen ve feminist.

Kimber Henry (Kelly Carlson) Christian'ın zaman zaman birlikte olduğu sevgilisi. Evlenme aşamasına kadar gelip ayrılmışlardır. Eski bir model, porno yıldızı, uyuşturucu bağımlısı, porno yapımcısı, Kimber bunların hepsi.

Ele alınan konular
Nip/Tuck'ta birçok cinsel, kişisel ve toplumsal sorunlar, hastalıklar, uç noktalarda olanlar dâhil birçok konu sert bir şekilde işlenmiştir. Bunlardan bazıları şöyledir;

 AIDS
 Aile içi seks
 Aile içi şiddet
 Akciğer kanseri
 Anal seks
 Anne cinayeti
 Ayrılma
 Başkasının ölümüne göz yumma
 Beyaz ırkçılığı
 Bilimcilik dini
 Birden çok kişiliklilik
 Biseksüellik
 Boşanma
 Bumfight (evsiz, sokaklarda yaşayan insanları para için kavga ettirip videoya çekme)
 Cinayet
 Cinsiyetlarasılık
 Down sendromu
 Dudak yarıklığı
 Düşük yapma
 Ergenliğe giriş
 Eşini aldatıp başkasıyla cinsel ilişkiye girme
 Fidye için adam kaçırma
 Gay-on-pay (normal hayatında heteroseksüel olup, para kazanmak için gay filmlerinde oynama)
 Gerçek ebeveyn öğrenme
 Hapishanede tecavüz
 Hatalı ameliyat
 HIV virüsü
 Hiperseksüellik
 Irkçılık
 İkiz kardeşlik sorunları
 İlk adet kanaması
 İntihar
 İsevî bilim
 Kendi kendine fiziksel zarar verme
 Kürtaj
 Lezbiyenlik
 Lithopedion (fetusun fark edilmeden rahimde taşlaşması ve yıllarca fark edilmeden kalması)
 Karı-koca ile üçlü seks
 Masturbasyon
 Mazoşizm
 Meme kanseri
 Munchausen sendromu
 Obezlik
 Oral seks
 Organ mafyası
 Ölüsevicilik
 Partner değiştirerek seks yapma
 Pençe ellilik
 Pornografi
 Sado-Masoşizm
 Stigmata
 Stockholm sendromu
 Sübyancılık
 Tecavüz
 Toplu seks
 Trafik kazası
 Transeksüellik
 Uçak kazası
 Uyuşturucu kullanımı
 Uyuşturucu tacirliği
 Vücudunun bir uzvunu bilerek kesme
 Yaşlanma
 Zoofili

Uluslararası yayımcılar

Türkiye'de dizi e2 tarafından yayınlanmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Nip/Tuck Resmi Sitesi
 Nip/Tuck IMDB Sayfası
 e2'deki sayfası

2003'te başlayan Amerika Birleşik Devletleri televizyon dizileri
2010'da sona eren Amerika Birleşik Devletleri televizyon dizileri
Amerika Birleşik Devletleri dramatik televizyon dizileri
Medikal televizyon dizileri
Warner Bros. Television dizileri
LGBT teması içeren Amerika Birleşik Devletleri televizyon dizileri
Kaliforniya'da geçen televizyon programları
Lezbiyen teması içeren televizyon dizileri
FX ağı programları
En İyi Drama Dizisi Altın Küre Ödülü sahipleri

Nip/Tuck


Adela (francuski Adèle/Adélaïde/Aelis) (? — 1053.) bila je francuska plemkinja i suo jure grofica Bar-sur-Aubea. Bila je kći grofa Nochera III. od Bar-sur-Aubea i njegove žene nepoznatog imena. Nakon smrti svog oca, Adela je postala grofica jer je bila najstarije dijete svojih roditelja. Njezina je sestra bila Izabela.

Ovo su muževi gospe Adele:
Renaud od Semura
Renard od Joignyja
Rogerije I. of Vignoryja
Rudolf IV. od Valoisa

Adela i njezin bratić, Rudolf IV., bili su roditelji četvero djece:
Gautier od Bar-sur-Aubea
Šimun od Crépyja
Elizabeta
Adela od Valoisa

De jure uxoris, Rudolf je bio grof Bar-sur-Aubea. Adela je bila baka Adelajde od Vermandoisa. Šimun je donirao imanje opatiji Molesme za Adelinu dušu.

Izvori i bilješke

Francusko plemstvo

Adela od Bar-sur-Aubea


Söğütönü, Çorum ilinin Mecitözü ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1925 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 56 km, Mecitözü ilçe merkezine 25 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Mecitözü belde ve köyleri

Söğütönü, Mecitözü


314040 Tavannes este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
314040 Tavannes este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Vicques de Michel Ory. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 4,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 314001-315000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2005
Centura de asteroizi

314040 Tavannes


La Ruta Estatal de Nevada 165, y abreviada SR 165 (en inglés: Nevada State Route 165) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Nevada. La carretera inicia en el Oeste desde Nelson hacia el Este en la . La carretera tiene una longitud de 17,7 km (11,002 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de Nevada 165 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Nevada por sus siglas en inglés Nevada DOT.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Nevada DOT

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Nevada

Ruta Estatal de Nevada 165


Reima Valdemar Virtanen (* 5. November 1947 in Kemi, Lappland) ist ein ehemaliger finnischer Amateurboxer im Mittelgewicht.

Reima Virtanen begann 1959 mit dem Boxsport und wurde in den Jahren 1969, 1971 und 1972, Finnischer Meister im Mittelgewicht. In diesen drei Jahren wurde er zudem jeweils zu Finnlands Boxer des Jahres gewählt. 1969 wählte man ihn zum Besten Sportler Lapplands. In den Jahren 1970 und 1972, gewann er darüber hinaus die Nordischen Meisterschaften.

1969 startete er bei der 18. Europameisterschaft in Bukarest und gewann die Bronzemedaille im Mittelgewicht. Dabei besiegte er im Viertelfinale auch den Britischen Meister Dave Wallington. Im Halbfinale unterlag er schließlich dem Jugoslawischen Meister Mate Parlov (Olympiasieger 1972, Weltmeister 1974) nach Punkten.

Bei der 1971 in Madrid ausgetragenen 19. Europameisterschaft, gewann er erneut die Bronzemedaille im Mittelgewicht. Dabei besiegte er in den Vorrunden den mehrfachen Deutschen Meister Ewald Jarmer und den Schotten Daniel McCafferty, sowie im Viertelfinale den späteren Profi-Europameister Rudy Koopmans aus den Niederlanden. Im Halbfinale unterlag er diesmal dem Rumänen Alec Năstac (Vize-Weltmeister 1974, 3. Platz Olympia 1976).

Seinen größten Erfolg feierte Virtanen bei den 20. Olympischen Sommerspielen 1972 in München. Er startete im Mittelgewicht und gewann den Vorrundenkampf mit einem 3:2 Punktesieg gegen Titus Simba aus Tansania, sowie das Viertelfinale durch K.o. in der dritten Runde gegen den Polen Witold Stachurski. Im Halbfinale bezwang er Prince Amartey aus Ghana mit 3:2, ehe er im Finale dem Russen Wjatscheslaw Lemeschew durch K.o. unterlag und somit die Silbermedaille gewann. Er wurde somit der bislang einzige finnische Medaillengewinner dieser Gewichtsklasse der olympischen Geschichte und nach Sten Suvio (Gold im Weltergewicht 1936) und Pentti Hämäläinen (Gold im Bantamgewicht 1952), der dritterfolgreichste Olympiaboxer der finnischen Geschichte.

Anschließend trat er im Alter von 25 Jahren vom aktiven Boxsport zurück. Er bestritt in seiner Laufbahn etwa 200 Kämpfe, davon rund 30 bei internationalen Turnieren.

Weblinks

 Finnische Meister im Amateurboxen (1949-1973), boxing-strefa
 Ergebnisse der 18. Europameisterschaft 1969, boxing-strefa
 Ergebnisse der 19. Europameisterschaft 1971, boxing-strefa
 Box-Ergebnisse der 20. Olympischen Sommerspiele 1972, boxing-strefa

Boxer (Finnland)
Olympiateilnehmer (Finnland)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Finne
Geboren 1947
Mann

Reima Virtanen


Jozo Jurić, hrvatski športski i kulturni dužnosnik iz BiH. Predsjednik tuzlanskog RKPD Sloboda, u sklopu kojeg je djelovala Sloboda.

RSK Sloboda je obnovljena početkom 1935. i utjecaj u sindikatima i Radničkom domu imali su socijaldemokrati. U međuvremeno se mnogo promijenilo pa je socijaldemokratsko rukovodstvo postalo svjesno da je komunistički utjecaj postao dominantan. Sastanci KPJ i SKOJ-a, zidne novine, sudjelovanje u španjolskom građanskom ratu, planirane brojne akcije, priredbe i izleti, a izdavane su i zidne novine preko kojih je članstvo obavještavano o raznim događajima, sve se to odvijalo u Slobodinim prostorima.

Socijaldemokrati, kojima je Jurić bio na čelu, bili su stalni protivnici komunista i njihovog djelovanja. Stoga su poduzeli razne mjere za suzbiti taj utjecaj. Krajem 1939. godine odlučili su uz pomoć policije izbaciti "Slobodu" iz Radničkog doma. Kao razlog su naveli da je "Sloboda" nalazi u rukama komunista, da se u Radničkom domu domu odvija komunistička propaganda i da je UO Kluba odbio prikupljati pomoć u korist Finske na koju je SSSR izvršio agresiju. Za ojačati nemogućnost djelovanja komunista u Radničkom domu, mnoge stvari Kluba izbacili su van, a na oglasnoj vitrini Doma izvjesili su popis osoba koji ne smiju dolaziti u njegove prostorije. Popis je stalno rastao.

Na jednom sastanku igrača i UO Kluba socijaldemokrata, Jurić je izjavio da obustavlja rad Kluba na pola godine.  s time da će svakom igraču koji želi dati ispisnicu radi prelaska u drugi klub. U stvari je ovo značilo zabranu rada RSK Sloboda koju je policija sprovela uz znanje i punu potporu socijaldemokrata. Nakon ovog dio igrača napustio je Tuzlu ili prestao igrati.

Izvori

Životopisi, Tuzla
Šport
Hrvati u Bosni i Hercegovini

Jozo Jurić


I... de la Icar (titlul original în ) este un film thriller francez, regizat de Henri Verneuil și lansat în anul 1979. Intriga filmului este bazată pe asasinarea președintelui american John F. Kennedy și pe investigațiile unui procuror (Montand) care pune la îndoială verdictul comisiei și descoperă un complot pus la cale de către Serviciile Secrete.

Intrigă

Marc Jarry, recent reales președinte, este asasinat în fața a mii de spectatori de către un lunetist necunoscut, în timpul unei ceremonii dedicate. La puțin timp după, într-o clădire de birouri din apropiere, presupusul asasin Karl Eric Daslow (o anagramă a lui Oswald, presupusul asasin al președintelui american John F. Kennedy) este împușcat de un necunoscut, dar totul este făcut să pară că el s-a sinucis.

Un an mai târziu, comisia de investigație a asasinatului decide că președintele Jarry a fost asasinat de Daslow. Procurorul Volney, care face și el parte din Comisie, refuză să semneze verdictul, care îl cataloghează pe Daslow ca fiind nebun și că s-a sinucis. Regula prevede că, dacă un membru al comisiei refuză să semneze, investigația poate fi reîncepută de la zero. La o emisiune televizată, Volney îl întreabă pe șeful comisiei dacă la începutul investigației a primit un raport guvernamental în care i se cerea să se asigure că Daslow va fi considerat asasinul. Volney nu avea nicio dovadă pentru a susține asta, dar are dreptate; Șeful Comisiei, jenat, recunoaște că a primit o astfel de cerere, dar el spune că nu i-a influențat judecata în acest an.

Volney reîncepe investigația împreună cu echipa sa. La puțin timp după, Volney și partenerii săi descoperă incoerențe în anchetă. Se pare că dovezile și mărturiile au fost falsificate, martorii nu au fost audiați deoarece au fost omorâți, iar o autopsie nu a fost efectuată. Într-un film de amator, Volney descoperă un al doilea lunetist, dar acesta este găsit ucis la puțin timp după. Volney discută cu un psiholog despre Daslow, care a luat parte acum ceva timp la un experiment asemănător cu cel Milgram, în care se testează dacă cetățenii obișnuiți vor folosi tortura atunci când o autoritate științifică sau guvernamentală le impune acest lucru.

Pe parcurs, Volney descoperă implicarea membrilor crimei organizate care, în schimb, au primit sprijin din partea serviciilor secrete. Un rol important a fost jucat de gangsterul Carlos de Palma, care a fost și în spatele asasinării altor opozanți din țări străine. Volney află și de operațiuni precum "Minos" și "I de la Icar", în care serviciile secrete dintr-o anumită țară sunt implicate în activități teroriste. Președintele Jarry anunțase în campania sa că va limita puterea serviciilor de informații.

Pentru a afla mai multe informații despre operațiunea "I de la Icar", procurorul își sună soția pentru ca aceasta să-i ofere o interpretare la Icar: "Când soarele este asociat cu adevărul, Icar își pierde aripile, deoarece s-a apropiat prea mult de adevăr." - În acest moment, Volney, stând la fereastră, este asasinat de un lunetist.

Distribuție
(Exceptându-l pe Yves Montand, distribuția este în ordine alfabetică, conform genericului filmului)

Yves Montand în rolul procurorului Henri Volney
Michel Etcheverry în rolul lui Frédéric Heiniger, președintele Curții Supreme de Justiție
 Michel Albertini în rolul lui Luigi Lacosta, lunetist renumit
 Roland Amstutz în rolul lui Pierre Gregory
 Jean-Pierre Bagot în rolul lui Max
 Georges Beller în rolul lui Sam Kido
 Maurice Bénichou în rolul lui Robert Sanio, omul cu filmarea
 Edmond Bernard în rolul crainicului TV
 Françoise Bette în rolul doamnei Bellony
 Roland Blanche în rolul lui Garcia Santos, borfaș
 Benoît Brione în rolul reporterului Bobino
 Jacques Bryland în rolul lui Nicolas Rosenko, martor eliminat
 Gabriel Cattand în rolul președintelui Marc Jary
 Nanette Corey în rolul soției lui Henri Volney
 Erick Desmarestz în rolul lui Bob Dagan
 Thierry Dewavrin în rolul jurnalistului
 Étienne Dirand în rolul medicului de la spital
 Henri Djanik în rolul lui Nicky Farnese, martor fals
 Michel Dussarat în rolul lui Robert Kosheba, martor eliminat
 Michel Etcheverry în rolul lui Frédéric Heiniger, președintele Curții Supreme de Justiție
 Joséphine Fresson în rolul lui Marianne Delila, martoră eliminată
 Jean-François Garreaud în rolul lui Vernon Calbert
 Jean-Claude Jay în rolul lui Albert Philippe, senatorul
 Brigitte Lahaie în rolul lui Monique Ursula Hoffman, martoră eliminată
 Bernard Larmande
 Daniel Léger în rolul lui Guillaume Gémenos, martor eliminat
 Jean Lescot în rolul lui Franck Bellony, martor anonim
 Jean Leuvrais în rolul lui Robert Picard, ministrul de Justiție
 Gérard Lorin în rolul lui Flavius, asistentul lui Naggara
 Marcel Maréchal în rolul elevului Rivoli
 Gérard Moisan în rolul inspectorului cu walkie-talkie
 Louis Navarre în rolul lui Keller, avocatul lui Sanio
 Jean Négroni în rolul lui Carlos de Palma, gangster exilat
 Jean Obé în rolul lui Hugues Adler
 Didier Obin-Labastrou în rolul lui Serge Levis, martor eliminat
 Alain Ollivier în rolul directorului laboratorului Kodak
 Paco în rolul regizorului de la Buffalo
 Robert Party în rolul Generalului Anthony Baryn
 Michel Pilorgé în rolul reporterului TV
 Roger Planchon în rolul dr-ului David Naggara
 Michel Raskine în rolul lui Ramon Jimenez, martor eliminat
 Christian Remer în rolul lui Charles Polodi, martor eliminat
 Didier Sauvegrain în rolul lui Karl-Erich Daslow, asasinul fals
 Jacques Sereys în rolul lui Richard Mallory, directorul serviciilor secrete
 Georges Staquet în rolul administratorului de la Transcontinental Import-Export
 Jacqueline Staup în rolul doamnei Lapierre, secretara de la Heiniger
 Georges Trillat în rolul inspectorului de la barul Manhattan
 Henri Verneuil în rolul crainicului de la Buffalo (cameo vocal)
 Pierre Vernier în rolul lui Charly Feruda

Filmări

Acțiunea are loc într-un stat vestic fictiv, unde limba vorbită majoritar este franceza, dar sunt prezente și germana, engleza și spaniola. Locația sau chiar și continentul sunt necunoscute. Clădirile din capitală sunt moderne, asemeni orașului Brasília. Sistemul politic este unul prezidențial, șeful statului fiind Marc Jarry, victima de la începutul filmului.

Filmările s-au desfășurat între 14 mai și 20 iulie 1979 în modernul oraș Cergy din suburbiile nord-vestice ale Parisului. Turnul EDF-GDF, proiectat de arhitectul Renzo Moro, este clădirea de unde au fost trase focurile de armă pentru a asasinarea președintelui Marc Jarry. Palatul guvernatorului a fost prefectura din Val-d'Oise. Încăperea folosită pentru întâlnirile de consiliu este Curtea Supremă de Justiție. Scena experimentului psihologic trebuia să aibă loc inițial la Universitatea Laye, dar a avut loc ulterior la Școala de Business ESSEC din Cergy. Această fictivă Universitatea Laye este, de fapt, Universitatea Yale, iar experimentul prezentat în film este faimosul experiment Milgram, Stanley Milgram fiind profesor la Universitatea Yale. Producătorii au ales arhitectura modernă și inovativă a noului oraș pentru a evita orice referiri la vreo țară anume.

Regizorul Henri Verneuil a fost asistat de cineastul Philippe Lopes-Curval pentru acest film.

Recepție
Revista cinematografică germană Filmdienst a lăudat filmul lui Verneuil, considerându-l un "film politic de crimă care a tatonat și testat rețeta suspansului pentru a-și transmite convingerea supremă, aceea de indiferență morală a individului." Nemții au completat: "jucat excelent, foarte captivant și bine gândit."

Premii
 1980: Grand prix du cinéma français

Nominalizări
 1980: Premiul César, ediția a 6-a
 César pentru cel mai bun film
 César pentru cel mai bun scenariu original sau adaptat pentru Didier Decoin și Henri Verneuil
 César pentru cea mai bună muzică originală pentru Ennio Morricone
 César pentru cele mai bune decoruri pentru Jacques Saulnier
 César pentru cel mai bun actor pentru Yves Montand

Referințe

Bibliografie
 Reinhard Barrabas: Kerngebiete der Psychologie. Eine Einführung an Filmbeispielen. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2013, ISBN 978-3-8252-3850-6, S. 84–90.

Legături externe

Filme din 1979
Filme franțuzești
Filme în limba franceză
Filme regizate de Henri Verneuil
Filme thriller din anii 1970
Filme politice franțuzești

I... de la Icar