Diese Liste enthält alle Spiele der Schweizer Fussballnationalmannschaft der Frauen. Gelistet werden alle vom SFV und der FIFA als offizielle Länderspiele anerkannten Spiele. Ferner werden Spiele (ohne Nummer) in der Statistik der Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation gelistet, die auch teilweise von den gegnerischen Verbänden als A-Länderspiele gezählt werden. Die FIFA berücksichtigt dabei auch einige Spiele des SV Seebach im Rahmen des «Women's World Invitation Tournament 1981», die zudem teilweise gegen Vereinsmannschaften ausgetragen wurden, während der SFV auch Spiele der A-Nationalmannschaft gegen U-23-Mannschaften zählt. Für einige Spiele nennen der SFV und die beteiligten Verbände andere Spieldaten als die FIFA.

Legende

Dieser Abschnitt dient als Legende für die nachfolgenden Tabellen.

 WM = Weltmeisterschaft
 EM = Europameisterschaft
 n. V.= nach Verlängerung
 n. P.= nach Penaltyschiessen
 Gegner = fett markierte Gegner waren zum Zeitpunkt des Spiels amtierender Meister ihrer Konföderation, mit Stern markierte Gegner waren zum Zeitpunkt des Spiels amtierender Weltmeister
 grüne Hintergrundfarbe = Sieg der Schweizerinnen
 rote Hintergrundfarbe = Niederlage der Schweizerinnen
 gelbe Hintergrundfarbe = Remis (Unentschieden)

Liste

Statistik

In der Statistik sind alle gelisteten Spiele berücksichtigt.

Gegner

Anlässe

Spielorte

Länderspielbilanzen

Folgende Länder kassierten ihre höchste Niederlage gegen die Schweiz: Italien (0:6, zudem einmal 0:6 gegen Dänemark) und Serbien (0:9)

Spielstädte

Anmerkung: * Keine offiziellen Spiele

Einzelnachweise und Fussnoten

Weblinks

 FIFA-Statistik
 Statistik des SFV
 Alle Spiele bei rsssf.com (engl.), Stand: 25. März 2006

Schweiz
!Landerspiele der Nationalmannschaft der Frauen

Liste der Länderspiele der Schweizer Fussballnationalmannschaft der Frauen


An Spathoglottis tomentosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Spathoglottis tomentosa in nahilalakip ha genus nga Spathoglottis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Spathoglottis

Spathoglottis tomentosa


الجيش الأول جيش عثماني يقع مقره في العاصمة العثمانية إسطنبول، في الحرب العالمية الأولى خاض الجيش الأول معاركه ضد القوات البريطانية والفرنسية في حملة الدردنيل.

وحدات وتشكيلات الجيش العثماني
وحدات وتشكيلات الدولة العثمانية العسكرية في الحرب العالمية الأولى

الجيش الأول (الدولة العثمانية)


Nižný Hrušov este o comună slovacă, aflată în districtul Vranov nad Topľou din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.537 de locuitori.

Istoric
Localitatea Nižný Hrušov este atestată documentar din 1254.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Nižný Hrušov


Paul Reynolds ist der Name folgender Personen:

* Paul Reynolds (Journalist) (* 1946), britischer Journalist
 Paul Reynolds (Musiker) (* 1962), britischer Musiker, Gitarrist von A Flock of Seagulls
 Paul Reynolds (Schauspieler) (* 1970), britischer Schauspieler
 Paul Reynolds (Badminton) (* 1999), irischer Badmintonspieler

Paul Reynolds


Tyve ti er den danske gruppe Daltons andet studiealbum. Det blev udgivet i 2009, 17 år efter debutalbummet Dalton. Det var første album efter genforeningen i 2005.

Albummet modtog 3/6 stjerner  i musikmagasinet GAFFA, der proklamerede at albummet "fungerer upåklageligt vokalmæssigt". Tyve ti nåede førstepladsen på Tracklisten i to uger og tilbragte i alt 33 uger på listen. Albummet blev fulgt op af en turne.

Indhold
 "Kun ganske lidt" - 3:17
 "Rugbrød" - 4:54
 "Café Den Sidste Chance" - 3:25
 "Sæt sejl" - 3:10
 "Hvis du rejser mod nord" - 3:46
 "Miriam" - 4:09
 "Jessica" - 4:26
 "Daltons drøm" - 4:23
 "Verden skrumper ind" - 3:36
 "Natte-slinger" - 3:26
 "Nattens sidste gæst" - 3:00
 "Jeg har alderen med mig" - 4:21
 "Dalton julesang" - 3:05

Referencer

Eksterne henvisninger
Tyve Ti på Discogs

Dalton-album
Album fra 2009

Tyve ti


Poliçe (sigorta), sigorta poliçesi.
 Poliçe (senet), bir tür kıymetli evrak.

Poliçe


Los amsdorfianos fue un movimiento de protestantes del , llamados así por su jefe Nikolaus von Amsdorf, discípulo de Lutero, a quien luego hizo ministro de Magdeburgo y de su propia autoridad obispo de Naumburgo.

Sus seguidores eran confesionistas rígidos, quienes sostenían que no solamente las buenas obras eran inútiles, sino también perniciosas a la salvación, doctrina que fue reprobada por los otros seguidores de Lutero.

Referencias
Diccionario de teología, 1, Nicolas Sylvestre Bergier, 1845

Luteranismo

Amsdorfianos


Torx (pronounced ) is a trademark for a type of screw drive characterized by a 6-point star-shaped pattern, developed in 1967 by Camcar Textron. A popular generic name for the drive is star, as in star screwdriver or star bits. The official generic name, standardized by the International Organization for Standardization as ISO 10664, is hexalobular internal. This is sometimes abbreviated in databases and catalogs as 6lobe (starting with the numeral 6, not the capital letter G). Torx Plus, Torx Paralobe and Torx ttap are improved head profiles.

Torx screws are commonly found on automobiles, motorcycles, bicycle brake systems (disc brakes), hard disk drives, computer systems and consumer electronics. Initially, they were sometimes used in applications requiring tamper resistance, since the drive systems and screwdrivers were not widely available; as drivers became more common, tamper-resistant variants, as described below, were developed. Torx screws are also becoming increasingly popular in construction industries.

Principles of operation

By design, Torx head screws resist cam out better than Phillips head or slot head screws. Whereas the tendency of Phillips drivers to cam out under excessive torque has been listed as a feature preventing damage to the screw-head or driver, Torx heads were designed to prevent cam-out. The development of better torque-limiting automatic screwdrivers for use in factories allowed this change. Rather than rely on the tool to slip out of the screw head when a desired torque level is reached (which risks damage to the driver tip, screw head, or workpiece), torque-limiting driver designs achieve a desired torque consistently.

The Torx design allows for a higher torque to be exerted than a similarly sized conventional hex socket head without damaging the head or the tool. The diagram depicts the interaction between the male and female components of a conventional hex drive and a Torx drive. The clearance between the components is exaggerated for clarity.

The green circle, passing through the six points of contact between the two components, represents the direction of the rotational force being exerted at each of those points. Because the plane of contact is not perpendicular to this circle, a radial force is also generated which tends to "burst" the female component and "crush" the male one. If this radial force component is too great for the material to withstand, it will cause the corners to be rounded off one or both components or will split the sides of the female part. The magnitude of this force is proportional to the cotangent of the angle (depicted in orange) between the green circle and the contact plane.

For the Torx type of design, the angle is much closer to 90° than in the case of the hex head, and so for a given torque the potentially damaging radial force is much lower. This property allows the head of the fastener to be smaller for the same required torque, which can be an advantage in applications where space to accommodate the head is limited.

Sizing

Torx head sizes are described using the capital letter "T" followed by a number ranging from T1 to T100. But some manufacturers and resellers head sizes are also abbreviated using "TX" or "Tx" in front of the number. A smaller number corresponds to a smaller point-to-point dimension of the screw head (diameter of circle circumscribed on the cross-section of the tip of the screw driver). Common sizes include T10, T15, and T25, while T35 and T47 tend to see specialized use. Only the proper driver can drive a specific head size without risk of damaging the driver or screw. The same series of Torx drivers is used to drive SAE, metric and other thread system fasteners, reducing the number of bit sizes required.

The "external" variants of Torx head sizes (see below) are described using the capital letter "E" followed by a number ranging from E4 to E44. The "E" numbers are different from the "T" numbers of the same size: for example, an E4 Torx socket fits a T20 head.

Variants
Although the brand "Torx" generally refers to the standard 6-star-driver or -socket, there are many variations to the original design, including a number made or licensed by Torx. Other tool manufacturers have been producing 8-, 10- and 12-point star drivers and sockets for many decades. The Torx brand is often used universally to describe these and other star driver variations.

Security Torx

A version known as Security Torx, Tamper-Resistant Torx (often shortened to Torx TR) or pin-in Torx contains a post in the center of the head that prevents a standard Torx driver (or a straight screwdriver) from being inserted.

Security Torx has its own set of variations, and many other variations of Torx drives are available in Security or TR versions. These include 5- and 7-lobed TR heads.

Torx Paralobe

Torx Paralobe is a further developed Torx Drive System with 6% longer Flanks which results in a 20% higher applicable torque.

Torx Plus

A Torx successor, Torx Plus, was introduced around 1990 when the original Torx patent was expiring. The Torx Plus patent subsequently expired in 2011. The lobes are more square to allow for higher torque and to minimize wear. The name is shortened to IP (Internal Plus) with sizes ranging from 1IP to 100IP  (sometimes listed as IP1 to IP100 ) and EP (External Plus) with sizes ranging from 1EP to 42EP as well as smaller sizes ranging from H7EP to H2EP and includes five-lobed tamper-resistant variants. The specifications for these licenses are held by Textron. Standard Torx drivers can be used to drive Torx Plus screws, but not to full torque because of the loose fit. Torx Plus drivers will not fit into standard Torx screws.
 A tamper-resistant version of Torx Plus exists having five lobes rather than six, plus a solid post in the center, and is used for security as the drivers are uncommon. Though Acument (formerly Textron) lists no designation, TS  or IPR  may be seen. The screw may alternatively be a Pentalobe.
 Torx Plus Maxx Stems is a highly specialized variant used on the ends of fasteners opposite the bolt-head, and provides higher torque than other drive systems allow. Torxstem is a stud with the Torx Plus Maxx drive on both ends.

Torx ttap

A proprietary version of Torx called Torx ttap was developed in 2006 and is licensed by Acument Intellectual Properties. It features a second recess to create a "stick-fit" engagement (branded Frixion Fit), designed to minimize wobbling (branded Stable Drive) without pressing and the need for magnetic bits, a feature that can be important to certain industrial users. Standard Torx drivers can be used to drive Torx ttap screws, but Torx ttap drivers will not fit standard Torx screws.

AudiTorx
AudiTorx is a tamper-proof fastener where a convex and smooth fastener head is topped with a break-away Torx drive that snaps off when the engineered torque is reached, leaving a rivet-like bolt head that cannot be easily removed. The main application for these fasteners is in the railroad industry.

External (inverted) Torx

An External Torx version exists, also known as Inverted Torx, where the screw head has the shape of a Torx screwdriver bit, and a Torx socket is used to drive it. The external "E" Torx nominal sizing does not correlate to the "T" size, (e.g. an E40 socket is too large to fit a T40 Torx bit, while an E8 Torx socket will fit a T40 Torx bit).

Competitive variants
AW drive is a hexalobular-type screw head similar to Torx, with a tapered profile to aid in centering, developed by the Würth Group in Germany. It is available in five sizes: AW 10, AW 20, AW 25, AW 30 and AW 40.

Gallery

See also
 Wrench

Notes

References

External links

Screws

Torx


Jean E. Mueller (* 1950) ist eine US-amerikanische Astronomin.

Sie war im Jahre 1985 die erste Frau, die am Palomar-Observatorium zur Bedienung des Großteleskops eingestellt wurde, nachdem sie bereits seit 1983 in gleicher Position am Mount-Wilson-Observatorium tätig war.

Der am 12. Februar 1985 durch Carolyn Shoemaker entdeckte Asteroid (4031) Mueller wurde nach ihr benannt.

Erfolge als Entdeckerin von Himmelskörpern
 Sie ist die Entdeckerin von 15 Kometen, sieben periodischen und acht nichtperiodischen.
 Darüber hinaus entdeckte sie im Zeitraum von 1987 bis 2003 insgesamt 10 Asteroiden, zwei davon zusammen mit ihren Kollegen.
 Bis zum Jahr 2006 entdeckte sie 98 Supernovae, und war die Mitentdeckerin vom 9 weiteren. Damit ist sie nahe am Rekord von Fritz Zwicky, der 121 Entdeckungen verzeichnete.

Weblinks

Einzelnachweise

Astronom (20. Jahrhundert)
Astronom (21. Jahrhundert)
US-Amerikaner
Geboren 1950
Frau
Person als Namensgeber für einen Asteroiden

Jean Mueller


يكسيل أوسمانوفسكي  ( في مالمو) (بالمقدونية:Иксел Османовски) لاعب كرة قدم سويدي ذو أصول مقدونية وتركية معتزل كان يجيد اللعب في مركز الجناح بالإضافة إلى مركز المهاجم .

لعب أوسمانوفسكي في أندية مالمو (1995-1998) باري (1998-2001) تورينو (2001-2003) بوردو بالإعارة (2002) مالمو مجددا (2004-2007) .

ساهم أوسمانوفسكي في تتويج نادي بوزردو ببطولة كأس الدوري الفرنسي موسم 2001/2002 .

لعب أوسمانوفسكي مع منتخب السويد في 14 مباراة دولية مسجلا هدفين في الفترة من 1998 إلى 2006 . تم استدعائه للمشاركة في بطولة كأس الأمم الأوروبية لكرة القدم 2000 التي أقيمت في هولندا وبلجيكا ولكنه خرج من الدور الأول بعد خسارته من منتخبي بلجيكا وإيطاليا وتعادله مع منتخب تركيا .

يعتبر أوسمانوفسكي أول لاعب كرة قدم مسلم يمثل منتخب السويد .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية سويديون
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من مالمو
سويديون من أصل تركي
سويديون من أصل مقدوني
طاقم نادي مالمو غير اللاعبين
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري السويدي لكرة القدم الدرجة الأولى
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو باري
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2000
لاعبو بوردو
لاعبو تورينو
لاعبو كرة قدم رجالية سويديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم سويديون
لاعبو كرة قدم سويديون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم من مالمو
لاعبو منتخب السويد تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب السويد لكرة القدم
لاعبو نادي مالمو
مسلمون سويديون
مسلمون مقدونيون
مقدونيون أتراك
مقدونيون من أصل تركي
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1397 هـ
مواليد 1977
مواليد في مالمو

يكسيل أوسمانوفسكي


Bokelrehm Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Steinburg iline bağlı yerleşim yeri. 2,69 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 156 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Thomas Lahann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-schenefeld.de

Steinburg iline bağlı yerleşim birimleri

Bokelrehm


Candomblé Jejé, also known as Brazilian Vodum, is one of the major branches (nations) of Candomblé. It developed in the Portuguese Empire among Fon and Ewe slaves.

Vodums

Jejé spirits are called Voduns (sing. Vodum).  According to tradition, they were introduced into the Kingdom of Dahomey from nearby lands by its founder King Adja-Tado, on the advice of a bokono (seer). Their cult was reorganized and uniformized by King Agajah in the 18th century.

Jejé Vodums are sometimes worshiped in houses of other nations by different names. For instance, the Vodum Dan or Bessen is called Oxumarê in Candomblé Ketu. Conversely, the Ketu Orixás may be worshiped in Jejé houses, but retain their names.

Voduns are organized into families:

Bibliography

See also
Candomblé
Tambor de Mina (mixture of Dahomean religion, Yoruba Religion, Indigenous American, and European traditions, in Maranhão, Brazil)

Candomblé

Candomblé Jejé


Heinrich Ludwig Wittich (* 19. Dezember 1816 in Berlin; † 9. April 1887 ebenda) war ein deutscher Maler.

Leben
Als zweiter Sohn des Verlegers, Malers und Radierers Ludwig Wilhelm Wittich (1773–1832) betrieb er zunächst Studien an der Berliner Kunstakademie und ging danach zur weiteren Ausbildung an die Düsseldorfer Kunstakademie, wo er Schüler von Julius Hübner war. Bekannt wurde er zuerst mit dem Halbfigurenbild Edelknabe mit Jagdgewehr, das er 1834 achtzehnjährig auf der Berliner Kunstausstellung vorstellte. In dieser romantischen Richtung schuf er noch weitere Bilder. In diesen Werken spiegelt sich noch die Düsseldorfer Schule wider.

1837 bis 1841 hielt er sich in Italien auf und reiste dort bis Sizilien. Dabei zeichnete er in Pompeji mehrere antike Wandbilder nach. Seine späteren Werke erinnern an seine Erlebnisse in jenen Ländern, indem im Einzelnen liebliche Kostümstücke und Volksszenen in ansprechender landschaftlicher Umgebung festgehalten werden.

Weiterhin beschäftigte er sich mit archäologischen Studien, die er in der Archäologischen Zeitung veröffentlichte, woraufhin er 1866 zum korrespondierenden Mitglied des Deutschen Archäologischen Instituts ernannt wurde.

Er war verheiratet mit Marie Gabler, Enkelin des evangelischen Theologen Johann Philipp Gabler. Seine letzte Ruhestätte fand er nach Umbettung auf dem Südwestkirchhof Stahnsdorf.

Werke (Auswahl)
 Ein zur Jagd ausziehender Edelknabe oder Edelknabe ein Jagdgewehr auf der Schulter tragen (1834)
 Ein Falkenfräulen oder Edelfräulein mit einem Falken (1836)
 Edeldame, Lautenspielerin am Fenster, In Träumen versunken
 Ein venetiamisches Mädchen mit einer Obstschale (1838)

Schriften
 Metrologisches über das den älteren Tempelbauten Grossgriechenlands und Siciliens zu Grunde liegende Längenmass. In: Archäologische Zeitung. 19 (Berlin 1861), Nr. 151–153.
 Verzeichnis der Bildhauerwerke von Gottfried Schadow in chronologischer Ordnung. Unverändert abgedruckt in: Julius Friedländer: Aufsätze und Briefe, nebst einem Verzeichnis seiner Werke. Düsseldorf 1864.

Literatur
 Wittich, Heinrich. In: Georg Kaspar Nagler: Neues allgemeines Künstlerlexikon. Band 22: Witsen–Zyx. E. A. Fleischmann, München 1852, S. 6 ().

 Friedrich Noack: Das Deutschtum in Rom seit dem Ausgang des Mittelalters. Band 2, Deutsche Verlagsanstalt, Stuttgart / Berlin / Leipzig 1927, S. 652 (uni-heidelberg.de).

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Mitglied des Deutschen Archäologischen Instituts
Deutscher
Geboren 1816
Gestorben 1887
Mann

Heinrich Wittich (Maler)


La lame prétrachéale du fascia cervical (appelée également l'aponévrose cervicale moyenne, l'aponévrose omo-claviculaire de Richet, l'aponévrose omo-hyoïdo-claviculaire de Paulet ou l'aponévrose thoraco-hyoïdienne de Testut en ancienne nomenclature anatomique) est la partie moyenne profonde du fascia cervical.

C'est la structure aponévrotique des muscles sous-hyoïdiens.

Description
La lame prétrachéale du fascia cervical est constitué de deux plans : un plan superficiel et un plan profond.

La couche superficielle s'étend entre les muscles omo-hyoïdiens en engainant les muscles sterno-hyoïdiens.

La couche profonde engaine les muscles sterno-thyroïdiens et les muscles thyro-hyoïdiens. Elle enveloppe la glande thyroïde et se prolonge devant la trachée pour rejoindre la couche correspondante du côté opposé en passant devant la gaine carotide et devant les viscères cervicaux (larynx, œsophage et pharynx).

Insertion
Au-dessus, la lame prétrachéale du fascia cervical est fixé à l'os hyoïde.

En dessous, elle passe devant la trachée et les gros vaisseaux de la racine du cou, et se confond finalement avec le péricarde.

Latéralement, elle est fusionnée avec la lame prévertébrale du fascia cervical et complète avec lui le compartiment contenant le larynx, la trachée, la glande thyroïde, le pharynx et l'œsophage.

Rôle
La lame prétrachéale du fascia cervical entoure la glande thyroïde et est responsable de son mouvement pendant la déglutition.

Notes et références

Tête et cou

Lame prétrachéale du fascia cervical


Ndiyona es un poblado en la circunscripción electoral del mismo nombre, aproximadamente 100 km al este de Rundu (capital de la región administrativa de Kavango), en Namibia.

En Ndiyona se encuentra la oficina de enlace para asuntos tribales de la tribu gciriku, un subgrupo de los Kavango.

La circunscripción electoral de Ndiyona contaba con 19.150 habitantes en 2004.

El parque nacional Khaudom se encuentra en la zona de este circuito electoral, así como también los poblados de Nyangana, Shamwimbi, Twitwima, Kakekete, Tcotcoma, Cwibo, Shishidjo, Shakambu, Gcumagcashi, Cubambam, Cakwe, y Causa.

Un acuerdo con Angola permite a los habitantes de la zona, el libre tránsito sin documentos de viaje hasta una distancia de 30 kilómetros de la frontera.

Referencias

Localidades de Namibia

Ndiyona


Amangkurat III fue susuhunan del sultanato de Mataram, antiguo Estado de la isla de Java, entre los años 1703 y 1708. Ascendió al trono a la muerte de su padre, Amangkurat II, en un clima de hostilidad, con el imperio desmembrado al este entre el nuevo reino de Surapati y los señores de Madura, y la corte dividida en cuanto a la soberanía dinástica entre su tío Pangeran Puger y él mismo.

Primera guerra de sucesión javanesa

En 1704 su tío aseguró a la Compañía Neerlandesa de las Indias Orientales de que Amangkurat III era su enemigo, que simpatizaba con Surapati y de que la mayoría de los javaneses le preferían a él como soberano, por lo que pedía ser reconocido como rey a ojos de los europeos. El señor Cakraningrat II de Madura Oeste, que ejercía gran influencia como probado aliado de la Compañía, apoyó la petición de Puger, aunque las razones por las que lo hizo se desconocen. En junio de 1704 la Compañía Neerlandesa reconoció a Puger como soberano, hecho que dio inicio a la primera guerra de sucesión javanesa, conflicto que se alargó hasta 1719.

Pronto quedó demostrado que las áreas costeras que Puger había reclamado como súbditos proclamados tenían poco o nulo interés en reconocerle como susuhunan, por lo que en un principio la Compañía Neerlandesa tuvo reparos en su conquista. Tras su caída en 1705 una fuerza conjunta de diversas potencias, lideradas por javaneses afines a Puger y madurienses, marchó contra Kartasura, capital de Amangkurat III, en la que entró sin resistencia en septiembre de ese año. En 1706 Amangkurat III estableció una fuerte alianza con Surapati que enfrentó las incursiones neerlandesas de 1706, 1707 y 1708. En la primera Amangkurat III tuvo éxito a pesar de la muerte de Surapati. En 1707, sin embargo, perdió Pasuruan. Estas incursiones tuvieron un altísimo coste en vidas, e introdujeron en Java los últimos avances armamentísticos europeos. De acuerdo a una fuente europea la mayor de estas campañas estuvo formada por 46 000 hombres.

En 1708 Amangkurat III accedió a negociar con los holandeses. Sin embargo, en lugar de ser recibido como negociador, Amangkurat III fue arrestado y desterrado a Ceilán, donde murió en 1734. Su tío accedió al poder con el nombre de Pakubuwono I.

Véase también
 Anexo:Soberanos de Mataram
 Sultanato de Mataram

Bibliografía

Sultanato de Mataram

Amangkurat III de Mataram


دون أثر  هو مسلسل درامي أمريكي من أنتاج هيئة الإذاعة الكولومبية, تتدور قصة المسلسل حول وحدة البحث عن المفقودين التابعة لمكتب التحقيقات الفيدرالي، كل حلقة عادة تستعرض التحقيق في اختفاء شخص واحد.

روابط خارجية

مراجع

دون أثر
أفلام عن أشخاص مفقودين
الخطف في الأعمال التلفزيونية
مسلسلات أمريكية انتهت في 2009
مسلسلات إثارة تجسسية تلفزيونية أمريكية
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 2002
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون سي بي إس
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون وارنر برذرز
مسلسلات جريمة درامية تلفزيونية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات غموض تلفزيونية أمريكية في عقد 2000
مكتب التحقيقات الفيدرالي في الخيال

دون أثر


Caligula steht für:

 Caligula, römischer Kaiser
 Caligula (Film), Film von Tinto Brass über diesen römischen Kaiser
 Caligula (Camus), Drama von Albert Camus
 Caligula (Gattung), Gattung der Pfauenspinner (Saturniidae)
 Caligula (Quidde), Satire von Ludwig Quidde
 The Caligula Effect (OT: Caligula), Computerspiel und Animeserie

Siehe auch
 Caligola

Caligula (Begriffsklärung)


Amydrium, biljni rod hemiepifita iz porodice kozlačevki raširen po dijelovima Azije: Indokina, Sumatra, Borneo, Filipini, Nova Gvineja.

Postoji pet priznatih vrsta. Tipična je A. humile s Malajskog popuotoka i Sumatre.

Vrste
 Amydrium hainanense (H.Li, Y.Shiao & S.L.Tseng) H.Li
 Amydrium humile Schott
 Amydrium medium (Zoll. & Moritzi) Nicolson
 Amydrium sinense (Engl.) H.Li
 Amydrium zippelianum (Schott) Nicolson

Izvori

Monsteroideae

Amydrium


خوسيه إغناسيو كاستيلو ألفاريز الشهير باسم خوسيه إغناسيو كاستيلو  لاعب كرة قدم أرجنتيني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى فيورنتينا الإيطالي منذ 2009 في مركز الجناح المهاجم .

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
إيطاليون متجنسون
إيطاليون من أصل أرجنتيني
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون إيطاليون من أصل أرجنتيني
رياضيون من بوينس آيرس
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الرابعة
لاعبو باري
لاعبو بيزا
لاعبو فروسينوني
لاعبو فيورنتينا
لاعبو كرة قدم أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم رجالية أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم رجالية أرجنتينيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إيطاليون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في كازاخستان
لاعبو كرة قدم مغتربون أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في كازاخستان
لاعبو كرة قدم من بوينس آيرس
لاعبو ليتشي
لاعبو نادي شاختار قراغندي
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1975
مواليد في بوينس آيرس

خوسيه إغناسيو كاستيلو


أين قلبي، مسلسل مصري من إنتاج عام 2002، قام ببطولة يسرا وعبلة كامل، كتبه مجدي صابر وأخرجه مجدي أبو عميرة.

قصة المسلسل
دراما اجتماعية إنسانية رومانسية تتمحور حول علاقة أم («فاتن») بابنيها بعد فقدانها زوجها، حيث تتحمل مسئولية ابنيها ووالدها بالرغم من صراعها مع أقرباء زوجها بسبب الاختلاف الجذري في المبادئ التي تصر «فاتن» على زرعها في ابنيها، وتصر على عدم الزواج مرة أخرى، وفعلاً تنجح الأم في دفع ابنتها «فرح» لتتفوق دراسياً وتصبح من الأوائل، كذلك ينجح ابنها «تامر» في أن يصبح بطل العالم في الكاراتيه، ومن ناحية أخرى، تجمعها علاقة صداقة قوية بـ«وصال» التي تعينها على متاعب الحياة، و«وصال» نموذج للفتاة الثرية التي تحاول تحقيق أحلامها المؤجلة.

الممثلون والأدوار

 يسرا... فاتن
 عبلة كامل... وصال
 حسن حسني... مرشدي
 محمود قابيل... خالد
 مي عز الدين... فرح
 هيثم محمد... تامر
 منة شلبي... توحة
 خيرية أحمد... خيرية
 رشوان توفيق... فخري (الوالد)
 صفاء الطوخي... نجلاء
 نهال عنبر... نادية
 توفيق عبد الحميد... رياض
 يوسف داوود... فؤاد
 إحسان القلعاوي... والدة وصال
 محمد إسماعيل... طارق

مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 2002
مسلسلات حسن حسني
مسلسلات يوسف داوود
مسلسلات مجدي أبو عميرة
مسلسلات عبلة كامل
مسلسلات محمد الشقنقيري

أين قلبي (مسلسل)


The Jebel Akhdar or Al Jabal Al Akhdar () is one of the Hajar Mountains in Ad Dakhiliyah Governorate of Oman. It rises to a height of  and encompasses the Saiq Plateau at 2,000 m above sea level. Jebel Akhdar is famous for its labyrinth of wadis and terraced orchards, where pomegranates, apricots and roses grow in abundance due to its mild Mediterranean climate.

Description
This mostly limestone mountain is one of the highest points in Oman and eastern Arabia. Jebel Akhdar lies at the central section of the Hajar range, located around  from Muscat and accessible only by four-wheel drive. The range is mostly desert, but at higher altitudes receives around  of precipitation annually — moist enough to allow the growth of shrubs and trees and support agriculture. It is this that gives the mountains their "green" name.

An old stronghold on the inland side of the mountain is Birkat al-Mawz, or Pool of the Plantains, with a layout similar to the nearby Jabrin palace.

The area is about a 45-minute drive from Nizwa and is known for its traditional rose water extraction and agricultural products including pomegranates, walnuts, apricots, black grapes, and peaches. It is also the site of honey bee breeding for much of Oman. Agricultural production is improved by the use of Falaj irrigation channels and their associated terraces system devised by the local farmers, who have lived on this mountain for hundreds of years. Al Sogara is a historic village carved into the mountainside. The Jebel is mostly inhabited by the ancient Arab tribe Bani Riyam (al Riyamy). Most descendants of the tribe are now in the four nearby villages, including Nizwa, Izki and Ibra.

Ecology
Jebel Ahkdar is in Al Hajar montane woodlands ecoregion. The plant communities on the mountain vary with elevation. Shrublands and dry grasslands are found from 450 to 1,300 meters elevation. The grasses and shrubs are adapted to arid conditions, and include many drought-deciduous and succulent plants. Typical shrubs include Convolvulus acanthocladus, Euphorbia larica, Grewia tenax subsp. makranica, Jaubertia aucheri, Maerua crassifolia, Moringa peregrina, and Pseudogaillonia hymenostephana.

Semi-evergreen woodlands of sclerophyllous trees are found between 1,350 and 2,350 meters elevation. Common trees and shrubs include Sideroxylon mascatense, Dodonaea viscosa, Olive (Olea europaea), Ebenus stellatus, Grewia villosa, Juniperus seravschanica, Myrtus communis, and Sageretia spiciflora.

Above 2300 meters elevation, open woodlands of juniper (Juniperus seravschanica) predominate, with the shrubs Cotoneaster nummularius, Daphne mucronata, Ephedra pachyclada, Euryops arabicus, Lonicera aucheri, Periploca aphylla, and Sageretia spiciflora.

History
Between 1954 and 1959, the area became a site of the Jebel Akhdar War, a conflict between Omani forces loyal to the sultan of Oman (aided by British soldiers, including the Special Air Service) and Saudi Arabian-backed rebel forces of the inland Imamate of Oman.

In August 2011, Sultan Qaboos designated Jebel Akhdar a nature reserve in a bid to conserve its unique yet fragile biodiversity. A decree issued by Sultan Qaboos established the 'Jebel Akhdar Sanctuary for Natural Sceneries'. The Minister of Environment and Climate Affairs has authority to draft guidelines regulating access and developmental activity within the reserve.

Since 2011, the mountain has featured as the principal climb in the Tour of Oman road bicycle race. In the area, several important rock art sites, with figures dating back to 6,000 years ago, have been discovered and studied.

See also

Tourism in Oman
Nakhal
Al Hamra
Samail
Ibra

References

External links

Article by Nizwa.NET
Oman's Rose Water in Jebel Akhdar
Oman's 'Green Mountain' declared nature reserve

Mountains of Oman
Mountain ranges of Asia
Hajar Mountains

Jebel Akhdar (Oman)


Die Niederländische Badmintonmeisterschaft 1995 war die 50. Austragung der nationalen Titelkämpfe im Badminton in den Niederlanden.

Sieger und Finalisten

Weblinks
badminton.nl

1995
Badminton 1995


Fikret Muslimović, bosanskohercegovački bošnjačko-muslimanski političar.
Prije osamostaljenja BiH bio u JNA. Bio je visoki časnik u sigurnosnoj službi JNA KOS-u. Specijalizacija mu je bilo opserviranje i prevencija tzv. vjerskog radikalizma, posebno islamskog. U to je spadalo i tretiranje njegova budućeg zapovjednika u BiH Alije Izetbegovića. Poznavatelji ga opisuju kao vrlo brutalna istražitelja. Mnoge je mnoge političke zatvorenike uspijevao prisiliti na suradnju te tako prije rata ostvarivao kontrolu KOS-a nad vjerskim zajednicama, najviše islamskom zajednicom. Kad je postajalo sve izvjesnije da Jugoslavija neće opstati i da će nastati nove države, kao pravi KOS-ov časnik uspješno se infiltrirao u novu BiH vlast, prema modelu infiltracije KOS-ovih agenata i suradnika: vojna obavještajna služba bila je superiorna svim republičkim Udbama i u novim je državama težila postići samoodrživost, infiltriravši si u tim državama suradnike u politički, medijski, financijski i obavještajni vrh. Muslimović je uspio i mnogi njegovi agenti također. Drže ga najviše zaslužnim i najviše odgovornim za dolazak inozemnih islamskih boraca mudžahedina u (središnju) BiH i posljedičnu islamsku radikalizaciju. General Armije BiH.
Veljače 2008. pokrenuti su postupci pred Sudom BiH za zločine nad bugojanskim Hrvatima (predmet Handžić i ostali: Enes Handžić, Senad Dautović, Nisvet Gasal i Musajb Kukavica). Postupci su bili farsa. Vojni vještak Suda BiH bio je Muslimović, tada aktualni savjetnik predsjednika Bakira Izetbegovića.

Sa Selmom Cikotićem pisac knjige "Mislilac i državnik Alija Izetbegović" objavljene 2016. godine.

Izvori

Bošnjački političari
Vojni zapovjednici Armije BiH
Vojni zapovjednici u JNA

Fikret Muslimović


Stefan Löfven (; ) este un politician suedez, președintele Partidului Social Democrat Suedez (SAP). Din 2014 până în 2021 a fost prim-ministru al Suediei.

La 21 iunie 2021, a devenit primul premier suedez care este răsturnat de la putere în urma unei moțiuni de cenzură, având la dispoziție o săptămână pentru a decide dacă demisionează sau dacă anunță organizarea unor alegeri parlamentare anticipate.

Note

Nașteri în 1957
Prim-miniștri ai Suediei
Nașteri pe 21 iulie
Suedezi în viață

Stefan Löfven


Hanbury Hall est une grande maison seigneuriale du  située dans un parc à Hanbury, dans le Worcestershire. La façade principale a deux étages et est construite en briques rouges dans le style Queen Anne. Il s'agit d'un bâtiment classé Grade I, et les gammes de pavillons associés de l'Orangerie et de la Longue Galerie sont classées Grade II *. Il est géré par le National Trust et est ouvert au public.

Histoire

Hanbury Hall est construit par le riche avocat de la chancellerie Thomas Vernon au début du . Thomas Vernon est l'arrière-petit-fils du premier Vernon à venir à Hanbury, Worcestershire, le révérend Richard Vernon (1549-1628). Le révérend Richard et ses descendants ont lentement accumulé des terres à Hanbury, notamment le manoir, acheté par Edward Vernon en 1630, mais c'est Thomas, grâce à sa pratique juridique réussie, qui agrandit les domaines, qui atteignent près de  à l'époque de son successeur Bowater Vernon.

On pense que Hanbury Hall se trouve sur le site de l'ancien manoir, Spernall Hall, et Thomas Vernon se décrit pour la première fois comme «de Hanbury Hall» en 1706, et cela et d'autres preuves conduisent à une date d'achèvement probable d'environ 1706. La date de 1701 au-dessus de la porte d'entrée est considérée comme un embellissement victorien, mais aucun compte de construction n'est connu.

Bien que Hanbury Hall semble être d'un style très uniforme, le mur arrière est clairement d'un style différent et plutôt antérieur, et peut marquer la première phase d'une campagne de construction lorsque Thomas Vernon et sa femme Mary entrent en possession de Spernall Hall en 1692 lorsque son oncle célibataire John Vernon meurt.

Le plan original du manoir comporte un grand hall central non divisé avec l'escalier principal qui y mène, avec de nombreuses pièces plutôt petites dans les pavillons d'angle et la façade nord - la façade sud est principalement réservée aux pièces de service. L'historien du Worcestershire du , , dans ses Collections pour l'histoire du Worcestershire, écrit: «Voici une grande et belle maison construite par le conseiller Vernon vers 1710, alors qu'un mauvais style d'architecture prévalait; de nombreuses fenêtres et portes, de petites pièces, de nombreux placards, peu de caves voûtées, de grandes écuries et des bureaux bien en vue, sont des marques de cette époque ».

Lorsque l'héritière Emma Vernon (1754-1818) épouse Henry Cecil (1er marquis d'Exeter) en 1776, Cecil est clairement du même avis, car il remodèle l'intérieur (autre que la grande salle) en créant des pièces plus grandes et en agrandissant le pavillon nord-est. Sur la façade sud, après avoir supprimé une porte, il repositionne toutes les fenêtres pour qu'elles se trouvent sous leur équivalent du premier étage. Du côté sud, il y a de grands jardins à la française, clairement indiqués dans le dessin en perspective de Dougharty contenu dans les cartes du domaine des années 1730, et Cecil les suppriment et aménage le parc à la mode de l'époque - il aurait eu des contacts avec Capability Brown lorsqu'il travaille par son oncle, le  comte d'Exeter, à Burghley House.

Après le divorce d'Henry et d'Emma en 1791, tout le contenu est vendu et la maison reste vide jusqu'à la mort d'Henry en 1804, lorsqu'Emma et son troisième mari, John Phillips, peuvent en reprendre possession. Comme la maison est restée inoccupée pendant si longtemps, de nombreuses réparations doivent être effectuées à cette époque. Emma est décédée en 1818 et laisse son cousin germain, Thomas Shrawley Vernon (1759-1825), comme héritier de sa succession après la mort de son mari John Phillips. Phillips se remarie et a deux filles à Hanbury avant de finalement déménager en 1829. Dès lors, le fils aîné de l'héritier d'Emma, Thomas Tayler Vernon (1792-1835), peut l'occuper. Son petit-fils  (1834-1920) député, est créé 1er baronnet de Hanbury en 1885.

20e siècle

Harry Vernon est remplacé par son fils Sir (Bowater) George Hamilton Vernon (1865–1940),  baronnet. Sir George a une vie malheureuse, se séparant de sa femme Doris et passant ses 10 dernières années à vivre avec sa secrétaire et compagne Ruth Horton, qui change ensuite son nom en Vernon. Pendant ce temps, la dépression agricole entraîne une réduction des revenus locatifs et Hanbury Hall souffre d'un manque d'entretien.

En mauvaise santé, Sir George Vernon se suicide en 1940. Il n'y a plus d'héritiers et la baronnie s'est éteinte. L'ex-épouse de Sir George peut réemménager après sa mort, y mourant en 1962.

Fiducie nationale
Les négociations conduisent le National Trust à obtenir la réversion, et après avoir effectué des réparations essentielles à la mort de Lady Vernon, le manoir est loué à des locataires et ouvert au public de manière restreinte. Ces dernières années, le manoir est géré de manière plus commerciale et est désormais ouverte tous les jours.

Maison
La maison principale est de style Queen Anne et a deux étages plus un grenier. Il a une maçonnerie en pierre de taille rouge flamande, avec un toit en croupe en tuiles et de grandes cheminées en briques. La maison principale est classée par English Heritage le 29 décembre 1952 et est un bâtiment classé Grade I.

Peintures

Une caractéristique notable de Hanbury Hall est la peinture de l'escalier, du plafond du hall et d'autres pièces par le peintre anglais Sir James Thornhill. Ils comprennent une petite représentation du révérend Henry Sacheverell jeté aux furies - cela se rapporte à un incident survenu en 1710 lorsque Sacheverell, un conservateur, est jugé pour sédition par le gouvernement Whig, et date les peintures de cette année. Les peintures autour de la cage d'escalier se concentrent sur la vie du héros grec Achille, racontée par une série de sources classiques. Ils sont surmontés d'une grande représentation des dieux olympiens au plafond.

Galerie longue

Le pavillon Long Gallery est située à environ  au nord-ouest du hall. Il est répertorié avec un mur attenant le 14 mars 1969 et est de grade II *.

Jardins

George London conçoit les jardins à la française d'origine en 1705, fortement influencés par les jardins du palais Het Loo et du château de Versailles. À la fin du , ils sont supprimés pour être remplacés par des espaces ouverts.

Les jardins à la française sont recréés dans les années 1990, en utilisant les plans originaux de 1705 ainsi que des dessins ultérieurs. Ils sont officiellement rouverts le 28 juillet 1995.

L'Orangerie est à environ  à l'ouest du manoir, et est construit vers 1750. Le bâtiment rectangulaire d'un étage a une maçonnerie en pierre de taille rouge flamande, avec un toit en croupe de tuiles derrière un parapet. L'élévation principale est orientée au sud et comporte neuf séries de fenêtres, dont les trois centrales sont avancées et surmontées d'un fronton, contenant une corbeille de fruits sculptée ainsi que des fleurs et des couronnes. Le parapet a des finales d'urne et d'ananas. L'intérieur du bâtiment a un sol carrelé. L'Orangerie, ainsi que les murs attenants, ont été classés le 14 mars 1969 et sont désormais classés Grade II *.

Références

Liens externes

Orangerie
Monument classé de Grade I dans le Worcestershire

Hanbury Hall


Good News International Ministries (GNIM; ), comumente conhecido toponimicamente como o Culto Malindi e anteriormente como Servant P.N. Mackenzie Ministries), é um novo movimento religioso - às vezes listado como cristão, mas se afastando muito do cristianismo niceno tradicional - baseado no condado de Kilifi, no Quênia, que foi fundado em conjunto por Paul Nthenge Mackenzie (também escrito Makenzi) e sua esposa em 2003.

O grupo atraiu a atenção internacional em abril de 2023, quando foi revelado que Mackenzie teria instruído os membros a passar fome em massa para "encontrar Jesus", resultando na morte de pelo menos 109 pessoas. O grupo, muitas vezes descrito como um seita, é inflexivelmente antiocidental e considera amenidades como saúde, educação e esportes como "males da vida ocidental", sendo que Mackenzie condena os Estados Unidos, as Nações Unidas e a Igreja Católica como "ferramentas de Satanás". O grupo também dedica grande parte de seus ensinamentos ao fim dos tempos. Eles pretendem ser seguidores da "Mensagem do Fim dos Tempos" de William Marrion Branham. Detetives trabalhando no caso disseram que o grupo foi radicalizado pelos ensinamentos de Branham, o que levou à morte deles.

Mackenzie fundou o GNIM em 2003 e acumulou muitos seguidores, em grande parte devido ao sucesso em convencer seus adeptos de que ele poderia falar diretamente com Deus. A partir do final da década de 2010, a igreja do Mackenzie começou a receber uma onda renovada de escrutínio em relação às práticas internas da organização. Em 2017, Mackenzie e sua esposa enfrentaram várias acusações relacionadas à igreja. Ele foi punido por incitar os alunos a abandonar a educação após denunciá-la como "ímpia", além de radicalizar e negar atendimento médico às referidas crianças posteriormente; várias crianças morreram como resultado e, em 2017, 93 crianças foram resgatadas por autoridades governamentais. Após outra prisão em 2019, ele partiu de Malindi e se dirigiu para a floresta Shakahola, onde ocorreu a fome em massa de 2023.

História
A Igreja Internacional das Boas Novas foi fundada em 2003 por Paul Nthenge Mackenzie e sua esposa, Joyce Mwikamba, inicialmente como uma pequena igreja. Antes da fundação, Mackenzie trabalhou como motorista de táxi em Nairóbi de 1997 a 2003, período em que recebeu acusações quatro vezes por seus sermões, mas foi absolvido por falta de evidências. Quando a igreja começou a prosperar, a dupla mudou-se para a vila de Migingo, em Malindi. Mackenzie conseguiu reunir um grande número de seguidores, em grande parte convencendo sua congregação de que ele poderia se comunicar pessoalmente com Deus.

Em 2016, segundo relatos não confirmados, um membro do grupo vendeu sua propriedade na ilha de Lamu para Mackenzie por 20 milhões de Xelins. O pregador supostamente usou esse dinheiro para comprar propriedades nas cidades de Mombasa e Malindi, bem como dois veículos, e para financiar uma estação de televisão para transmitir sua mensagem. A mudança de seus seguidores convenceu vários outros membros a seguir o exemplo, que venderam suas propriedades e doaram o dinheiro para a igreja.

Em 2017, Mackenzie e Mwikamba foram acusados de promover a radicalização, além de negar o acesso de crianças a cuidados de saúde e educação, e também por administrar uma escola e uma estação de televisão não autorizadas; A estação de televisão foi desativada no ano seguinte pelo Conselho de Classificação de Filmes do Quênia. Várias crianças morreram por falta de assistência médica e, em 2017, autoridades governamentais resgataram 93 crianças da igreja de Mackenzie. Em 2018, ele foi criticado por líderes comunitários, incluindo a então deputada de Malindi, Aisha Jumwa e outros ativistas por incitar crianças a abandonar a escola, muitas vezes sem o consentimento dos pais. Eles foram absolvidos pelos oficiais de investigação.

Em 2019, Mackenzie foi preso por incitar o público contra as inscrições para o programa governamental queniano Huduma Namba, comparando-o à marca da besta. Ele também foi acusado de lavagem cerebral e sequestro de crianças para juntá-las à sua seita. Mackenzie foi apoiado durante seu julgamento por várias igrejas e ministros, incluindo os Jesus Christians e outros seguidores dos ensinamentos de William Branham. Ele foi absolvido e posto em liberdade.

Foi após esse incidente que ele fechou sua igreja em Migingo e se mudou para uma comuna remota em Shakahola, antes do massacre por fome em abril de 2023.

Ensinamentos
De acordo com o website do grupo e relatórios da mídia, eles pretendem ser seguidores da Mensagem do Fim dos Tempos de William Branham, uma rede global informal de igrejas que emergiu do Pentecostalismo Unicista. Investigadores descobriram livretos dos ensinamentos de Branham na comuna de Mackenzie. O canal de Mackenzie no YouTube contém vídeos que promovem os ensinamentos de Semente da serpente, cujas versões são usadas por supremacistas brancos para oprimir raças não-brancas e impedir a mistura racial. Embora a Semente da serpente seja descendente da teologia da Identidade Cristã de Wesley Swift, nem todos os adeptos estão cientes de suas origens raciais e ainda implementam o ensinamento de forma a prevenir a mistura racial e reforçar a segregação racial.

Os ensinamentos de Mackenzie foram descritos como colocando uma profunda ênfase nos avisos do fim dos tempos e como antiocidentais. Mackenzie protestou contra os "males da vida ocidental", que incluem serviços médicos, educação, alimentação, esportes, música e a "inutilidade da vida". Em uma canção intitulada "The Antichrist" ("O anticristo"), ele denunciou a Igreja Católica, os Estados Unidos e as Nações Unidas como ferramentas de Satanás.

Mackenzie acreditava que o sistema de identificação biométrico queniano chamado Huduma Namba era a marca da besta, em alinhamento com os ensinamentos de Branham. Ele divulgou as teorias da conspiração entre seus seguidores, insistindo que o fim dos dias era iminente.

Embora a maioria dos adeptos do grupo sejam quenianos, alguns eram originários da Tanzânia, Uganda e Nigéria.

Incidente do massacre por fome
Nas primeiras semanas de abril de 2023, um homem contatou a polícia depois que sua esposa e filha deixaram Nairóbi para ingressar na remota comuna de Mackenzie no condado de Kilifi e não retornaram. Quando a polícia entrou na comunidade para investigar, eles descobriram pessoas emaciadas e covas rasas. Quinze integrantes do grupo foram resgatados pela polícia; eles afirmaram que receberam ordens de morrer de fome para "encontrar Jesus". Os 15 seguidores estavam em péssimas condições e quatro morreram antes de chegarem ao hospital.

Nas três semanas seguintes, a polícia vasculhou a comuna de 800 acres (3,2 km²), encontrando mais sepulturas rasas e outros sobreviventes que estavam morrendo de fome. Os primeiros corpos recuperados das sepulturas eram em sua maioria crianças. A polícia acredita que uma das sepulturas contém os corpos de cinco membros da mesma família - três crianças e seus pais. Uma das sepulturas tinha até seis pessoas dentro dela. Alguns dos corpos não foram enterrados. As autoridades também descobriram vários outros indivíduos emaciados, incluindo um que havia sido enterrado vivo por três dias e posteriormente levado a um hospital para tratamento. As autoridades locais começaram a solicitar assistência de outras jurisdições para ajudar nos esforços da comuna. As autoridades acreditavam que um número desconhecido de pessoas desaparecidas ainda estava escondido na floresta da comuna e fugindo das autoridades enquanto continuava a jejuar. As autoridades relataram que os membros da comuna estavam tentando ativamente impedir seus esforços para encontrar sobreviventes.

De acordo com depoimentos à polícia, Mackenzie disse a seus seguidores que "o jejum só contaria se eles se reunissem e oferecesse a eles sua fazenda como local de jejum. Eles não deveriam se misturar com ninguém do mundo 'externo' se quisessem ir para céu e destruir todos os documentos fornecidos pelo governo, incluindo identidades nacionais e certidões de nascimento."

110 mortes foram relatadas até 28 de abril de 2023, incluindo oito que foram resgatados, mas morreram depois. A maioria das mortes foi de crianças, com as mulheres sendo o segundo maior grupo, de acordo com o ministro de assuntos interiores, Kithure Kindiki. Ele também afirmou que nem todas as mortes foram por fome; "havia outros métodos usados, inclusive feri-los, apenas por meio de observações físicas e preliminares." A Cruz Vermelha do Quênia informou em 26 de abril que 311 pessoas, incluindo 150 menores de idade, estão desaparecidas. Em 28 de abril, o número de desaparecidos havia subido para 360, incluindo 198 menores. Em 26 de abril, a contagem de sobreviventes resgatados era de 39.

Mackenzie e outros 14 membros do culto foram presos pelas autoridades e estão sob custódia policial. Em 26 de abril, foi relatado que 22 pessoas foram presas

Em 24 de abril, as equipes de busca tiveram que parar de cavar em busca de corpos até que as autópsias fossem concluídas nos primeiros 90 corpos encontrados porque o necrotério do Hospital do Sub-Condado de Malindi estava ficando sem espaço para armazenar os corpos. Em 28 de abril, foi relatado que fortes chuvas estavam retardando os esforços de resgate e recuperação. "Mackenzie fez lavagem cerebral em seus convertidos usando a Teologia do Fim dos Dias de William Branham e os convenceu de que a fome poderia acelerar sua fuga desta vida para estar com Jesus", disseram os detetives da unidade de homicídios.

Reações
O presidente do Quênia, William Ruto, disse que as crenças de Mackenzie eram contrárias à religião autêntica.

O Ministério de assuntos interiores do Quênia, Kithure Kindiki, disse: "Esta horrenda praga em nossa consciência deve levar não apenas à punição mais severa do(s) perpetrador(es) da atrocidade em tantas almas inocentes, mas também a uma regulamentação mais rígida (incluindo auto-regulação) de cada igreja , mesquita, templo ou sinagoga daqui para frente."

Massimo Introvigne, do Centro de Estudos sobre Novas Religiões (CESNUR), disse: "Mackenzie pode ou não ser culpado de homicídio culposo ou homicídio por pregar jejum até a morte". Ele também disse que grupos, como os Jesus Christians, que apoiaram Mackenzie e protestaram contra sua prisão em 2019 com argumentos de liberdade religiosa, não devem ser responsabilizados ou ter suas liberdades religiosas cerceadas.

Suspeito segundo Culto Malindi
Um segundo pastor, também baseado em Malindi, foi preso alguns dias depois do incidente de fome de Mackenzie. As autoridades disseram que Ezekiel Odero logo enfrentaria acusações criminais relacionadas ao assassinato em massa de seus próprios seguidores. Várias mortes foram registradas em sua igreja entre 2022 e 2023, e a polícia acredita que esses corpos podem ter sido transferidos para a Floresta Shakahola. Mais de 103 seguidores foram evacuados das instalações do Centro de Oração e Igreja Nova Vida e devem prestar declarações. A polícia ainda não confirmou se os dois grupos estão ligados.

Ver também
 Culto apocalíptico
 Fanatismo religioso
 Jonestown
 Movimento para a Restauração dos Dez Mandamentos de Deus
 Heaven's Gate (seita)

Ligações externas

 William Branham Historical Research

Grupos apocalípticos
Seitas
Suicídios coletivos
Antiamericanismo
Sentimento antiocidental

Igreja Internacional das Boas Novas


Jean  de Neufchâtel (* probablement 1378/79 ; † avril 1433 en Terre Sainte) est l'un des plus importants militaires et diplomates bourguignons à l'époque des ducs Jean sans Peur et Philippe le Bon. Il est seigneur de Montaigu, Fontenoy-en-Vôge, Amance, Chemilly, Fondremand, Conflans-en-Bassigny, Liesle, Chissey, Buffard, Nanteuil-la-Fosse et Sommeville, Grand Coupeur de France et Capitaine- Général du duché de Bourgogne et du comté libre de Bourgogne. En 1430, il deveint membre fondateur de l'ordre de la Toison d'or (diplôme n° 24) - et près de deux ans plus tard, en raison d'une bataille perdue, il est le premier à être expulsé de l'ordre.

Famille

Jean de Neufchâtel était le fils cadet de Thiébaut VI, seigneur de Neufchâtel († décembre 1401/janvier 1402) de la famille noble de Neufchâtel-en-Bourgogne, et de Marguerite de Bourgogne († probablement 1397) de la maison de Chalon. Il était le frère cadet de Thiébaut VII de Neufchâtel (X 1396) et de , évêque de Bâle († 1418). Son oncle paternel était le cardinal doyen Jean de Neufchâtel († 1398), du côté de sa mère c'était Jean de Bourgogne († 1373), dont l'héritage lui est échu après la mort de sa mère, y compris les baronnies de Montaigu, Amance et Fontenoy, les seigneuries de Fondremand et Port-sur-Saône, ainsi que Liesle, Chissey et Buffard dans la vallée de la Loue. En 1400, il reçoit de son père, entre autres, la seigneurie de Nancuise, qu'il échange avec son frère Thiébaut contre Chemilly l'année suivante. En 1418, il acquit les domaines de Conflans du cardinal Louis de Bar et les domaines de Nanteuil-la-Fosse et de Cumy de Bonne de Bar.

En décembre 1398, il épouse Jeanne de Ghistelles, dame d'Havrincourt († entre février 1423 et 1431, inhumée à l'abbaye Notre-Dame de Faverney), veuve de Jean de Chalon, seigneur de Châtelbelin (X 1396), et fille de Jean VI, seigneur de Ghistelles et capitaine général des Flandres, et Jeanne de Châtillon. Elle fait entrer dans le mariage la seigneurie de Saint-Lambert dans les Ardennes (Amance Saint Lambert) et la vicomté de Bligny, qu'elle a héritées de sa mère. Il y a eu des différends avec Louis II de Chalon, comte de Tonnerre, à propos de cette propriété, qui a commencé en 1401 et n'a été réglée qu'en 1421. Le mariage étant resté sans enfant, la propriété est revenue à sa famille après la mort de Jeanne.

Cependant, Jean de Neufchâtel a eu cinq enfants illégitimes, dont les deux aînés sont nés en 1424 d'Henri VI comme prétendant au trône de France et d'Angleterre, ont été légitimés :
 Thibaud, seigneur de Chemilly etc (* probablement 1396, † 1454), fils d'Isabelle de Villers ; ⚭ I Ameline de Bavans († après 1427), ⚭ II vers 1440 Catherine de Vergy († 1480) (Maison de Vergy) - descendants dans le Comté Libre de Bourgogne et Champagne
 Antoine († avant 1481), fils d'Isabeau de Buissy, seigneur de Sillery ; ⚭ Agnès de Françières († après 1488) - Descendance en Lorraine
 Jacques († 1476/82), seigneur de Sorans-les-Cordiers ; ⚭ Etiennette de Maissey († après 1482)
 Jean ⚭ 1445 Agnès de Houdelaincourt
 Isabelle († après 1499), fille de Billacte d'Amance ; ⚭ 1453 Henri Brabant de Chaumont († 1481).

Biographie

En 1395, Jean de Neufchâtel participe à la prestation de serment de son père comme administrateur de la Principauté-Evêché de Bâle pour son frère Humbert. En 1400, il était dans l'entourage du duc de Bourgogne, Philippe le Hardi. En 1403, il est nommé échanson du roi de France. En 1408, il est qualifié de chevalier, ayant joué un rôle majeur dans la victoire bourguignonne à la bataille d'Othée. En 1409 il participe au siège de Vellexon, de 1410 à 1412 il est capitaine général de Bourgogne (duché et comté libre). En 1411 et 1412, il combat la rébellion de Louis II de Chalon dans le Tonnerrois. En 1413, il commande les troupes bourguignonnes dans l'Artois, de juillet à septembre 1414 il mène la défense d'Arras contre les troupes du roi (→ paix d'Arras (1414)). La même année, il devient conseiller bourguignon, en octobre il est l'un des ambassadeurs dans les négociations avec les Autrichiens, les Wurtembergs et les Suisses, également en 1414 il est fait Gardien de la terre de Luxeuil par le roi de France (il est aussi un gardien des monastères de Faverney et de Calmoutier), l'année suivante il est au concile de Constance. En novembre 1415, le duc le nomma gouverneur du comté libre (il occupa ce poste jusqu'en 1419) ainsi que de Rosemont et de Belfort, et en décembre il fut envoyé à Lyon pour voir le roi allemand Sigismond. En 1416, il devient conseiller et chambellan du roi de France. En 1417, il assiège Nogent et conquiert Châlons-sur-Marne, dont il devient ensuite gouverneur. Après avoir défendu Rouen contre les Anglais, il est nommé grand majordome de France en 1418 (son neveu, Thiébaut VIII de Neufchâtel, est en même temps grand maître de France, de 1418 à 1422) et président de la Cour des comptes en 1419.

À la conclusion du traité de Pouilly-le-Fort (juillet 1419) il est de nouveau dans l'entourage du duc et en septembre il est le seul à survivre à l'attentat du pont de Montereau, il fait alors partie de ceux qui tuent le duchesse douairière à Troyes, a informé du crime le nouveau duc, à Gand, et sa femme, à Dijon. Ces derniers l'utilisèrent alors comme leur émissaire auprès du roi de France et du cardinal de Bar. En 1420, il participe aux négociations du traité de Troyes (mai) et du mariage de Catherine de France et d'Henri V d'Angleterre (juin). En 1423, il conquiert les places de Champagne détenues par La Hire (Étienne de Vignolles) pour le compte du roi, en 1424, il combat au siège de Nesle en juillet et en octobre contraint La Hire à se rendre à Vitry-le-François. Le duc de Bedford lui donna alors les domaines de Sommeville, Conflans et Vitry-la-Ville.

En janvier 1430, Jean de Neufchâtel devient membre de l'ordre de la Toison d'or, fondé à l'occasion du mariage du duc. Il négocie ensuite à Jonvelle et à Lure avec les émissaires du duc de Lorraine et du duc d'Autriche. En juin, il prend part à la campagne de Louis II de Chalon, prince d'Orange, dans le Dauphiné, qui aboutit à la défaite d'Anthon le , qui lui vaudra plus tard l'accusation de fuite par lâcheté. En 1431 il participe encore aux négociations avec les envoyés du duc d'Autriche à Montbéliard et ceux du duc de Lorraine et de Bar à Luxeuil (mais pas à la bataille de Bulgnéville en juillet - ici il est souvent cité avec Jean de Fribourg, comte de Neuchâtel - Jean de Fribourg, comte de Neuchâtel - méprise), mais tomba ensuite en disgrâce à cause des événements d'Anthon et fut finalement expulsé de l'ordre de la Toison d'or le . Il tenta en vain d'annuler l'exclusion au Chapitre de l'Ordre en 1432.

Après cette défaite définitive, Jean de Neufchâtel entreprit un pèlerinage en Terre Sainte, au cours duquel il mourut en avril 1433. Il est inhumé à l'abbaye Notre-Dame de Faverney.

Armoiries

Ascendance

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln. tome XI (1986), table 137, 138 et 142.
 Raphael de Smedt (Hrsg.), Les chevaliers de l'ordre de la Toison d'or au . Notices bio-bibliographiques. (Kieler Werkstücke, D 3) Verlag Peter Lang, Francfort, 2000, , , N°24.
 Jean François Richard, Recherches historiques et statistiques sur l'ancienne seigneurie de Neuchâtel, au comté de bourgogne. 1840.

Articles connexes
 Maison de Neufchâtel
 Neuchâtel

Liens externes

Date de naissance incertaine (XVe siècle)
Décès en 1433
Chevalier du XIVe siècle
Chevalier du XVe siècle
Diplomate du XIVe siècle
Diplomate du XVe siècle
Noble français du XVe siècle

Jean Ier de Neufchâtel-Montaigu


Randa es una localidad y pedanía española perteneciente al municipio de Algaida, en la parte centro-sur de Mallorca, comunidad autónoma de las Islas Baleares.

Situación
Se encuentra a las faldas del Puig de Randa, donde se encuentra el Santuario de Cura.

Confina al norte con la capital del municipio, Algaida, y al sur con Lluchmayor.

Evolución demográfica

Localidades de Mallorca
Pedanías de las Islas Baleares
Llano de Mallorca
Algaida

Randa (Baleares)


Une cavalcade est une procession ou un défilé à cheval, ou encore une randonnée de masse effectuée par un groupe de cavaliers.

L'objectif d'une cavalcade est la participation. Souvent, les participants ne portent pas de costumes ou ne circulent pas en formation. Une cavalcade peut aussi reconstituer un événement historique et effectue un parcours de longue distance ou être un pèlerinage.

De nombreuses cavalcades impliquent des départs cérémoniels dans les villes et villages le long du chemin.

Étymologie
Le terme cavalcade vient du mot latin classique caballus, utilisé pour décrire un cheval de trait. Cela s'est développé dans le mot caballicare, "monter à cheval", qui en italien est devenu cavalcare. En espagnol, le terme cavalcade est cabalgata.

Articles connexes
 Parade équestre
 Musée Stibbert
 Cavalcade de Herve
 Cavalcade de Fleurus

Notes et références

Liens externes

Défilé
Cheval dans la culture

Cavalcade (équitation)


Der Reischelberg ist ein  hoher Berg im westlichen Teil des Thüringer Waldes an der Nahtstelle zum Thüringer Schiefergebirge bei Neustadt am Rennsteig. Über den Reischelberg verläuft die Landesstraße L1143 von Neustadt am Rennsteig kommend nach Großbreitenbach.

Siehe auch
 Liste von Bergen und Erhebungen in Thüringen

Einzelnachweise

Berg im Ilm-Kreis
Geographie (Großbreitenbach)
Geographie (Thüringer Wald)

Reischelberg


Abu al-Abbas Abdallah ibn Harun al-Rashid ( [Abū al-ʿAbbās ʿAbd Allāh ibn Hārūn ar-Rashīd]; september 7869. august 833), bedre kendt under det navn, han anvendte som kalif, al-Ma'mun eller al-Mamun (), var den syvende abbasidiske kalif, der regerede fra 813 til sin død i 833. Han efterfulgte sin halvbror al-Amin efter en borgerkrig, hvor sammenhængen i det abbasidiske kalifat blev svækket af oprør og fremkomsten af en række lokale stormænd; meget af hans regeringstid blev brugt på pacificeringskampagner. Veluddannet og med stor interesse for lærdom fremmede al-Ma'mun oversættelser af videnskabelige skrifter fra bl.a. persisk og græsk og var dermed en hovedmand bag den storhedstid for litteratur, teologi, filosofi og naturvidenskab, der er kendt som den islamiske guldalder med bl.a. opførelsen af Visdommens hus i Bagdad. Han er også kendt for at understøtte læren om mutazilismen, for den inkvisitionslignende institution mihna og for genoptagelsen af krigsførsel i stor stil mod det byzantinske rige.

Fødsel og uddannelse
Abdallah, den fremtidige kalif al-Ma'mun, blev født i Bagdad natten mellem den 13. og 14. september 786 som søn af Harun al-Rashid og dennes konkubine Marajil fra Badghis. Den samme nat, som senere blev kendt som "de tre kaliffers nat", døde hans onkel al-Hadi og blev efterfulgt af Ma'muns far, Harun al-Rashid, som hersker for abbaside-kalifatet. Marajil døde kort efter Abdallahs fødsel, og han blev opfostret af Harun al-Rashids kone, Zubayda, selv af højbåren abbaside-afstamning som barnebarn af kalif al-Mansur (754-775). Som ung prins modtog Abdallah en grundig uddannelse: al-Kisa'i underviste ham i klassisk arabisk, Abu Muhammad al-Yazidi i adab, og han modtog undervisning i musik og poesi. Han blev uddannet i fiqh af al-Hasan al-Lu'lu'i, og udmærkede sig særlig i Hanafi-skolen, og i hadithen, hvor han selv blev en aktiv overleverer. Ifølge M. Rekaya "blev han kendetegnet ved sin kærlighed til viden, som gjorde ham til den mest intellektuelle kalif blandt abbasiderne, hvilket kendetegner hele den måde, hvorpå hans kalifat udviklede sig".

Udnævnelse som efterfølger og hersker af Khurasan
Selvom Abdallah var den ældste af Haruns sønner, udnævnte Harun i 794 den næstældste Muhammad, født i april 787 som søn af Zubayda, til sin arving. Dette var resultatet af pres fra familien overfor kaliffen og afspejlede Muhammads højere fødsel, da begge hans forældre nedstammede fra det abbasidiske dynasti; faktisk forblev han den eneste abbasidiske kalif, der kunne hævde en sådan afstamning. Muhammad modtog troskabseden (bay'ah) under navnet al-Amin ("Den troværdige"), først i Khurasan af sin værge, barmakiden al-Fadl ibn Yahya og senere i Bagdad. Abdallah blev først anerkendt som nr. to i arvefølgen, efter at han kom i puberteten i 799 under navnet al-Ma'mun ("Den pålidelige"), med en anden barmakid, Ja'far Ibn Yahya, som sin værge. Samtidig blev en tredje arving, al-Qasim, navngivet al-Mu'tamin, udnævnt med Abd al-Malik ibn Salih som værge.

Disse ordninger blev bekræftet og offentligt proklameret i 802, da Harun og de mest magtfulde embedsmænd fra den abbasidiske regering foretog pilgrimsrejse til Mekka. Al-Amin ville efterfølge Harun i Bagdad, men al-Ma'mun ville forblive al-Amins arving og ville desuden regere over et udvidet Khurasan. Dette var en aftale af særlig betydning, da Khurasan var udgangspunktet for den abbasidiske revolution, der bragte abbasiderne til magten, og fastholdt en privilegeret position blandt kalifatets provinser. Desuden var det abbasidiske dynasti stærkt afhængigt af folk fra Khurasan som militære ledere og administratorer. Mange af den oprindelige Khurasani-arabiske hær (Khurasaniyya), der kom vestpå med abbasiderne, fik ejendomme i Irak og den nye abbasidiske hovedstad Bagdad og blev en elitegruppe kendt som abna'al-dawla ("statens/dynastiets sønner"). Denne store tilstedeværelse af et iransk element i de højeste kredse i den abbasidiske stat, med barmakid-familien som dens mest fremtrædende repræsentanter, var bestemt en faktor i udnævnelsen af al-Ma'mun, der var forbundet gennem sin mor med de østlige iranske provinser, som arving og guvernør for Khurasan. Aftalens bestemmelser, som blev registreret i detaljer af historikeren al-Tabari, gjorde al-Mamuns Khurasani til et vicekongedømme med omfattende autonomi. Moderne historikere mener imidlertid, at beretningerne herom kan være blevet forvrænget af senere apologeter for al-Ma'mun i dennes favør. Haruns tredje arving, al-Mu'tamin, fik ansvar for grænseregionerne mod det byzantinske imperium i øvre Mesopotamien og Syrien.

Meget hurtigt fik den latente rivalisering mellem de to brødre vigtige konsekvenser: næsten umiddelbart efter at hoffet vendte tilbage til Bagdad i januar 803, blev den abbasidiske elite rystet af barmakide-familiens abrupte fald fra magten. På den ene side kan denne beslutning afspejle den kendsgerning, at barmakiderne var blevet for magtfulde for kaliffens smag, men dens timing tyder på, at den også var knyttet til arvefølgespørgsmålet: Da al-Amin havde støtte fra abna'en og al-Ma'mun fra barmakiderne, og de to lejre blev mere fremmedgjorte for hver dag, måtte barmakidernes magt blive brudt, hvis al-Amin skulle have en chance for at få og fastholde magten.

Al-Fadl ibn Sahl, en person fra Kufah af iransk oprindelse, hvis far var konverteret til islam og gået i barmakidernes tjeneste, erstattede Ja'far Ibn Yahya som al-Ma'muns lærer. I 806 blev han også al-Ma'muns sekretær (katib), en udnævnelse, der markerede ham som hovedkandidat til vesiratet, hvis al-Ma'mun skulle få tronen. I 804 giftede al-Ma'mun sig med sin kusine, Umm Isa, en datter af kalifen al-Hadi (785-786). Parret fik to sønner, Muhammad al-Asghar og Abdallah.

Abbaside-borgerkrig
I 802 bestemte Harun al-Rashid, far til al-Ma'mūn og al-Amin, at al-Amin skulle efterfølge ham, og al-Ma'mun tjene som guvernør for Khurasan og som kalif efter al-Amins død. I de sidste dage i Haruns liv blev hans helbred svækket. Han så i en drøm Musa ibn Jafar sidde i et kammer og bede og græde, hvilket gjorde Harun opmærksom på, hvor hårdt han havde kæmpet for at etablere sit eget kalifat. Han kendte begge sine sønners personligheder og besluttede, at for det abbasidiske dynastis skyld skulle al-Ma'mūn være kalif efter hans død, og betroede dette til en gruppe af sine hoffolk. En af disse, Fadl ibn Rabi, fulgte ikke Haruns sidste ønsker og overbeviste mange i islams lande om, at Haruns ønsker ikke var blevet ændret. Senere fandt tre andre hofmænd fra Harun, som havde svoret loyalitet over for Harun ved at støtte al-Ma'mūn, nemlig Isa Jarudi, Abu Yunus og Ibn Abi Umran, huller i Fadls argumenter, og Fadl indrømmede, at Harun havde udnævnt al-Ma'mūn til sin efterfølger, men argumenterede for, at Harun ikke havde været ved sine fulde fem, og at hans beslutning derfor ikke skulle respekteres. Al-Ma'mūn var angiveligt den ældste af de to brødre, men hans mor var en persisk kvinde, mens al-Amins mor var medlem af den regerende Abbaside-familie. Efter al-Rashids død i 809 forværredes forholdet mellem de to brødre. Som svar på al-Ma'muns bevægelser mod uafhængighed erklærede al-Amin sin egen søn Musa som sin arving. Denne krænkelse af al-Rashids testamente førte til en kamp om arvefølgen. Al-Amin samlede en massiv hær i Bagdad med 'Isa ibn Mahan i spidsen i 811 og invaderede Khorasan, men al-Mamuns general Tahir ibn al-Husayn (d. 822) ødelagde hæren og invaderede Irak og belejrede Bagdad i 812. I 813 faldt Bagdad, al-Amin blev halshugget, og al-Ma'mūn blev den ubestridte kalif.

Al-Ma'muns regeringstid
Al-Ma'mun udførte på Mesopotamiens sletter to astronomiske operationer beregnet til at bestemme værdien af en terrestrisk grad. Krateret Almanon på månen er navngivet som en anerkendelse af hans bidrag til astronomien.

Al-Ma'muns eftermæle som administrator er også præget af hans indsats for at centralisere magten og sikre arvefølgen. Bayt al-Hikma, eller Visdommens hus, blev etableret i hans regeringstid. Ulamaen opstod som en reel styrke i islamisk politik under al-Ma'muns regeringstid for at modsætte sig mihnaen, som blev indledt i 833, fire måneder før han døde.

'Mihnaen' kan sammenlignes med den europæiske inkvisition i den forstand, at den involverede fængsel, en religiøs test og en loyalitetsed. Personerne, der blev underkastet mihnaen, var traditionelle lærde, hvis samfundsmæssige indflydelse var meget stor. Al-Ma'mun indførte mihnaen med den hensigt at centralisere den religiøse magt i kalifatet og afprøve sine undersåtters loyalitet. Mihnaen skulle gennemføres af eliter, lærde, dommere og andre embedsmænd, og bestod af en række spørgsmål vedrørende teologi og tro. Det centrale spørgsmål handlede om koranenes skabelse. Hvis den adspurgte svarede, at han troede på, at Koranen var blevet skabt, snarere end at være evigt eksisterende på linje med Gud, var han fri til at forlade prøven og fortsætte sit erhverv.

Kontroversen over mihnaen blev forværret af al-Ma'muns sympati for Mu'tazili-teologien og andre kontroversielle synspunkter. Mu'tazili-teologien var dybt påvirket af aristoteliske tanker og den græske rationalisme, og mente, at spørgsmål om tro og praksis skulle afgøres ved ræsonnering. Dette var modsat den traditionelle og bogstavtro opfattelse hos Ahmad ibn Hanbal og andre, hvorefter alt, hvad en troende behøvede at vide om tro og praksis, stod skrevet ordret i Koranen og Hadithen. Desuden udtalte Mu'tazilierne, at Koranen var blevet skabt snarere end at have eksisteret evigt på linje med Gud, en tro, der blandt andet blev delt af jahmiterne og dele af Shi'aerne, men var modsat den traditionalistiske sunni-opfattelse. Den kendsgerning, at Mu'tazili-skolen havde hentet grundlæggende inspiration fra det antikke hedenske Grækenland, gjorde den yderligere kontroversiel hos mange islamiske gejstlige.

Al-Ma'mun var en pioner indenfor kartografi, idet han bestilte et verdenskort fra en stor gruppe af astronomer og geografer. Kortet kan i dag ses i en encyklopædi i Topkapi Sarai, et museum i Istanbul. Kortet viser store dele af de eurasiske og afrikanske kontinenter med genkendelige kyster og større have. Det skildrer verden som det var kendt for kaptajnerne på de arabiske dhows, der brugte monsunvindene til at handle over store afstande (I det 9. århundrede var arabiske søhandlere nået til Guangzhou, i Kina). Grækernes og romernes kort afslørede et godt kendskab til lukkede hav som Middelhavet, men kun lidt om de store have længere væk.

Selvom al-Mahdi havde bebudet, at kaliffen var islams beskytter mod kætteri, og også havde hævdet evnen til at erklære ortodoksi, mente religiøse lærde i den islamiske verden, at al-Ma'mun havde overskredet sine grænser med mihna. Mihnas straffe blev stadig vanskeligere at håndhæve, da ulema blev mere forenet i deres modstand. Selvom mihnaen fortsatte gennem yderligere to kaliffers regeringstid, opgav al-Mutawakkil den i 848. Mihnas skæbne medførte alvorlige skader for kaliffens myndighed og formindskede institutionens ry for de efterfølgende kaliffer. Kaliffen endte med at miste meget af sin religiøse autoritet til ulema som følge af mihna.

Ulema og de store islamiske lovskoler blev for alvor defineret i al-Ma'muns regeringstid, og parallelt hermed blev sunnismen defineret som en legalistisk religion. Doktrinære forskelle mellem sunni- og shi'a-islam blev mere udtalte. Ibn Hanbal, grundlæggeren af den juridiske skole Hanbali, blev berømt for sin modstand mod mihnaen. Al-Ma'muns opposition imod og beskyttelse af intellektuelle førte til fremkomsten af vigtige dialoger om både sekulære og religiøse anliggender, og Bayt al-Hikma blev et vigtigt center for oversættelse af græske og andre gamle tekster til arabisk. Denne islamiske renæssance ansporede genopdagelsen af hellenismen og sikrede overlevelse af disse tekster til den europæiske renæssance.

Al-Ma'mun var blevet udnævnt til guvernør for Khurasan af Harun, og efter sin tronbestigelse udnævnte kaliffen Tahir som guvernør til tak for hans militære tjenester og for at sikre hans loyalitet. Det var et skridt, som al-Ma'mun snart beklagede, da Tahir og hans familie blev forankret i iransk politik og blev mere og mere magtfulde i staten i modsætning til al-Ma'muns ønske om at centralisere og styrke kaliffens magt. Tahirid-dynastiets stigende magt blev en trussel, da al-Ma'muns egen politik fremmedgjorde dem og hans andre modstandere.

Al-Ma'mun forsøgte at blive skilt fra sin kone under sin regeringstid, idet hun ikke havde født ham nogen børn. Hans kone hyrede en syrisk dommer af sig selv, før al-Ma'mun kunne vælge en; dommeren, som sympatiserede med kaliffens kone, nægtede at give tilladelse til skilsmissen. Efter al-Ma'muns oplevelse blev ingen af de efterfølgende abbasidiske kaliffer gift, men foretrak at finde deres arvinger i haremmet.

Det abbasidiske rige voksede noget under al-Ma'muns regeringstid. Hinduoprør i Sindh blev slået ned, og det meste af Afghanistan blev absorberet, da Kabuls leder overgav sig. Bjergområderne i Iran blev bragt under et strammere greb af den centrale abbasideregering, og det samme var tilfældet med dele af Turkestan.

Personlige egenskaber
Al-Tabari (v. 32, s. 231) beskriver al-Ma'mun som af gennemsnitshøjde, lys i huden, smuk og med et langt skæg, der mistede sin mørke farve, efterhånden som han aldredes. Han beretter anekdoter om kalifens evne til at tale præcist og veltalende uden forberedelse, hans gavmildhed, hans respekt for Muhammed og religionen, hans sans for mådehold, retfærdighed og hans kærlighed til poesi.

Ibn Abd Rabbih foretager i sit værk Den unikke halskæde (al-'iqd al-Farid), der sandsynligvis bygger på tidligere kilder, en lignende beskrivelse af al-Ma'mun, som han beskrev som lyshudet med svagt blondt hår, et langt tyndt skæg og en smal pande.

Familie
Al-Ma'mun havde en officiel kone, Umm Isa, en datter af hans onkel al-Hadi (785-786), som han giftede sig med, da han var atten år gammel. De havde to sønner, Muhammad al-Asghar og Abdallah.  Al-Ma'mun havde også mange medhustruer. En af dem, Sundus, fødte ham fem sønner, heriblandt al-Abbas, som blev en højtstående militærkommandant i slutningen af al-Ma'muns regeringstid og en naturlig tronprædendant.

Død

Al-Ma'mun døde nær Tarsus. Byens store moske indeholder en grav, der siges at være hans. Han blev ikke efterfulgt af sin søn, Al-Abbas ibn al-Ma'mun, men af sin halvbror, al-Mu'tasim.

Kilder

Litteratur

El-Hibri, Tayeb (2010). "The empire in Iraq, 763–861". In Robinson, Chase F. (ed.). The New Cambridge History of Islam, Volume 1: The Formation of the Islamic World, Sixth to Eleventh Centuries. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 269–304. .
Hugh N. Kennedy, The Early Abbasid Caliphate, a political History, Croom Helm, London, 1981

Rekaya, M.: "al-Maʾmūn" i: Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Besøgt 30. juni 2019. <http://dx.doi.org/10.1163/1573-3912_islam_SIM_4889>
First published online: 2012. First print edition: , 1960-2007.

Turner, John P. (2013): "al-ʿAbbās b. al-Maʾmūn" i Fleet, Kate; Krämer, Gudrun; Matringe, Denis; Nawas, John; Rowson, Everett (red.): Encyclopaedia of Islam, THREE. Brill Online. .

Hugh N. Kennedy: The Early Abbasid Caliphate, a political History, Croom Helm, London, 1981.

Kaliffer

Al-Mamun


The University of Notre Dame Australia (UNDA) is a national Roman Catholic private university with campuses in  and  in Western Australia and Sydney in New South Wales. The university also has eight clinical schools as part of its school of medicine located across Sydney and Melbourne and also in regional New South Wales and Victoria.

Until 2021, Notre Dame was not part of the Western Australia Tertiary Institutions Service Centre (TISC) nor the New South Wales Universities Admissions Centre, and students applied directly to the university through its admissions process. In July 2021, Notre Dame partnered with TISC to take applications for undergraduate courses in Western Australia through TISC.

The university crest is an open Bible. The waves below the open Bible represent the Fremantle area, where the university was founded, and Australia, a nation surrounded by water.

In the 2019 Student Experience Survey, the University of Notre Dame Australia recorded the second highest student satisfaction rating out of all Australian universities, and the highest student satisfaction rating out of all Western Australian based universities, with an overall satisfaction rating of 88.

History
In 1945, Father Patrick Duffy, an American navy chaplain, met Cardinal Norman Thomas Gilroy, Archbishop of Sydney, to discuss the possibility of the University of Notre Dame and the Congregation of Holy Cross being involved in the establishment of the first private Catholic university in Australia.

At the time, there were roughly 1.5 million Catholics living in Australia and an established network of Catholic primary and secondary schools. Cardinal Gilroy believed that there was a strong appetite for a Catholic university and that it would enable the education of an "elite Catholic laity that had been the glory of the church in the United States".

The project was pursued for a number of years and property was purchased in Sydney on behalf of Holy Cross in 1948, but ultimately the charter to establish the university was never acquired and the endeavour was abandoned in 1953.

In the mid-1980s, concerns were raised that state universities were not able to properly train lay teachers to work in Catholic primary and secondary schools in Western Australia. The idea of a private Catholic university again surfaced, this time on the opposite side of the Australian continent.

Peter Tannock, who headed the Catholic Education Office of Western Australia, discussed these concerns with William Foley, Archbishop of Perth. They enlisted the help of Denis Horgan, a local Catholic businessman and founder of Leeuwin Estate, who they hoped would provide financial assistance in establishing the university.

Horgan was supportive of the idea, as long as the institution would provide more than teacher education. A small planning committee with Tannock, Horgan, Foley and Michael Quinlan, a Catholic physician, was established and developed the plan for a Catholic university with a number of sites in Western Australia that would provide medical and nursing education among other fields.

The university was created through the University of Notre Dame Australia Act 1989 in the Parliament of Western Australia. The act was given assent on 9 January 1990, the university was inaugurated on 2 July 1991 and classes commenced in February 1992. The first college, the College of Education, had 35 postgraduate students in its first year and the University of Notre Dame (US) sent 25 study abroad students to spend a semester at the Fremantle campus.

The Broome campus, originally known as the Kimberley Centre, was opened in 1994 in service of the church and Aboriginal communities in the Kimberley region. In 2006, the Sydney campus was formally opened with an initial enrollment of 450 students.

Campuses

Notre Dame has campuses located in Fremantle and Broome in Western Australia. The university's Sydney campus is spread across two sitesone based in Broadway and the other in  adjacent to St Vincent's Hospital.

The Fremantle campus is located in the historic West End of the city, a designated heritage precinct famous for its late Georgian and Victorian-style architecture. The university has rejuvenated much of the West End and has worked to restore the traditional architecture of the precinct, occupying 50 properties since its establishment in 1992 and restoring many buildings. Due to the presence of Notre Dame, Fremantle is seeking to be referred to as a "university town", much like older university towns in Europe and to be the only one of its kind in Australia.

The School of Medicine Sydney has eight clinical schools in Sydney, Melbourne and in rural locations across the east coast.

The Sydney Clinical School is located across St Vincent's & Mater Clinical School at St Vincent's Hospital, Auburn Clinical School at Auburn Hospital and Hawkesbury Clinical School at Hawkesbury Health Service. The Melbourne Clinical School is located at the Werribee Mercy Hospital.

The rural clinical schools are located at the Lithgow Clinical School at Lithgow Hospital, the Ballarat Clinical School at St John of God Hospital Ballarat, the Riverina Regional Training Hub (RRTH) and the Wagga Wagga Clinical School at Calvary Health Care Riverina.

Organisation and administration
The university has three campuses offering courses in the following schools:

 School of Arts and Sciences (Broome, Fremantle and Sydney)
 School of Business (Fremantle and Sydney)
 School of Education (Broome, Fremantle and Sydney)
 School of Health Sciences (Fremantle)
 School of Law (Fremantle and Sydney)
 School of Medicine (Fremantle and Sydney)
 School of Nursing and Midwifery (Broome and Fremantle); School of Nursing (Sydney)
 School of Philosophy and Theology (Broome, Fremantle and Sydney)
 School of Physiotherapy (Fremantle)

The university is a self-accrediting institution and is subject to regular quality audits and registration processes undertaken by the Tertiary Education Quality and Standards Agency.

The governance structure of Notre Dame is determined largely by its enabling act of parliament and its statutes. These specify the source, role and functions of its trustees, board of directors and board of governors and the principal officers and academic leaders of the university.

Academics
All undergraduate students must undertake courses in theology, philosophy and ethics. This is known as the core curriculum in Fremantle, and the LOGOS program in Sydney.

Notre Dame's medicine students study a core course, bioethics, whilst students on the Broome campus study Aboriginal people and spirituality as part of their degree.

Rankings
The Australian Government's Quality Indicators for Learning and Teaching 2018 Student Experience Survey results place Notre Dame as one of the top universities in Australia.

Research
Notre Dame has three institutes for scholarship and research located across its campuses.
 The Institute for Health Research (Fremantle campus)
 Nulungu Research Institute (Broome campus)
 The Institute for Ethics and Society (Sydney campus)

The Institute for Health Research draws on the clinical expertise within Notre Dame's Schools of Health Sciences, Medicine, Nursing & Midwifery and Physiotherapy to develop research partnerships and projects that support the healthy ageing of all Australians. Nulungu collaborates with national and international universities, government and Indigenous Australian communities to develop research outcomes of benefit to the country's Aboriginal and Torres Strait Islander peoples. It was established by Lyn Henderson-Yates, who herself is an indigenous Australian and is also vice-chancellor of the university's Broome campus. The Institute for Ethics and Society pursues philosophical and interdisciplinary research across five core areas: applied and professional ethics; ethics education; bioethics; religion and global society; and Indigenous research and ethics.

The university is one of the partners in the  Western Australian Pregnancy Cohort (Raine) Study, one of the largest cohorts of pregnancy, childhood, adolescence and  early adulthood to be carried out anywhere in the world.

Student life

The Sydney and Fremantle campuses both have representative student associations, created to represent all the students at each campus. The Sydney campus is home to the Student Association of the University of Notre Dame Australia (SAUNDA), while the Fremantle Campus hosts the Notre Dame Student Association (NDSA). These organisations are currently not recognised in the university statues, making them student associations and not guilds.

The Catholic Mass is celebrated each weekday and on Sunday evening at the Fremantle campus, weekdays on the Sydney campus, and on Wednesdays at the Broome campus.

The student population across Australia at Notre Dame campuses numbers 12,394 as of February 2018, 6,544 of these being in Fremantle, 5,685 in Sydney and 165 in Broome.

Libraries
Notre Dame has six individual libraries across the three campuses: St Teresa's Library, Galvin Medical Library and the Craven Law Library at the Fremantle campus; Benedict XVI Medical Library (Darlinghurst) and St Benedict's Library (Broadway) at the Sydney campus; and the Broome Campus Library at the Broome campus.

St Teresa's Library
St Teresa's Library, located at 34 Mouat Street, Fremantle, is a heritage listed building in the West End and supports the programs of the Schools of Arts & Sciences, Business, Education and Philosophy & Theology. Built on land first owned by John Bateman, the building was originally a warehouse for Bateman Hardware. The building was first adapted to become a university library in 1994 when only limited, low cost adaptive re-use works could be afforded, and was renovated again in 2011 to provide maximum floor area.

Galvin Medical Library
Galvin Medical Library, located at 38–40 Henry Street, Fremantle, is contained within the School of Medicine, a heritage listed building. The library supports the Schools of Medicine, Nursing, Physiotherapy and Health Sciences. Constructed from 1900 onward, the building was known as Fowler's Warehouse and served as the principal premises in Western Australia for D. & J. Fowler Ltd., the wholesale grocery company. The library was opened in 2005 after Notre Dame took over the lease of the buildings from the City of Fremantle.

Craven Law Library
Like St Teresa's Library, Craven Law Library is located in the former Bateman family warehouse complex between Mouat and Henry Streets in Fremantle. The library was established in 1997, but renamed the Craven Law Library in 2003 to commemorate the foundation dean of the School of Law, Greg Craven. The library supports the School of Law and contains a print collection in excess of 30,000 volumes, including historic primary materials.

Benedict XVI Medical Library
The Benedict XVI Medical Library, located at 160 Oxford Street, Darlinghurst, is housed next to the Sacred Heart Catholic Church in a building originally occupied by a Catholic school run by the Sisters of Charity of Australia. The building was taken over by Notre Dame in 2004–05 and supports the Schools of Medicine and Nursing. It was named in honour of Pope Benedict XVI during a visit he made to the university and library on 18 July 2008.

Notable people

The current and fifth chancellor of the university, serving since 2017, is Chris Ellison, a Western Australia-based former senator. The vice-chancellor and chief executive officer of the university from 2008 until February 2019 was Celia Hammond, a former lawyer who resigned to seek election to federal parliament. The next vice-chancellor is Francis Campbell (commencing February 2020).

Chancellors

Vice-chancellors

Notable alumni

 Lucy Chaffer – Australian skeleton racer
 Fantine – Russian-born Australian multilingual singer/songwriter
 Ricky Grace – Former Perth Wildcats player
 James Griffin – Australian politician
 Emily Hamilton – Australian politician
 Graham Joseph Hill, former principal of Stirling Theological College
 Toby Kane – Australian Paralympic alpine skier
 Matt Keogh – Australian politician
 Marty Roebuck – Former Australian rugby union footballer
 Kylie Sturgess – Educator, lecturer and podcaster

See also

 List of universities in Australia
 Rural Clinical School of Western Australia
 Kenvale College of Tourism & Hospitality Management, an institution with an articulation agreement with the University of Notre Dame, Sydney

References

External links

Universities in Western Australia
Catholic universities and colleges in Australia
Buildings and structures in Fremantle
Universities and colleges established in 1989
1989 establishments in Australia
Association of Catholic Colleges and Universities
Notre Dame Australia

University of Notre Dame Australia


El Renault Egeus es un prototipo de automóvil SUV fabricado por la compañía francesa Renault y presentado en el salón de Frankfurt de 2004 hasta 2005. El Renault Koleos está basado en este prototipo

Características
Tiene un motor diesel V6 3.0 l de 250 HP. Posee una caja de cambios automática de 7 velocidades. Mide 4,70 metros de largo , 1,92 metros de ancho y 1,66 metros de alto. Su distancia entre ejes es de 2900 mm, lo que le permite un gran espacio para el habitáculo de cuatro plazas con asientos individuales que giran para facilitar el acceso.
Su peso es de 1950 kilogramos.
También tiene un techo panorámico de cristal. Otras características especiales incluyen puertas que se abren automáticamente desde su posición de reposo. El interior está construido por cuero y metal. Tiene un velocímetro analógico y digital. Cuando el conductor supera el límite de velocidad se enciende una luz para avisarle.

Véase también
Renault Koleos

Galería

Referencias

Prototipos de Renault
Egeus
Modelos de automóviles todoterreno
Modelos de automóviles del segmento C

Renault Egeus


An Zizaniopsis bonariensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Benedict Balansa ngan Poitr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carlo Luigi Carlos Luis Spegazzini. An Zizaniopsis bonariensis in nahilalakip ha genus nga Zizaniopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zizaniopsis

Zizaniopsis bonariensis


An Liparis indirae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kattungal Subramaniam Manilal ngan C.Sathish Kumar. An Liparis indirae in nahilalakip ha genus nga Liparis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Liparis (Orchidaceae)

Liparis indirae


The Yukon Liberal Party () is a political party in the territory of Yukon, Canada. The party is not organizationally linked to the federal Liberal Party of Canada in any official manner.

History
After twenty years as a minor party, the Yukon Liberal Party won the 2000 general election and formed a government under Premier Pat Duncan. The government, however, was reduced to minority government status. Duncan called a snap election for November 2002 in the hope of regaining her government's majority. The party was almost completely wiped out, however, by the Yukon Party. Duncan won the Liberals' sole seat in the Yukon Party's landslide.

The Liberal Party remained in opposition until the 2016 general election where the party went from third place in the legislature to majority government with its leader, Sandy Silver, becoming Premier.

Election results

Leaders
Iain MacKay 1978–1981
Ron Veale 1981–1984
Roger Coles 1984–1986
Jim McLachlan 1986–1989
Paul Thériault 1989–1992
Jack Cable 1992–1995
Ken Taylor 1995–1997
Jack Cable 1997–1998
Pat Duncan 1998–2005
Arthur Mitchell 2005–2011
Darius Elias 2011–2012
Sandy Silver 2012–2023
Ranj Pillai 2023–present

External links
Yukon Liberal Party
Yukon Liberal Caucus
Yukon Federal Liberal Association Riding
Constitution of Yukon liberal party (PDF)

See also
List of political parties in Canada
List of premiers of Yukon
List of Yukon Leaders of Opposition

Notes

Territorial political parties in Yukon
Liberal parties in Canada
1978 establishments in Yukon
Centrist parties in Canada

Yukon Liberal Party


The City of Banyule is a local government area in Victoria, Australia in the north-eastern suburbs of Melbourne. It was created under the Local Government Act 1989 and established in 1994 as an amalgamation of former councils. It has an area of  and lies between 7 and 21 km from central Melbourne. In 1994 it had a population of 116,000. In June 2018 Banyule had a population of 130,237. The Yarra River runs along the City's southern border while its western border is defined by Darebin Creek.

The City moved their main offices from Ivanhoe to Greensborough in 2017. A brand-new civic centre was constructed, including three-level offices to accommodate 320 council staff, community and function rooms.

History
The area was originally occupied by the Wurundjeri, Indigenous Australians of the Kulin nation, who spoke variations of the Woiwurrung language group.

The City was named after the Indigenous Australian term Banyule or "Banyool", and was originally the name of a locality within the former City of Heidelberg before being adopted as the name of the new Council during the amalgamation of local government areas in Victoria. It was formed in December 1994 from the merger of the City of Heidelberg with parts of the Shires of Diamond Valley and Eltham.

The City also has some significant heritage within its boundaries. Significant buildings listed on the Victorian Heritage Register include:

Charterisville (1840)
Banyule (1846)
Ravenswood (1891)
Chadwick House (1904)
Heidelberg Town Hall (1937)

There are a number of housing estates designed by leading early 20th Century architects Walter Burley Griffin and Marion Mahony Griffin and by property developer Albert Victor (A.V.) Jennings, some of the most significant art deco buildings in Melbourne, and the world's first Olympics athletes' village.

Banyule is the birthplace of the Heidelberg School of Art, which was formed when a group of artists, including Tom Roberts, Arthur Streeton, Frederick McCubbin, Walter Withers, Charles Conder and others moved to a shack on Mount Eagle (now known as Eaglemont) and began painting the landscape in a uniquely Australian way during the late 1880s.

Former councils

Former councils which formed part of Banyule council's current jurisdiction prior to their amalgamation include:

 City of Heidelberg (all apart from the Bundoora Health precinct)
 Shire of Diamond Valley (all apart from the area north of Greensborough Highway, the Bundoora Health precinct and the eastern part of Eltham North)
 Shire of Eltham (suburbs of Montmorency and Lower Plenty only).

Wards and councillors

The current councillors of the City after the elections in October 2020 are:

Townships and localities
The 2021 census, the city had a population of 126,236 up from 121,865 in the 2016 census

^ - Territory divided with another LGA

Notable people

Facilities
Ivanhoe Library, Rosanna Library and Watsonia Library are operated by Yarra Plenty Regional Library. A mobile library service to West Heidelberg is also operated by Yarra Plenty Regional Library.

Heidelberg Historical Society is a varied group of people with a shared interest in understanding and preserving the history of Heidelberg and surrounding suburbs.

Warringal Conservation Society is a community group which advocates for the green spaces of Banyule and beyond.

U3A Banyule provides learning opportunities especially for people of 50 years and older.

See also

City of Heidelberg

References

External links

 Official website
Yarra Plenty Regional Library
Public Transport Victoria local public transport map
Link to Land Victoria interactive maps

Local government areas in Melbourne

City of Banyule


Amomyrtella,  biljni rod iz porodice mirtovki (Myrtaceae) smješten u tribus Myrteae. Priznate su dvije vrste, obje iz Južne Amerike

Vrste
 Amomyrtella guilii (Speg.) Kausel
 Amomyrtella irregularis (McVaugh) Landrum & Morocho

Izvori

Myrteae

Amomyrtella


Zelenkasti stolisnik (lat. Achillea virescens), trajnica iz porodice glavočika. Raste u Hrvatskoj i Italiji. U Hrvatskoj većinom rasprostranjen u Istri, Gorskom kotaru, Lici, Hrvatskom primorju i sjevernoj Dalmaciji; a smatra se endemskom vrstom.

Postoje dvije podvrste.

Podvrste
 Achillea virescens subsp. tenorei (Grande) Bässler; samo u Italiji
 Achillea virescens subsp. virescens

Izvori

Stolisnik
Flora Hrvatske
Flora Bosne i Hercegovine
Flora Slovenije
Flora Crne Gore
Flora Italije

Zelenkasti stolisnik


في الفيزياء، زمن بلانك  هو وحدة قياس زمن في الوحدات الطبيعية وهو الوقت الذي يستغرقه الفوتون لينتقل بسرعة الضوء مسافة في الفراغ تعادل طول بلانك. تم تسمية هذه الوحدة على اسم العالم ماكس بلانك. ويعتقد أنها أقصر فترة زمنية يمكن قياسها (استنادا إلى الميكانيكا الكمية) والتي لايوجد معنى للزمن أدناها.

ويعطى بالعلاقة:

حيث:
 ثابت بلانك المخفض
 ثابت الجاذبية
 سرعة الضوء في الفراغ
 الزمن مقدراً بالثانية.

المراجع

أشياء سميت نسبة إلى ماكس بلانك
ثوابت فيزيائية
وحدات زمن
وحدات طبيعية

زمن بلانك


Conservatoire national supérieur d'art dramatique (CNSAD), kort sagt Le Conservatoire, er en fransk kunsthøjskole tilknyttet Conservatoire de musique et de déclamation grundlagt i 1784. I starten var skolens sigte alene musikuddannelsen, men i 1806 blev der skabt en dramatisk linje. I 1946 blev konservatoriet opdelt i to, det ene for musik, det andet for skuespil. Skuespillinjen har i en årrække uddannet et antal af landets førende skuespillere.

Det høje niveau af uddannelsen skyldes en meget begrænset tilladelse, af omtrent 1300 årlige ansøgere kan kun 30 optages.

Eksterne henvisninger
 Décret du 20 mai 2011

Uddannelsesinstitutioner i Frankrig


Xiangrong ist der Nachname mehrerer Personen:

 Liu Xiangrong (* 1988) chinesische Kugelstoßerin
 Wang Xiangrong, Dreispringerin bei den Olympischen Sommerspielen 1996

Xiangrong


An Zootrophion vasquezii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Zootrophion vasquezii in nahilalakip ha genus nga Zootrophion, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zootrophion

Zootrophion vasquezii


Astrea may refer to:

 Astraea, Greek deity
 Astrea, Colombia, a municipality in the department of Cesar, Colombia
 ASTREA, an acronym for the Aerial Support To Regional Enforcement Agencies unit of the San Diego County Sheriff's Department
 Astrea, a leading protagonist of the 1978 Filmation animated television series, Space Sentinels
 Astrea, the pseudonym used by writer Aphra Behn
 Astrea (coral), a genus of corals from the Merulinidae family
 Astrea placata, a Russian opera by Tommaso Traetta
 Astrea Redux, a poem by John Dryden
 HMS Astrea, one of several vessels, primarily frigates, of the Royal Navy
 Il ritorno di Astrea, a poem by Vincenzo Monti
 , a United States Navy patrol boat in commission from 1917 to 1919 or 1920
 Astrea, West End, a heritage-listed house in Queensland, Australia
 A.S.D. Astrea, an association football club based in Rome

See also
Astrée (disambiguation)

Astrea