Șatra este un roman-parabolă scris de Zaharia Stancu și publicat în 1968 de Editura pentru Literatură din București. El reprezintă o excepție în cadrul prozei postbelice a lui Zaharia Stancu, fiind singurul roman care nu face parte din ciclul autobiografic ce-l are ca narator și protagonist pe Darie sau, după cum scria criticul Eugen Simion, "singura operă de ficțiune pură a lui Zaharia Stancu".

Romanul, scris pe un ton grav, prezintă exodul forțat în vreme de război al unei șatre de romi către Răsărit, într-un ținut sălbatic aflat dincolo de un fluviu, în scopul exterminării. Membrii șatrei suferă de foame și de frig pe parcursul drumului istovitor și al iernii cumplite petrecută în stepă, iar numărul lor se reduce dramatic. Apropierea morții îi determină pe romi să nu mai respecte rânduielile străvechi, iar șatra se destramă în cele din urmă.

Deși s-a inspirat dintr-un eveniment istoric real (deportarea romilor în Transnistria în timpul regimului antonescian din România), autorul nu a transformat spațiul și timpul acțiunii în elemente identificabile, evitând tendința interpretării tendențioase a istoriei. Romanul dobândește astfel aspectul unei parabole istorice necircumscrise precis unui timp și unui spațiu.

Șatra este considerat drept una dintre cele mai reușite scrieri ale lui Zaharia Stancu, fiind perceput de criticii literari ca "o lamentație lungă [...] de o aspră poezie" despre încercarea unei comunități de a-și păstra identitatea într-un secol caracterizat prin intoleranță, dar și ca o pledoarie fierbinte pentru viață. În decursul timpului a fost tradus în mai multe limbi străine și publicat în numeroase țări.

Rezumat

Poposită într-o zi de vară la marginea unui sat, în plină perioadă de război, șatra de romi condusă de bulibașa Him este somată în aceeași seară de autorități să se îndrepte către cel mai învecinat oraș, fără a i se comunica motivul acestui ordin sau destinația drumului. Călătoria începe sub auspicii rele: nomazii sunt surprinși în prima noapte de un bombardament aerian, iar o femeie tânără pe nume Zara moare dând naștere unui copil mort. Odată ajunsă în oraș, șatra lui Him bașa primește ordinul să se îndrepte către Răsărit până la un fluviu, fiind avertizată să nu se abată de la drum deoarece va fi supravegheată permanent, iar cei care vor încerca să fugă sau să se ascundă vor fi împușcați pe loc. Drumul caravanei se desfășoară anevoios, pe o arșiță cumplită, timp în care membrii șatrei își continuă îndeletnicirile zilnice potrivit obiceiurilor străvechi. Astfel, lupta bărbaților Goșu și Ariston pentru frumoasa Lisandra se desfășoară după legile ritualice ale șatrei, la fel ca și căsătoria lui Alimut, fiul cel mic al bulibașei, cu Kera. Mai multe semne rele apar pe parcursul drumului, iar bulibașei Him i se pare permanent că toți indivizii pe care-i întâlnește se uită la el și la "oamenii oacheși" ai șatrei ca la niște morți.

Ajunși la fluviu, după ce câinii șatrei încercaseră zadarnic să-i întoarcă din drum, "oamenii oacheși" poposesc pentru două nopți pe malul apei, unde are loc nunta lui Alimut cu Kera. În noaptea nunții patru inși îi atacă pe miri și, după ce-l bat pe Alimut, o violează pe Kera. Șatra este trecută apoi pe malul celălalt al fluviului și își continuă drumul către Răsărit sub supravegherea jandarmilor. În cele din urmă, drumul istovitor se încheie, iar romii ajung într-un ținut îndepărtat și își întind corturile pe un teren nisipos izolat aflat între un lac cu apă sărată și o râpă pietroasă, fiind avertizați să rămână acolo sub amenințarea pedepsei cu moartea. Rămași fără apărare, membrii șatrei sunt terorizați de cei care trec pe acolo: dezertorii înarmați le fură caii, iar jandarmii îi constrâng să-și dea ultimii bani de aur pe alimente.

Vremea se înrăutățește, iar "oamenii oacheși" se adăpostesc în trei hrube săpate în povârnișul pietros, unde suferă de frig și de foame. Încetul cu încetul se produce o abrutizare a membrilor șatrei din cauza izolării într-un mediu ostil, a lipsurilor și a dezertorilor înarmați care le calcă periodic sălașul mizer și a conflictelor interne. Caii, măgarii și catârii mor de frig și de foame, iar urșii sunt tăiați și mâncați. Numărul membrilor șatrei scade pe parcursul iernii lungi, conflictele interne se întețesc, iar romii încep să conteste autoritatea bulibașei Him pe care-l consideră vinovat de situația grea în care se află. Aproape nimeni nu mai respectă rânduielile vechi care asiguraseră până atunci supraviețuirea șatrei. Decepționat, bătrânul bulibașă Him se duce să moară în crângul înzăpezit din apropiere, înțelegând că nu-i mai poate convinge pe șătrari să respecte regulile vechi de conviețuire și că șatra pe care o conducea s-a destrămat.

După multe luni de iarnă grea vine primăvara, iar conflictul intern cel mai durabil se încheie tragic: Ariston este ucis, dar Lisandra nu se mai întoarce la soțul ei, Goșu, și rămâne să moară singură în pustietate. În cele din urmă, ca urmare a apropierii frontului de acest ținut neospitalier, puținii supraviețuitori ai șatrei se înhamă la ultimele șase căruțe și se îndreaptă către fluviu, în urma convoiului târându-se plângând Oarba, femeia lui Him bașa.

Structură
Romanul Șatra este împărțit în 12 capitole numerotate cu cifre romane și fără titluri.

Personaje
 Him bașa — bulibașa unei șatre de romi, fiu de bulibașă și nepot de bulibașă. Veghează respectarea rânduielilor șatrei, împărțind dreptatea precum înțeleptul Solomon în vechime. Își conduce șatra către destinația incertă unde este mânată de jandarmi. Autoritatea lui se fărâmițează treptat pe măsură ce condițiile de viață ale membrilor șatrei se înrăutățesc. În cele din urmă, bulibașa se duce să moară în afara taberei, gest care marchează destrămarea șatrei. În momentul morții are viziunea caravanei înaintând pe un câmp pustiu "către marginea cerului".
 Alimut — fiul cel mai mic al lui Him bașa și al Oarbei. O iubește pe Kera și o ia de soție, dar o respinge după ce aceasta este violată în zăvoiul de pe malul fluviului, neputând să se apropie fizic de ea din cauza scârbei.
 Kera — fiica lui Calub, care devine femeia lui Alimut după ce Him bașa o cumpără de la tatăl ei cu zece galbeni de aur. Este necinstită de patru necunoscuți în noaptea nunții ei cu Alimut. Ocolită de Alimut după această întâmplare, se tânguie permanent în auzul oamenilor din șatră.
 Sina, poreclită "Oarba" — femeia lui Him bașa și mama lui Alimut. A născut zece băieți, din care cinci au murit și cinci trăiesc. A orbit la bătrânețe, dar prevede viitorul oamenilor prin pipăirea liniilor palmei și, paradoxal, vede sufletele morților cum părăsesc trupul și se înalță ca niște aburi albi. Criticul Voicu Bugariu o considera "o Cassandră rău prevestitoare" a cărei tristețe "însoțește ca un bocet decăderea șatrei".
 Goșu — un țigan din șatra lui Him bașa. A cumpărat-o pe Lisandra de la șatra lui Sedil bașa cu 20 de galbeni de aur turcești. Femeia îl înșală cu Ariston, iar Goșu o bate cu harapnicul și apoi se bate de mai multe ori cu rivalul lui.
 Lisandra — femeia lui Goșu, fata bulibașei Sedil bașa. Cumpărată de Goșu de la o altă șatră, ea își înșală bărbatul cu Ariston, pe care îl iubește. Deși Ariston moare în cele din urmă, ea nu se mai întoarce la soțul ei și rămâne să moară în pustietate. Criticul Mariana Ionescu o asemăna prin forța ei de viață cu Costandina din nuvela omonimă a lui Stancu.
 Ariston — țigan din șatra lui Him bașa, care devine amantul Lisandrei. O iubește pe Lisandra, conștient că încalcă astfel rânduielile șatrei, și se bate de mai multe ori cu Goșu. După ce Goșu îi crapă ochiul stâng în cursul unei bătăi, Ariston este ucis în cele din urmă.
 Uj Hoțul — țigan din șatra lui Him bașa. Este un individ abject, care fură și încalcă permanent rânduielile șatrei. O parte din oamenii șatrei, nemulțumiți de Him, propun ca Uj să devină noul bulibașă. Criticul Voicu Bugariu îl considera "un fel de șacal al șatrei".
 Matahala — o femeie uriașă, care trăiește cu Uj Hoțul și îi inițiază sexual pe tinerii romi. Îl ucide în timpul unei încăierări pe Bus, nepotul lui Him bașa.

Scriere și publicare

Scrierea romanului

Romanul Șatra a fost scris, potrivit mărturisirilor autorului, în biroul de director al Teatrului Național din București, unde a trăit și lucrat intens timp de aproape două decenii (1946–1952, 1958–1968). Activitatea de creație a acestui roman a fost îndelungată, întinzându-se pe parcursul a șapte ani.

Zaharia Stancu a elaborat câte o variantă în fiecare vară a primilor șase ani, dar nu a fost mulțumit de niciuna dintre ele, așa că le-a distrus. Abia în vara anului 1968 a realizat varianta definitivă, care a fost predată pentru publicare. Lunga perioadă de elaborare a cărții s-a datorat perfecționismului autorului care obișnuia să refacă paragrafe și pagini întregi și uneori să rescrie capitole înainte de a încredința tiparului o carte. Acel perfecționism denotă, potrivit istoricului și criticului literar Valeriu Râpeanu, o responsabilitate maximă a autorului față de opera sa literară.

Spre deosebire de romanele publicate anterior, Șatra nu are nicio legătură cu biografia lui Zaharia Stancu, narând o poveste auzită de la alții după cum arată epigraful scris la persoana I: "Alimut mi-a povestit întâmplările, Kera a stăruit să le scriu.". Scriitorul a trebuit să se documenteze intens pentru elaborarea romanului: a vizitat diferite locuri, a stat de vorbă cu mai mulți oameni și a căutat nume reale de persoane pentru a le da personajelor cărții. "Șatra este rodul unor studii îndelungi a oamenilor pe care i-am înfățișat în carte și a evenimentelor petrecute în asprul timp al ultimului război mondial", mărturisea autorul într-un interviu publicat în 1972 în revista craioveană Ramuri.

Scriind un roman diferit de cele anterioare, care nu se încadra direcțiilor sale literare, Zaharia Stancu ar fi intenționat să arate, în opinia criticului Valeriu Râpeanu, că literatura sa nu are o singură dimensiune artistică și nu poate fi redusă doar la ciclul "Desculț", cu o componentă memorialistică pregnantă. Apariția aproape simultană a romanelor Șatra și Ce mult te-am iubit i-a determinat pe unii critici (printre care Nicolae Manolescu) să le analizeze împreună și să le găsească un numitor comun: moartea. Autorul simțea tot mai mult apropierea morții pe măsura trecerii anilor, considera Valeriu Râpeanu, iar aceste zbuciumări interioare au fost transpuse artistice în cele două opere literare.

Publicarea romanului
Planul scrierii cărții Șatra era cunoscut de mai multă vreme de numeroși cititori din planurile editoriale sau din proiectele autorului. Primele pagini ale romanului Șatra au apărut în ziarul Scînteia, organul de presă al Partidului Comunist Român, căruia Zaharia Stancu i-a încredințat în anii 1968–1970 manuscrisele primelor capitole ale cărților Șatra, Vântul și ploaia, Ce mult te-am iubit și Confesiuni. Primul cititor al manuscrisului a fost criticul literar Valeriu Râpeanu, care îndeplinea în acea vreme funcția de redactor-șef adjunct al ziarului Scînteia și a ales acele fragmente care au apărut în ziar.

Manuscrisul romanului Șatra a fost trimis în toamna anului 1968 către Editura pentru literatură din București, iar redactorul responsabil al editurii l-a dat la cules în 11 octombrie 1968 și și-a dat acordul pentru tipărire la 14 noiembrie 1968. La începutul lunii aprilie a aceluiași an Zaharia Stancu începuse să scrie primele capitole ale viitorului roman Ce mult te-am iubit, definitivându-le cu febrilitate pe parcursul a optsprezece zile în perioada când Șatra se afla deja la tipografie. Cele două romane au apărut aproape concomitent la începutul iernii anului 1968, în ajunul Conferinței naționale a Uniunii Scriitorilor din România. Prima ediție tipărită a romanului Șatra a avut un tiraj de 35.140 de exemplare, din care 28.090 de exemplare broșate și 7.050 de exemplare legate.

Romanul Șatra a fost bine primit atât de cititori, cât și de critica literară a vremii și apoi a fost tipărit în mai multe limbi străine. Criticii au remarcat prezența stilului narativ sacadat, a frazelor cu o pregnantă substanță lirică și a unei viziuni filozofice asupra lumii ce-și trage originea din înțelepciunea populară, cunoscute încă din romanul Desculț. Cu toate acestea, unii comentatori i-au imputat autorului, la momentul apariției acestei cărți, dar și ulterior, prezența mai multor scene scabroase. În cursul vieții autorului au avut loc trei reeditări ale acestui roman: ed. a II-a (Editura pentru literatură, București, 1969, 496 p.), ed. a III-a prefațată de S. Damian (Editura Minerva, București, Colecția Biblioteca pentru toți, nr. 638, 1971, 504 p.) și ed. a IV-a (Editura Cartea Românească, București, 1973, 524 p.).

Spre deosebire de Desculț (cel mai cunoscut roman al lui Zaharia Stancu), Șatra a continuat să fie citit și după Revoluția din decembrie 1989, fiind republicat în 1999 de Editura Gramar din București în cadrul colecției "101+1 capodopere ale romanului românesc", alături de alte două romane stanciene (Jocul cu moartea și Ce mult te-am iubit), apoi în 2010 de Editura Litera din București în cadrul colecției "Biblioteca pentru toți".

Analiză literară

Unicitatea romanului
Șatra constituie un element distinctiv în cadrul prozei postbelice a lui Zaharia Stancu, fiind singurul roman care nu face parte din ciclul autobiografic ce-l are ca narator și protagonist pe Darie. Criticul Eugen Simion îl considera drept "singura operă de ficțiune pură a lui Zaharia Stancu". Acest roman a fost scris după ce ciclul autobiografic al lui Darie era încheiat și era deja depus la tipografie atunci când prozatorul, afectat de moartea recentă a mamei lui, a elaborat într-un interval de optsprezece zile un nou roman intitulat Ce mult te-am iubit, care-l avea din nou ca protagonist pe Darie; cele două romane au apărut concomitent la începutul iernii anului 1968. Autorul mărturisea ulterior într-un interviu publicat în decembrie 1973 că Șatra "n-are nici o legătură cu biografia mea, este un roman pentru care a trebuit să stau de vorbă cu oameni, să văd locuri, să caut pînă și numele personajelor din această carte".

Deși este o creație literară singulară, romanul Șatra valorifică totuși cele două motive literare mari care au stat la baza prozei postbelice a lui Zaharia Stancu: călătoria fără țintă prin lume și războiul.

Teme principale

Viața unei comunități arhaice

Tema principală a romanului Șatra o reprezintă descrierea vieții unei mici comunități care trăiește departe de civilizație după rânduieli arhaice diferite de legile societății moderne. Anterior, reprezentările comunităților de romi în literatura română au avut aproape întotdeauna un aspect satiric, începând de la epopeea Țiganiada (1800–1812) și până la scrierile din perioada modernă. Deosebindu-se de acestea, Șatra este o narațiune inițiatică cu un aspect tragic.

În acest roman Zaharia Stancu prezintă exodul unei șatre de romi nomazi în timpul războiului, insistând atât asupra aspectelor etnografice ale vieții comunitare, cât și asupra violenței pasiunilor. Colectivitatea "oamenilor oacheși" are vocația pribegiei și trăiește la marginea orașelor, iar interacțiunile reduse între membrii șatrei și membrii celorlalte comunități au permis păstrarea unui ceremonial străvechi, insolit și straniu, ce poate părea barbar cetățenilor societății moderne. Această migrație a personajelor există în mai multe cărți ale lui Zaharia Stancu ("Florile pământului", Jocul cu moartea, Pădurea nebună), fiind determinată doar parțial de evenimentele exterioare (cum ar fi războiul) și mai ales de un impuls interior, adică de nestatornicie și de ispita ajungerii într-un loc ideal, bănuit a exista dincolo de linia orizontului. Vocația peregrinării colective, perpetuată de-a lungul multor generații, este exprimată în roman prin gândurile Lisandrei atunci când se gândește să părăsească șatra și să se mute cu Ariston într-un oraș: "Să fugă cu Ariston, să caute undeva de lucru și să trăiască într-o altă lume decât a lor. Ariston n-ar fi în stare să îndure viața într-o altă lume decât a șatrelor. Nici ea n-ar fi în stare să îndure. S-ar usca amândoi, s-ar smochini, ar pieri cu zile de dorul căruțelor lungi, cu coviltir, de dorul drumurilor nesfârșite, de dorul..." și prin cântecul Kerei:

Autorul descrie minuțios îndeletnicirile zilnice, obiceiurile, ritualurile și normele de conduită ale acestui tip de colectivitate umană, permițând identificarea libertăților și obligațiilor individuale ale membrilor șatrei. Se observă un interes al scriitorului pentru descrierea pitorească, însă fără excese, a unei comunități anistorice asemănătoare într-o oarecare măsură cu comunitățile din Vechiul Testament. Așa se explică lipsa expresiilor țigănești și folosirea unui limbaj arhaic, cu tentă mitică. Romii sunt prezentați în roman ca oameni amabili și cu suflet curat, încă necorupți de răutățile civilizației moderne. Evidențiindu-i latura fabuloasă, unii critici au asemănat acest roman cu povestirea orientală sau cu romanul medieval, dar și cu opere literare moderne precum Deșertul tătarilor (1940) al lui Dino Buzzati.

După cum se afirmă în mai multe locuri, șatra este condusă după rânduieli statornicite demult, care sunt respectate de toți membrii comunității. Romii se ceartă, se bat, fură, ba chiar se și omoară, dar respectă legile străvechi al căror garant este bulibașa. Hotărârile se iau într-un loc deschis, în prezența tuturor membrilor șatrei, de aceea nu pot fi abuzive sau arbitrare. Nimeni, nici chiar bulibașa, nu are voie să încalce rânduielile străvechi pentru că supraviețuirea comunității depinde de conservarea și respectarea acestor legi, după cum afirmă chiar de la început înțeleapta Sina: "Este adevărat că străvechile noastre legi sînt aspre. Și tot atît de adevărat este că grozav de aspre sînt și străvechile noastre obiceiuri. Dar noi nu ne putem lepăda nici de unele, nici de altele, fără să ne pască primejdia pieirii". Bulibașa decide în chestiunile cele mai grave, iar hotărârea lui este respectată de toți membrii șatrei.

Un prim semn de rebeliune precede exodul: frumoasa Lisandra, o femeie străină cumpărată cu mulți bani de la o șatră vecină, refuză să respecte rânduielile șatrei și îl înșală pe soțul ei, Goșu, cu un bărbat pe nume Ariston. Justificarea ei prin cedarea oarbă în fața pasiunii ("Nu sunt eu vinovată [...]. Vinovată e dragostea. Dragostea m-a aprins, m-a zăpăcit, m-a orbit și m-a aruncat în brațele lui Ariston.") nu este acceptată, deoarece încălcarea legii pune în primejdie disciplina șatrei. Cum ambii bărbați o doresc, Lisandra urmează a fi câștigată, potrivit unui obicei străvechi, de cel mai puternic dintre rivali. Goșu și Ariston se bat de mai multe ori cu pumnii, cu harapnicele și cu cuțitele, iar acest conflict violent constituie una dintre cauzele dezagregării morale a șatrei. În alte locuri din roman sunt descrise tradiții vechi precum jocul urșilor, ghicitul și paparudele, tratarea suferințelor fizice și sufletești cu rachiu, apărarea femeilor de violatori prin arătarea fundului și apoi prin facerea nevoilor în fața acestora, precum și ceremoniile care marchează momentele importante ale existenței omului: nașterea, nunta, ritualul împreunării și înmormântarea etc. Având rânduieli, tradiții, obiceiuri, superstiții și tipare comportamentale proprii, șatra nu este o simplă adunătură de oameni, ci o colectivitate socială închegată.

Ceea ce caracterizează acest grup etnic arhaic este vitalitatea puternică, caracteristică unor ființe libere, nesupuse rânduielilor efemere ale societății, dar greu de înțeles de orășenii tot mai comozi și mai moleșiți de civilizația modernă. Vocația pribegiei este dublată de o atracție către petrecere, către joc și muzică. Simbolul principal al vitalității "oamenilor oacheși" este reprezentat în roman de iubirea arzătoare a Lisandrei, care nu ține cont de piedicile aflate în calea sa. Odată cu uciderea amantului și pierderea dragostei femeia simte că viața ei nu mai are sens și, după ce se gătește ca pentru a participa la nuntă, se întinde pe mormântul bărbatului iubit pentru a muri acolo.

Apropierea morții îi determină pe șătrari să nu mai respecte rânduielile străvechi care asiguraseră până atunci supraviețuirea etniei: caii, măgarii și urșii sunt mâncați, femeile nu mai respectă morala tribală, iar autoritatea bulibașei începe să fie contestată. Se instaurează o stare de degringoladă morală încheiată cu moartea voluntară a bătrânului bulibașă Him, ce simbolizează moartea autorității și destrămarea șatrei.

Deportarea romilor în timpul războiului

Evenimentul inspirator care stă la baza acestui roman îl constituie deportarea romilor în Transnistria în timpul guvernării antonesciene din cel de-al Doilea Război Mondial. Șatra nu este însă o cronică istorică a exodului romilor către Bug, ci o operă de ficțiune inspirată din realitate, cu multiple și profunde semnificații social-politice, despre destinul unei comunități umane supuse vicisitudinilor istorice. Pe parcursul exodului "oamenilor oacheși" către și apoi peste fluviu este descrisă viața ritualică milenară a acestei comunități, cu obiceiuri străvechi cunoscute de autor din timpul copilăriei sale de pe malurile Călmățuiului și prezentate anterior într-una dintre experiențele lui Darie pe moșia boierului Arghir Arizan în romanul Desculț (1948). Nu există niciun fel de repere istorice și geografice în această operă literară, ci doar referiri sumare la puncte cardinale și la forme de relief.

Șatra condusă de Him bașa, alcătuită din 99 de oameni și comparată de criticul Nicolae Balotă cu o arcă a lui Noe, primește un ordin ferm de la autorități să se deplaseze către Răsărit și să se așeze într-un ținut necunoscut aflat dincolo de un fluviu. Membrii șatrei își citesc condamnarea în ochii jandarmilor: "Jandarmii se uitară unul la altul. Zâmbiră o clipă. Apoi zâmbetele le pieriră și fețele li se împietriră. Se întoarseră și priviră șatra. Și, deodată, lui Him bașa îi zvâcni inima. Văzu – sau i se păru numai – că jandarmii se uită la el, la Him bașa și la oamenii lui, la toți oamenii lui, ca la niște morți. «Nu, își spuse Him bașa în gând, nu se poate. Mi s-a părut. De ce să se fi uitat jandarmii aceștia la noi ca la niște morți? Suntem vii, suntem încă vii, și vom fi... Vom fi... Până când vom fi vii? Asta e! Nici un om viu nu știe până când va fi viu.»" Pe parcursul exodului Him bașa dobândește rolul unei "supraconștiințe colective", care trebuie să descopere adevărul și să găsească soluții la problemele apărute.

Exodul romilor "dincolo" de fluviu este însoțit de mai multe semne rele care anticipează soarta tragică care li se pregătește "oamenilor oacheși": sunetul brusc al unui clopot ce vestește moartea, venirea pe lume a unui prunc cu picioarele înainte (poziție funerară), distrugerea unui mormânt proaspăt în urma unui bombardament, încercările disperate ale câinilor de a opri caravana, vrând parcă să-l avertizeze pe Him de primejdie, apariția unor muște agresive, trecerea unui gușter peste piciorul lui Alimut sau privirea ciudată, premonitorie, a oamenilor întâlniți pe drum. Peregrinarea nomazilor nu se mai desfășoară haotic, ca până atunci, ci se transformă într-un marș. În toate orașele străbătute, romii observă că lumea nu îi mai privește ca pe niște ființe vii, iar repetarea obsesivă a acestei idei semnifică faptul că exterminarea "oamenilor oacheși" fusese stabilită în prealabil și că această veste s-a răspândit pe tot teritoriul parcurs până la destinație. Existența lor apare încă de la început a fi fantomatică, iar din acest motiv drumul peste fluviu al caravanei a fost asemănat de criticul Eugen Simion cu trecerea mitologică a râului Styx care separă lumea celor vii de lumea celor morți.

Comunitatea face eforturi mari să diminueze primejdia și să-și amâne sfârșitul, dar alungarea ei către pustietăți și supunerea ei constrângerilor unor forțe superioare o transformă într-un univers închis din care nu este posibilă evadarea. După un drum de câteva zile prin stepă șatra ajunge la destinație și se așază pe un teren nisipos de lângă un lac sărat. O lungă perioadă de timp membrii șatrei nu-și conștientizează condiția de prizonieri care urmează a fi exterminați, continuând să-și ducă normal traiul zilnic. Abandonată într-un loc pustiu, ostil vieții, șatra își sapă adăposturi în niște râpe și încearcă cu disperare să supraviețuiască, dar diminuarea resurselor determină un proces de dezagregare care va fi încununat cu moartea bulibașei Him. Mica obște se împuținează, ajungând la doar un sfert din efectivul inițial, și se transformă într-o adunătură haotică care nu mai poate fi numită șatră. Soarta comunității rămâne indecisă: o parte din oamenii șatrei reușesc totuși să supraviețuiască iernii și se îndreaptă către locurile de unde fuseseră aduși, fără ca autorul să precizeze clar ce se va întâmpla cu ei, dar plasarea la început a însemnării "Alimut mi-a povestit întâmplările, Kera a stăruit să le scriu." sugerează că cei doi au supraviețuit, iar povestirea ar fi fost scrisă din perspectiva lor. În opinia criticului Voicu Bugariu supraviețuirea "oamenilor oacheși" în fața tuturor greutăților și umilințelor reprezintă victoria umanității.

Unii critici au încercat să găsească asemănări între exodul "oamenilor oacheși" din roman și deportarea romilor în Transnistria în timpul guvernării antonesciene, căutând să identifice repere spațiale și temporale. Autorul nu și-a propus să scrie o cronică istorică, de aceea a omis intenționat să ofere precizări exacte ale spațiului străbătut și ale perioadei în care au loc întâmplările relatate, deschizând calea unor speculații. Astfel, potrivit presupunerilor criticului Ion Simuț, șatra se află inițial în Câmpia Dunării în vara anului 1943 (există o precizare a autorului că războiul începuse cu doi ani în urmă), de unde se îndreaptă către est, traversează Prutul sau Dunărea cel mai probabil pe la Galați și se îndreaptă către Bug, în sudul Ucrainei.

Indeterminarea spațio-temporală sugerează un timp istoric general și evită interpretarea tendențioasă în stil rollerian a unor evenimente istorice. Este practicată o mitizare a realității: locurile geografice sunt numite simplu "Orașul", "Marele Fluviu" sau "Stepa", războiul care afectează existența șatrei nu este precizat exact, iar numele personajelor par extrase dintr-o epopee: Him bașa, Oarba, Alimut, Kera sau Ariston. Jandarmii care apar pe parcursul romanului au multe fețe, dar niciun nume, alcătuind un portret simbolic al autorității militare atotputernice în timpul războiului. Autorul nu dezvăluie nici măcar motivul deportării: persecuția politică sau exterminarea, dar afirmă că acel ordin este pentru toate șatrele din cauza războiului. Deși "oamenii oacheși" protestează zadarnic că ei nu au nici o legătură cu războiul, nu pot schimba în niciun fel soarta care li s-a hărăzit pentru că, așa cum explică jandarmul, "se pare însă că războiul are ceva cu voi". Originea răului este aici necunoscută, invizibilă, făcându-l să semene cu o radiație ucigătoare. Cartea dobândește astfel un aspect de parabolă, prin care autorul subliniază necesitatea respectării dreptului inalienabil la viață al oamenilor indiferent de contextul istoric în care trăiesc. Nu mai este vorba aici doar de deportarea istorică a romilor, ci mai ales de destinul tragic al unei comunități care cade sub tirania istoriei și își pierde libertatea.

În opinia criticului Eugen Simion, Șatra este "o lamentație lungă, ca și Ce mult te-am iubit, și o meditație despre moarte", în care este descrisă dispariția unei comunități străvechi, eveniment asemănător cu exterminarea colectivităților biblice. Exodul din Șatra nu seamănă însă cu exodul biblic către Țara Făgăduinței și nici cu migrația fermierilor americani evocată poetic în romanul Fructele mâniei (1939) al lui John Steinbeck, ci este o călătorie către moarte. Un aer de resemnare însoțește evenimentele crâncene relatate în roman, dezvăluind efemeritatea ființei umane și lipsa ei de importanță la scara istoriei universale: "Viața, oricum ar fi trăită, nu este decât un crâmpei de lumină. Pentru fiecare om atât e viața: un crâmpei de lumină. Înaintea acestui crâmpei de lumină: oceane de întuneric. După ce se va isprăvi acest crâmpei de lumină: oceane de întuneric, oceane de întuneric și nimic altceva". Oamenii sunt mânați către moarte, fără a fi escortați (jandarmii care-i însoțesc au un rol mai mult de călăuze), nu încearcă să se răzvrătească și par să înțeleagă că nu se pot opune inevitabilului. Chiar dacă unele fapte relatate au un aspect adesea grotesc, tonul autorului (aflat acum la vârsta senectuții) rămâne grav, dând faptelor o dimensiune epopeică.

Laitmotivul trecerii timpului
Proza lui Zaharia Stancu se caracterizează prin prezența laitmotivului trecerii timpului care creează impresia de unitate, impunând o lectură continuă a cărților care par să nu aibă final. Personajele Șatrei simt apăsarea permanentă a timpului, care devine principalul lor dușman. Există mai multe referiri în acest roman la curgerea implacabilă a timpului și la neputința opririi sau măcar a încetinirii lui.

Astfel, "oamenii oacheși" învață încă din copilărie că timpul "aleargă mereu și mereu și niciodată ostenit", curgând "ca de obicei, nici mai repede, nici mai încet". Aceste adevăruri eterne sunt rostite de copiii șatrei sub forma unui joc. Într-un alt fragment tânărul și nerăbdătorul Alimut își exprimă în versuri următoarea dorință: "Aș vrea să fiu un lup uriaș/Și să mănânc dintr-o dată timpul [...]", primind următorul răspuns: "Să fii lup și să mănânci dintr-o dată timpul! De! Să știi, Alimut, că nimeni nu poate mânca timpul. În schimb timpul mănâncă tot. Adevăratul lup care mănâncă totul și nu se satură niciodată e timpul".

Traversând un timp istoric ostil, șatra lui Him bașa este aproape exterminată. Vitalitatea oamenilor oacheși este înfrântă aproape în întregime în lupta inegală cu timpul, iar puținii supraviețuitori vor fi nevoiți să lupte mai departe după sinuciderea grandioasă a bătrânului bulibașă, incapabil să mai înțeleagă vremurile noi. "Parabolă despre vitalitate, Șatra este concomitent și o lungă lamentație despre neputința omului în fața vremii, ce trece totul în neființă", concluziona criticul Voicu Bugariu.

Stil literar
Chiar dacă nu face parte din ciclul autobiografic al lui Darie, romanul Șatra poate fi încadrat în mod firesc în ansamblul creației epice a lui Zaharia Stancu deoarece este o povestire întinsă, scrisă într-un stil narativ oral și având un sfârșit deschis; această încadrare este confirmată prin epigraful scris la persoana I: "Alimut mi-a povestit întâmplările, Kera a stăruit să le scriu.", care evidențiază implicarea subiectivă a autorului. Șatra are, la fel ca majoritatea romanelor din ciclul "Desculț", un fir narativ continuu întrerupt periodic de interludii lirice asemănătoare psalmilor. Temperamentul lui Zaharia Stancu este marcat de o predispoziție reflexivă, ceea ce face ca lirismul să devină o componentă dominantă a operei sale literare, aspect recunoscut chiar de autor atunci când a afirmat: "sînt doar atîtea pagini de poezie în romanele mele".

Spre deosebire însă de scrierile sale anterioare în proză, Zaharia Stancu renunță în Șatra la procedeul rememorării și nu mai narează întâmplările la persoana I, ci la persoana a III-a. Narațiunea urmează o ordine cronologică, având o tensiune ce crește gradual de la liniștea amenințată de presentimente și amenințări vagi până la destrămarea tragică a șatrei ca o consecință brutală a războiului. Evenimentele sunt relatate cu febrilitate, fără pauze de contemplare sau meditație, uneori cu o naturalețe brutală tipică unei populații cu un nivel elementar de trai. Tonul autorului este aproape mereu grav, adesea elegiac, în concordanță cu evenimentele dramatice prezentate, contrabalansat uneori de elanul vitalist al personajelor. Există adesea în text sentințe filozofice pline de înțelepciune, pe care criticul Nicolae Balotă le-a asemănat cu strofele cântate sau recitate de cor în tragediile grecești.

Romanul Șatra este epurat, în opinia criticului Ion Simuț, de prezența în exces a unor elemente stilistice (precum lirismul sau repetițiile retorice) și narative (precum momentele specifice romanului picaresc) existente în celelalte cărți ale sale.

Aprecieri critice

Valoarea universală a romanului

Majoritatea criticilor literari consideră Șatra drept una dintre cele mai reușite scrieri ale lui Zaharia Stancu, scoțându-i în evidență valoarea sa universală de pledoarie pentru viață. Astfel, acest roman este, în opinia criticului Ovidiu Ghidirmic, "o pledoarie fierbinte, patetică, pentru viață, în toate formele ei", "un elogiu neîntrerupt al vieții, al bucuriei de a trăi, peste orice opreliști". Viața țâșnește exploziv aici "asemenea ierburilor izbucnite, primăvara, de sub zăpadă", considera criticul Dumitru Micu.

Șatra, deși relevă tragismul condiției umane, nu pune accentul doar pe ideea de supraviețuire fizică a indivizilor, ci mai ales pe salvarea unor valori morale. Analizându-l în această optică, criticul Valeriu Râpeanu considera acest roman ca fiind "un elogiu adus forței omului de a înfrunta greutățile, de a fi mai puternic decât ceea ce îi este ostil, de a trece dincolo de încercări chinuitoare, de a afla în solidaritate sursa salvării".

Nu doar criticii români au scris cronici entuziaste ale romanului Șatra, ci și criticii străini. Succesul internațional al romanului a fost explicat în principal prin interesul publicului cititor față de modul de viață exotic al unei comunități anistorice. Astfel, scriitorul francez Yves Gandon, laureat al Marelui premiu pentru roman al Academiei Franceze, recunoștea puterea de atracție a romanului în numărul din iulie 1970 al revistei literare pariziene Plaisir de France: "cititorul anevoie se poate sustrage vrăjii acestui fascinant roman, străbătut de un suflu inepuizabil. El reprezintă neîndoielnic opera unui mare romancier".

Tonul grav al narațiunii l-a determinat pe criticul S. Damian să o considere "o litanie, o cântare de jale" despre încercarea unei comunități de a-și păstra identitatea într-un secol caracterizat prin intoleranță, "o odisee posibilă în secolul XX, rătăcirile unui Ulise colectiv în căutarea Ithacei, căreia monștrii Războiului și ai Forței brute nu-i permit să se mai ivească". Această opinie a fost împărtășită de profesorul Eugen Simion, potrivit căruia Șatra este "o lamentație lungă [...] de o aspră poezie" care ar putea fi interpretată ca "parabola unui apocalips". Alți critici au formulat opinii similare, unele deosebit de plastice, asupra romanului Șatra, definindu-l astfel: "un lung prohod, înfiorat de sentimentul destinului" (Ov. S. Crohmălniceanu), "un epos, roman-epopee a unei umanități greu încercate" (Nicolae Balotă) "un poem al destrămării, [...] într-o șoptire elegiacă" (Gabriel Dimisianu), "un vast poem funerar și premonitoriu" scris pe un ton amar de un scriitor aflat la amurgul vieții (Mircea Iorgulescu) sau "un poem al umanității ultragiate în timpul marilor convulsii care nu iartă pe nimeni, nici pe cei care se cred în afara istoriei" (Liviu Leonte).

Reținerea autorului în identificarea precisă a acestui eveniment istoric a fost lăudată aproape unanim de criticii literari pentru că nu a permis exploatarea sa tendențioasă în plan ideologic. Cu toate acestea, autorii volumului Rromii în istoria României: antologie și bibliografie (2002) au susținut că, neidentificând precis acest eveniment istoric, romanul Șatra reprezintă "o evocare edulcorată a Holocaustului, în care crima este bagatelizată în favoarea eternului «exotism» al rromilor".

Încadrări tematice

Evidențiindu-i meritele artistice, pe lângă valoarea sa de pledoarie pentru viață, profesorul Nicolae Manolescu susținea că Șatra este un roman "scris cu acuratețe de profesionist" care, la fel ca și Jocul cu moartea (1962), "ar putea să-i asigure prozatorului o posteritate nesperată, oricum, alta decât aceea la care s-ar fi gândit". Criticul Valeriu Râpeanu îl considera o creație "de o frumusețe artistică incontestabilă" în care textul epic este înnobilat de prezența unor numeroase interludii lirice. Romanul se remarcă prin echilibrul său compozițional și ideatic datorat lirismului moderat și lipsei substratului etic, adică un "echilibru de epopee" potrivit prof. Manolescu. Intenția moralizatoare și excesul de lirism creaseră un caracter nerealist tezist romanelor anterioare ale lui Zaharia Stancu.

În acest roman autorul descrie cu minuțiozitate ritualul exodului "oamenilor oacheși", dar este interesat mai puțin de aspectele sale pitorești pentru că încearcă să surprindă sensurile profunde ale acestuia. Ritualul devine astfel un pretext pentru o meditație asupra morții, la fel ca în Ce mult te-am iubit. Trecerea dincolo de fluviu ar avea, în opinia profesorului Manolescu, două planuri: un plan real, reprezentat de exodul către un loc necunoscut aflat în stepa răsăriteană, și un plan esoteric, prin care o călătorie obișnuită se transformă în ultima călătorie a unor oameni.

În mod frecvent criticii care au analizat romanul Șatra l-au definit fie ca o epopee, fie ca o odisee. Existența unor episoade ce înfățișează momente importante ale existenței omului: nașterea, nunta și moartea a contribuit la includerea acestui roman în categoria epopeilor, în timp ce descrierea unei călătorii aventuroase și pitorești i-a făcut pe unii critici să-l considere o odisee. În opinia criticului Ion Simuț ambele opinii critice sunt eronate: Șatra nu este nici o epopee pentru că nu povestește fapte eroice sau legendare, iar personajele nu se confruntă cu un adversar bine definit, ci se îndreaptă spre moarte, care este o caracteristică esențială a condiției umane, și nu este nici o odisee pentru că romii nomazi nu au o destinație definită pe care să o numească "acasă", ci se îndreaptă către o țintă incertă. Mult mai corectă ar fi definirea acestui roman ca o parabolă a condiției umane prin înfățișarea realistă a vieții ca o călătorie spre necunoscut.

Obiecții critice
Părerile critice elogioase la adresa romanului nu au fost totuși unanime. Criticul Ion Vlad reproșa romanului într-un articol apărut în iunie 1969 în revista clujeană Steaua lungimea excesivă a narațiunii, precum și existența unor "reveniri nesusținute prin desfășurarea discursului epic, [...] intervenții situate în afara proprietăților unor narațiuni de acest gen, [...] prelungite comentarii, stilistic vorbind, epuizate, de fapt, în logica narațiunii", fără a oferi însă acestor aspecte o pondere semnificativă.

Deși s-a exprimat parțial elogios la adresa romanului, criticul dr. Mariana Ionescu a formulat o serie de obiecții critice în voluminosul studiu intitulat Introducere în opera lui Zaharia Stancu (1985). În opinia ei, romanul Șatra "nu atinge însă nivelul realizărilor de vârf ale prozatorului, fiindcă spre deosebire de acestea se dovedește inegal, previzibil schematic și mai ales neverosimil", dar cu toate acestea rămâne "viabil". Opiniile superlative ale criticilor, ca și filiațiile celebre descoperite în istoria literaturii române, i se păreau exagerate, fiind determinate mai degrabă de prestigiul scriitorului decât de valoarea reală a cărții. Mariana Ionescu reproșa exotismul artificial și excesul de senzațional al întâmplărilor prezentate, aglomerarea de semne premonitorii care determină predictibilitatea acțiunii, regizarea ficțiunii "până la treapta deducției facile" mai ales în paginile lirice vibrante ale morții lui Him bașa și repetiția frecventă și uneori obositoare a Lisandrei că nu poate trăi fără dragostea lui Ariston.

Atribuirea unei conștiințe reflexive membrilor unei colectivități arhaice este considerată de criticul Liviu Leonte o idee nefericită, deoarece creează impresia unui fals. Alimut, Kera, Goșu și Lisandra meditează periodic cu privire la efemeritatea omului, exprimându-se în maxime cu influențe biblice, dar Him bașa este singurul căruia i se potrivește ipostaza de înțelept al șatrei. Potrivit criticului Ion Rotaru Șatra este "un fel de neoțiganiadă cam sentimentală, fără deloc humorul, vigoarea și relieful generos" din epopeea lui Ion Budai Deleanu.

Traduceri
Romanul Șatra a fost tradus în mai multe limbi străine:
 franceză (La tribu, Éditions Albin Michel, Paris, 1970; traducere de Léon Negruzzi; reeditată în 1973),
 turcă (Çingenem, Bilgi Yayınevi, Ankara, 1971; traducere de Atilla Tokatlı),
 germană (Solange das Feuer brennt. Ein Zigeunerroman, Buchverlag Volk und Welt, Berlin, 1971; traducere de Valentin Lupescu; reeditată în 1971 de editurile Buchclub 65 din Berlin și Styria din Graz–Viena–Köln și în 1973, 1976, 1981 și 1987 de editura Volk und Welt din Berlin),
 maghiară (Karaván, Európa Könyvkiadó, Budapesta, 1972; traducere de László Papp Kolozsvári),
 slovacă (Kočovníci, Tatran, Bratislava, 1972; traducere de Milota Bagoňová),
 cehă (Cikánský tábor, Československý spisovatel, Praga, 1973; traducere de Eva Strebingerová),
 engleză (The Gypsy Tribe, Abelard-Schuman, Londra–New York, 1973; traducere de Roy MacGregor-Hastie; reeditată în 1975 de Tandem Books din Londra),
 finlandeză (Niin kauan kuin leirituli palaa, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki, 1974; traducere de Aarno Peromies; traducerea a fost dramatizată radiofonic în 1990 de către actrița Ritva Rantanen la Yleisradio Oy din Helsinki),
 suedeză (Lek med döden, Coeckelberghs, Stockholm, 1974; traducere din română de Lars Fyhr; reeditată în 1976),
 norvegiană (Så lenge ilden brenner, Tiden Norsk Forlag, Oslo, 1975; traducere din suedeză de Per Wollebæk),
 daneză (Sigøjnerstammen, Gyldendals Bogklub, Copenhaga, 1975; traducere de Georg Gjedde-Simonsen "Georgjedde"),
 neerlandeză (Zigeuners huilen niet, D.A.P. Reinaert, Zele, 1976; traducere din engleză de Ed Herkes),
 spaniolă (La tribu de los gitanos, 2 vol., Editorial de Arte y Literatura, Havana, 1977; traducere de Sandu Darie; reeditată în 1982),
 islandeză (Meðan eldarnir brenna, Bókaútgáfan Iðunn, Reykjavík, 1983; traducere de Kristín R. Thorlacius),
 persană (Kulīhā, کولی‌ها, Intishārat-i Zarrīn, Teheran, 1989; traducere de Muhammad Ali Sutī) și
 japoneză (Jipushī no horobasha, ジプシーの幌馬車, Kōbunsha, Tokio, 1997; traducere de Haruya Sumiya).

Un capitol al romanului Șatra a fost tradus în limba rusă de Natalia Stroe și publicat în 1969 sub titlul "U perepravî" (în ), cu o prefață scrisă de Eugen Luca, într-o broșură de 38 de pagini (cu nr. 61) tipărită la București în seria "Redakțiia Rumîniia".

Note

Bibliografie
 Nicolae Balotă, "Zaharia Stancu: «Șatra»", în vol. Labirint. Eseuri critice, Editura Eminescu, București, 1970, pp. 388–396; reprodus parțial în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, pp. 236–244.
 Voicu Bugariu, "Proza lui Zaharia Stancu", în vol. Incursiuni în literatura de azi, Editura Eminescu, București, 1971, pp. 193–204; reprodus în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, pp. 281–290.
 Voicu Bugariu, Zaharia Stancu, Editura Albatros, București, 1974, pp. 100–132.
 Ioan Comșa, Corneliu Popescu, "Viața și opera în date (File dintr-o monografie)", în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, pp. 301–338.
 Geta Costache și Anca Podgoreanu (ed.), Scriitori români în limbi străine: ghid bibliografic de literatură română, vol. 2 (I–Z), Biblioteca Centrală Universitară "Carol I", București, 2014, pp. 344–358.
 S. Damian, "Zaharia Stancu: «Șatra»", în vol. Intrarea în castel. Încercări de analiză a prozei, Editura Cartea Românească, București, 1970, pp. 67–70.
 S. Damian, "O odisee posibilă din secolul XX", prefață la vol. Zaharia Stancu, Șatra, Colecția Biblioteca pentru toți, Editura Minerva, București, 1971, pp. V–XV; reprodus în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, pp. 245–248.
 Gabriel Dimisianu, "Șatra, un poem al destrămării", în vol. Valori actuale, Editura Eminescu, București, 1974, pp. 36–38.
 Ovidiu Ghidirmic, Zaharia Stancu sau interogația nesfîrșită, Editura Scrisul Românesc, Craiova, 1977, pp. 193–194.
 Mariana Ionescu, Introducere în opera lui Zaharia Stancu, Editura Minerva, București, 1985, pp. 375–394.
 Mircea Iorgulescu, "Cuvînt înainte" la vol. Zaharia Stancu, Șatra, Editura Militară, București, 1986, pp. 5–14.
 Liviu Leonte, "Zaharia Stancu", în Prozatori contemporani, vol. 2, Editura Junimea, Iași, 1989, pp. 10–22.
 Nicolae Manolescu, "Poezia romanului", în revista Contemporanul, București, anul XXIII, nr. 2 (1161), vineri 10 ianuarie 1969, p. 3; reprodus în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, pp. 227–231.
 Nicolae Manolescu, "Fructele mîniei: proza lui Zaharia Stancu", în revista România literară, București, anul VIII, nr. 49, joi 4 decembrie 1975, p. 9; reprodus în Literatura română postbelică, vol. II: Proza. Teatrul, Editura Aula, Brașov, 2011, pp. 12–15.
 Nicolae Manolescu, Istoria critică a literaturii române. 5 secole de literatură, Editura Paralela 45, Pitești, 2008, pp. 948–950.
 Valeriu Râpeanu, "Două romane de Zaharia Stancu: «Șatra» și «Ce mult te-am iubit»", în vol. Interferențe spirituale, Editura Eminescu, București, 1970, pp. 176–181.
 Valeriu Râpeanu, "Prefață" la vol. Zaharia Stancu, Șatra, Editura 100+1 Gramar, București, 1999, pp. I–VII.
 Ion Rotaru, "Zaharia Stancu", în vol. O istorie a literaturii române, vol. III (1944–1984), Editura Minerva, București, 1987, pp. 540–541.
 Eugen Simion, "Zaharia Stancu (1902–1974)", în Scriitori români de azi, vol. I, Editura Cartea Românească, București, 1978, pp. 371–397; ed. citată: vol. II, Editura Litera Internațional, București–Chișinău, 2002, pp. 44–48.
 Zaharia Stancu, Șatra, Editura pentru Literatură, București, 1968.
 Zaharia Stancu, Viață, poezie, proză!... Confesiunile lui Darie, Editura Eminescu, București, 1975.
 Cornel Ungureanu, Proza românească de azi, Editura Cartea Românească, București, 1985, pp. 146–153.
 Răzvan Voncu, "Enigmaticul Stancu", prefață la vol. Zaharia Stancu, Șatra, Editura Litera, București, 2010, pp. 9–19.

Lectură suplimentară
 Ov. S. Crohmălniceanu, "Zaharia Stancu: «Ce mult te-am iubit» și «Șatra»", în revista Viața Românească, anul XXII, nr. 2, februarie 1969, pp. 64–68.
 Mihai Drăgan, "Zaharia Stancu, «Șatra»", în revista Iașul literar, nr. 4, aprilie 1969, pp. 63–65.
 Dumitru Micu, "Zaharia Stancu: «Șatra»", în revista Lupta de clasă, București, seria a V-a, anul XLIX, nr. 6, iunie 1969, p. 114; reprodus în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, p. 233.
 Eugen Negrici, Literatura română sub comunism. Proza, Editura Fundației PRO, București, 2003, p. 205.
 Cornel Ungureanu, "Două romane de Zaharia Stancu", în revista Orizont, Timișoara, nr. 5, 1968, pp. 3, 7.
 Ion Vlad, "Zaharia Stancu: «Șatra»", în revista Steaua, Cluj, anul XX, nr. 6 (232), iunie 1969, pp. 75–77; reprodus în vol. colectiv Zaharia Stancu interpretat de..., Editura Eminescu, București, 1972, pp. 234–235.

Romane de Zaharia Stancu
Romane din 1968
Romane românești

Șatra (roman)


La promenade Cécile-Chaminade est une voie située dans les  et  de Paris, en France.

Situation et accès
La promenade est un terre-plein central du boulevard des Batignolles, commence place de Clichy, et finit rue Darcet. Elle se prolonge à l'ouest par la promenade Jacques-Hébertot.

Elle est desservie par :
 deux lignes de métro, à la station Place de Clichy  ;
 sept lignes de bus  ;
 quatre lignes de Noctilien  ;
 une tête de station de taxis.

Origine du nom
La voie porte le nom de la compositrice et pianiste française Cécile Chaminade (1857-1944), près du quartier des Batignolles dans lequel elle est née.

Historique
La promenade a été dénommée par décision du Conseil de Paris en novembre 2021.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
 Place de Clichy
 Quartier des Batignolles

Articles connexes
 Liste des voies du  arrondissement de Paris
 Liste des voies du  arrondissement de Paris
 Liste des voies de Paris se référant à un nom de femme

Notes, sources et références

Cécile-Chaminade
Cécile-Chaminade
Cécile-Chaminade
Cécile-Chaminade
Cécile-Chaminade
Cécile-Chaminade

Promenade Cécile-Chaminade


Fodboldkampen Australien-Amerikansk Samoa spillet 11. april 2001 endte 31-0, hvilket er den største sejr i en landskamp i fodboldens historie. Kampen blev spillet som led i kvalifikationen til VM 2002 i gruppespillet under Oceania Football Confederation og blev spillet på International Sports Stadium i Coffs Harbour i Australien. Udover den største sejr blev der også sat en anden rekord i kampen, idet s Archie Thompson scorede 13 af holdets mål, mens holdkammeraten David Zdrilic med otte mål blev den næstmest scorende i en landskamp siden første verdenskrig.

Resultatet af kampen førte til diskussion om formatet af kvalifikationsturneringen, hvor den australske træner Frank Farina sammen med Archie Thompson advokerede for, at der burde indføres en indledende runde, så man undgik kampe med så store niveauforskelle, hvilket det internationale forbund FIFA viste sig lydhør for. Ved kvalifikationen til VM 2006 indførte man derfor en forrunde i Oceanien, men i 2006 valgte  at melde sig ind i Asian Football Confederation, hvor holdet siden har spillet.

Baggrund
Første gang, at hold fra Oceanien forsøgte at kvalificere sig til VM-slutrunden, var til VM i 1966, hvor Australien deltog i kvalifikationen med hold fra Asien og Afrika. Til de følgende mesterskaber deltog hold fra Oceanien i kvalifikationen sammen med holdene fra Asien, indtil der i 1986 blev indført en særlig forrunde for holdene fra Oceania Football Confederation. Til VM i 2002 havde kvalifikationen vokset, så ti hold deltog. De blev inddelt i to puljer med fem hold i hver, hvor alle spillede mod alle én gang. De to gruppevindere skulle derefter spille mod hinanden ude og hjemme, hvorpå vinderen skulle spille en afgørende interkontinental-match mod det femtebedste hold fra Sydafrika, hvorfra vinderen kom med til slutrunden i Japan og Sydkorea.  og  var i pulje 1 sammen med ,  og , og alle kampene skulle spilles i Coffs Harbour i løbet af april 2001.

Australien var sammen med  bredt anerkendt som de to stærkeste hold i Oceanien. De var de eneste, der nogensinde havde vundet kvalifikationerne i Oceanien, og de havde begge prøvet at være med til slutrunden: Australien i 1974 og New Zealand i 1982.  var et af de svageste hold i verden og havde tabt samtlige landskampe, de havde spillet siden optagelsen i FIFA i 1998. Inden deres kvalifikationskamp lå Australien som nummer 75 på FIFAs verdensrangliste, mens Amerikansk Samoa var nummer 203 og sidst af alle FIFAs medlemmer.

To dage inden kampen havde Australien slået den gældende verdensrekord med en 22-0-sejr over Tonga (s sejr over  med 20-0 i 2000 var den hidtidige rekord), mens Amerikansk Samoa havde tabt sine to hidtidige kampe i turneringen med 0-13 mod Fiji og 0-8 mod Samoa.

Kampens forløb

 stillede op med en række spillere, der ikke normalt var førstevalg, mens resten enten sad over eller sad på udskiftningsbænken. Angriberne John Aloisi og Damian Mori, der tilsammen havde scoret ti af målene mod Tonga, var således ikke med.  havde pasproblemer, hvilket betød, at kun én fra det normale seniorlandshold, målmanden Nicky Salapu, stillede op. Spillerne fra U/20-holdet var generelt optaget af eksamener, så holdet måtte hente meget unge spillere ind og stillede blandt andet op med tre femtenårige spillere; holdets gennemsnitsalder var 18 år. Ifølge holdets træner, der også var vicepræsident i landets forboldforbund, havde nogle af de unge spillere aldrig spillet en kamp på 90 minutter, inden de spillede denne kamp.

Det lykkedes for Amerikansk Samoa at holde australierne fra at score i kampens første ti minutter, hvorpå Con Boutsianis scorede efter et hjørnespark. To minutter senere scorede Archie Thompson sit første mål, og et minut herefter scorede angrebsmakkeren David Zdrilic. Da Australien på den måde fik gang i målscoringen, gik det hurtigt: Pausestillingen var 16-0, hvoraf Thompson havde scoret halvdelen. Anden halvleg fortsatte på samme vis, og det var først ved stillingen 29-0, at Amerikansk Samoa havde sit første og eneste forsøg på mål; det blev dog reddet af målmand Michael Petkovic.

Det høje antal mål gav anledning til lidt forvirring over kampens resultat. Ved kampens slutning stod der 32-0 på scoretavlen, og Thompson var tilskrevet 14 mål. Statistikerne lavede en ny opgørelse, og ifølge den var resultatet 31-0 og Thompsons antal mål 13.

Kampens detaljer

Referencer

Fodboldkampe
Fodbold i 2001

Australien-Amerikansk Samoa 31-0


An Phragmipedium warszewiczii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Eric Alston Christenson. An Phragmipedium warszewiczii in nahilalakip ha genus nga Phragmipedium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phragmipedium

Phragmipedium warszewiczii


1912 Nisan-Ağustos Osmanlı Meclis-i Mebusanı, 1912 Osmanlı genel seçimleri ile Meclis-i Mebûsan'a seçilen mebusların tam listesidir. 18 Nisan 1912-5 Ağustos 1912 tarihleri arasında görev yaptı.

Mebuslar

Partilere göre sandalye dağılımı

Dini gruplara göre sandalye dağılımı

Etnik gruplara göre sandalye dağlımı

İsim listesi

Dış bağlantılar
 Members of the Meclis-i Mebusan 1912 - 1912 Meclis-i Mebusan'ı üyeleri (İngilizce)

Kaynakça

4

Meclis-i Mebûsan 4. dönem mebusları listesi


Giovanni Ceirano (Cuneo, 1865 - Turín, 30 de marzo de 1948) fue un industrial italiano, pionero de la industria automovilística y fundador de Junior Fabbrica Torinese Automobili en 1905, Società Ceirano Automobili Torino en 1906, Ceirano Fabbrica Automobili en 1917 y SCAT-Ceirano en 1923.

Historia
Giovanni Ceirano, segundo de cuatro hermanos Ceirano, nace en Cuneo en 1865.

En 1904 constituye la Ceirano Giovanni Junior & C., que en 1905 cambia su denominación a Junior Fabbrica Torinese Automobili, empresa automovilística conocida por la marca Junior. En 1906 abandona la Junior para fundar la Società Ceirano Automobili Torino, conocida por su acrónimo SCAT, de la cual se convierte en administrador delegado. Abandona la SCAT en 1918 y en 1919 funda la Ceirano Fabbrica Automobili junto a su hijo Giovanni "Ernesto". Giovanni a la vez que gestionaba la Ceirano Fabbrica Automobili recupera las acciones de la SCAT, consiguiendo una participación mayoritaria. El 25 de agosto de 1923 aumenta el capital de la SCAT a 700.000 liras y al mismo tiempo efectúa la fusión de la Ceirano Fabbrica Automobili en la SCAT dando lugar a la SCAT-Ceirano. En 1929 la SCAT-Ceirano pasa por dificultades económicas y una participación mayoritaria es adquirida por FIAT. En 1931 Giovanni abandona definitivamente la SCAT-Ceirano. En 1934, nuevamente junto a su hijo Giovanni "Ernesto", adquiere la empresa automovilística FATA. Debido a los acuerdos firmados con FIAT para la venta de la SCAT-Ceirano, Giovanni no puede continuar desarrollando su actividad en el sector de la fabricación automovilística, por lo que reorienta las actividades de FATA hacia la fabricación de recambios para automóviles. Cesa su actividad en 1945.

Muere en La Cassa el 30 de marzo de 1948.

Véase también
 Anexo:Empresas automovilísticas fundadas por los hermanos Ceirano

Referencias

Enlaces externos

 Biografía de Giovanni Ceirano en storiaindustria.it

Ceirano
Empresarios de Italia
Nacidos en Cuneo
Fallecidos en Turín

Giovanni Ceirano


USS Katahdin was a  built for the U.S. Navy during the American Civil War.

Katahdin was outfitted as a gunboat with cannon and rifled gun for blockade duty and two howitzers for shore bombardment.

Built in Bath, Maine, in 1861

The "90-day gunboat" was launched by Larrabee & Allen of Bath, Maine, on 12 October 1861, and commissioned at Boston Navy Yard on 17 February 1862, with Lieutenant George Henry Preble in command.

Civil War service

Assigned to the West Gulf blockade

Katahdin was assigned to the West Gulf Blockading Squadron to bolster its strength as Flag Officer David Farragut prepared for his epochal attack on New Orleans. After entering the Mississippi River early in April, Katahdin assisted Farragut in his unprecedented effort to work the squadron's deep-draft, salt-water ships across the bar into the river.

On 16 April she moved up the river with the fleet to a position below Fort Jackson and Fort St. Philip guarding the approaches to New Orleans with over 100 guns. The next morning a Confederate steamer came down and fired at the fleet; but, when Katahdin's guns answered briskly the Southern ship retired out of range. The following day the mortar flotilla opened an intensive bombardment of the forts which continued intermittently for the next six days until it reached a mighty crescendo in the small hours of 24 April as the Union fleet got underway and headed up the river toward the forts.

Racing past Forts Jackson and St. Philip

Half an hour later, when the Confederate guns opened fire, Katahdin steamed steadily ahead, replying with all her guns. Only two rounds struck the gunboat during the dash, one damaging the foremast and the other the smokestack.

After passing the forts and sailing beyond the range of their artillery, the Union ships anchored opposite Quarantine abreast a Confederate encampment which raised a white flag. During the morning she collected ordnance surrendered by Confederate troops ashore. The next day she proceeded up the river firing on and silencing Southern batteries on both banks. The afternoon, upon arriving New Orleans, Louisiana, with the fleet, she captured schooner John Gilpin with a cargo of cotton.

Lower Mississippi River operations

Katahdin operated in the vicinity of New Orleans until 16 May when she got underway up river to join the squadron, which had proceeded her to Vicksburg, Mississippi. While moving up stream, she gathered valuable information about conditions in the Mississippi valley; and, throughout Farragut's operations above Vicksburg, she continued to perform reconnaissance missions as she convoyed vessels which supplied the force at Vicksburg from New Orleans.

In July, when Farragut withdrew from the Mississippi River to attend to his blockaders in the gulf, he left Katahdin in the river with Essex, Sumter, and Kineo to protect Army units in the area and to police the river. During much of this time Katahdin was stationed at Baton Rouge.

On 5 August Confederates attacked the Union encampment at Baton Rouge in force. The gunboats supported the badly outnumbered Northern soldiers enabling them to repulse the attack. Then they fired over the town into the Confederate camp, forcing them to withdraw out of range. The next morning Kineo and Katahdin guarded the right flank of the Union Army while Essex and Cayuga got underway to engage ironclad ram CSS Arkansas. However, as the Union warships were closing on Arkansas, the ram's engines failed leaving her unable to flee or fight; she was set afire by her officers and abandoned before she blew up.

For the next fortnight the threat of an attack kept the ships constantly on the alert to protect the troops which depended upon naval fire support. Finally, upon orders from General Butler, the Union Army evacuated Baton Rouge 21 August. Just before embarking the troops, the gunboats beat off an attack on the Union pickets with rapid and heavy fire. Katahdin brought up the rear as the ships steamed to New Orleans, where they arrived the following morning.

Supporting Union troops at Donaldsonville

After repairs at New Orleans, the gunboat stood up the river 5 September with Kineo and Scioto scouring the banks for information. With Itasca she covered the landing of Army troops 22 September at Donaldsonville, Louisiana. While the expedition was ashore, the gunboats protected them; and, shortly before the soldiers reembarked, naval gunfire beat back a Southern attack which threatened to cut off the landing party. This support prevented annihilation of the landing party by vastly superior forces and enabled it to retreat to Laurel Hill for passage to safety in New Orleans.

Capturing a large herd of cattle

In the months that followed, the gunboats constantly patrolled the river to protect Union communications, to gather information on Confederate activity, and to cut the flow across the Mississippi River of food and men to Confederate armies in the East. With 3 other gunboats Katahdin intercepted a drove of some 1,500 cattle from Texas and loaded them on transports for passage to New Orleans. The value of this beef to the South can be attested by the fact that, four miles below Donaldsonville, about 3,000 infantrymen supported by nine field pieces struck back at the ships in a desperate attempt to recapture the cattle. The gunboats opened promptly and in about 20 minute drove the Confederates from their position.

The months that followed were a period of constant stress and peril for the gunboats. "We are constantly under fire ... as we pass up and down the river," Lt. Roe, the commanding officer of Katahdin, reported.

Our fighting is a savage Indian warfare. The troops and guns are concealed, and watch for us as we pass along and fire and flee.

Blockading the Texas coast

In January 1863 Katahdin was ordered to reinforce the blockade off Galveston, Texas after that port had been recaptured by the Confederacy on New Year's Day. While serving in the Gulf off the Texas coast, Katahdin and Owasco' chased, captured, and burned blockade running schooner Hanover 10 May 1863. She captured schooner Excelsior 13 July off San Luis Pass, Texas.

Thereafter Katahdin continued to serve in the blockade of the Texas coast, cutting off supplies sorely needed by the Confederates. On 30 April 1864 she chased the former revenue cutter Harriet Lane and steamer Alice as they escaped from Galveston; but, after a brisk and lengthy race, Katahdin was finally outdistanced. She was more successful 31 October when the gunboat overtook Albert Edward as the British schooner tried to slip out of the same port with a cargo of cotton.

Post-war decommissioning

After the Confederate collapse in April 1865, the veteran gunboat returned north and decommissioned 14 July 1865. Katahdin was sold at New York City 30 November and documented as Juno 20 October 1866.

References

External links
 USS Katahdin images, Naval History and Heritage Command website.

Ships of the Union Navy
Ships built in Bath, Maine
Steamships of the United States Navy
Unadilla-class gunboats
American Civil War patrol vessels of the United States
1861 ships

USS Katahdin (1861)


was a village located in Nishimuro District, Wakayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the village had an estimated population of 3,280 and a density of 14.97 persons per km². The total area was 219.06 km².

On May 1, 2005 Ōtō, along with the village of Ryūjin (from Hidaka District), the town of Nakahechi (also from Nishimuro District), and the town of Hongū (from Higashimuro District), was merged into the expanded city of Tanabe.

Ōtō is made up of 3 smaller areas (hamlets/localities) within the village boundary. The areas are called Ayukawa, Tomisato and Mikawa.

Dissolved municipalities of Wakayama Prefecture
Tanabe, Wakayama

Ōtō, Wakayama


Poraqueiba est un genre de plantes de la famille des Metteniusaceae (anciennement des Icacinaceae). L'espèce type est Poraqueiba guianensis.

Protologue
En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Liste d'espèces
Selon  :

Selon  (Attention liste brute contenant possiblement des synonymes) :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Genre d'Angiospermes (nom scientifique)
Metteniusaceae
Plante décrite par Aublet

Poraqueiba


Top Gun: Maverick (enska: Top Gun: Maverick) er bandarísk-kvikmynd frá árinu 2022.

Tenglar

Bandarískar kvikmyndir
Kvikmyndir frumsýndar 2022
Paramount Pictures-kvikmyndir

Top Gun: Maverick


Edmea Ollier ist eine ehemalige italienische Bogenbiathletin.

Edmea Ollier begann 1991 mit dem Bogenbiathlonsport. Sie gewann schon ein Jahr später den Titel bei den italienischen Meisterschaften. Bei den erstmals ausgetragenen Weltmeisterschaften im Bogenbiathlon im Jahr 1998 in Cogne gewann sie bei der Heim-WM mit Stefania D'Andrea und Nadia Peyrot den Titel im Staffelwettbewerb. Diesen Erfolg wiederholte sie bei der WM 1999 in Bessans in derselben Besetzung und gewann erneut den Weltmeistertitel. Bei den ersten Bogenbiathlon-Europameisterschaften 2000 in Pokljuka gewann Ollier hinter Peyrot und D'Andrea die Bronzemedaille im Verfolgungsrennen und den Titel mit der Staffel. Letzte internationale Meisterschaften wurden die Weltmeisterschaften 2001 in Kubalonka, bei denen Ollier jedoch nicht an ihre früheren Leistungen anknüpfen konnte und auch ihren Startplatz in der Staffel an Licia Piller Hoffer verlor. Nach der Saison beendete sie ihre Karriere. Mit ihrem Mann und früheren Trainer Fabrizio Salvadori hat sie einen Sohn.

Weblinks
 Porträt bei medagliedoro.org (italienisch)

Biathlet (Italien)
Weltmeister (Bogenbiathlon)
Europameister (Bogenbiathlon)
Italiener
Geboren im 20. Jahrhundert
Frau

Edmea Ollier


Giovanni Acanfora (Castellammare di Stabia,  - ) est un homme politique italien.

Biographie
Il est directeur général de la Banque d'Italie (Banca d'Italia) du 22 mai 1940 au 26 juillet 1943, sous le gouverneur Vincenzo Azzolini. Il est ensuite ministre du commerce et de la monnaie dans le premier gouvernement Badoglio.

Le 19 juillet 1910, il est initié à la franc-maçonnerie dans la loge Manfredi de Bénévent.

Recherché par les républicains de Salò, il réussit à éviter la capture.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Gouvernement Badoglio I

Liens externes

Personnalité politique italienne du XXe siècle
Naissance à Castellammare di Stabia
Naissance en avril 1884
Décès en mars 1976
Décès à 91 ans
Ministre du Commerce et de la Monnaie du royaume d'Italie (1861-1946)

Giovanni Acanfora


Bhagalpur (en hindi: भागलपुर ) es una ciudad de la India, centro administrativo del distrito de Bhagalpur, en el estado de Bihar.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 46  a 237 km de la capital estatal, Patna, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 398 138 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bihar
Localidades a orillas del río Ganges

Bhagalpur


එලිෆන්ට් හවුස් නාමය යටතේ භාණ්ඩ නිෂ්පාදනය සහ අලෙවිකරන සිලෝන් කෝල්ඩ් ස්ටෝර්ස් (CCS) යනු, සිසිල් බීම, අයිස් ක්‍රීම්  සහ පිළියෙල කල මස් නිෂ්පාදන යන දේ නිෂ්පාදනය කරන  ශ්‍රී ලාංකික සමාගමකි.

සිලෝන් කෝල්ඩ් ස්ටෝර්ස්


Je préfère le bruit de la mer (Preferisco il rumore del mare) est un film italien réalisé par Mimmo Calopresti, sorti en 2000.

Synopsis
Le soir du Nouvel An, Luigi, un Calabrais qui a fait fortune à Turin, se précipite à l'hôpital où son fils Matteo a été hospitalisé. Dès son arrivée, Luigi se souvient des événements de l'année qui vient de s'écouler.

Fiche technique
 Titre : Je préfère le bruit de la mer
 Titre original : Preferisco il rumore del mare
 Réalisation : Mimmo Calopresti
 Scénario : Francesco Bruni, Mimmo Calopresti et Heidrun Schleef
 Musique : Franco Piersanti
 Photographie : Luca Bigazzi
 Montage : Massimo Fiocchi
 Production : Donatella Botti, Roberto Cicutto et Luigi Musini
 Société de production : Arcapix, Bianca Film, Canal+, Mikado Film et Rai
 Société de distribution : Rézo Films (France)
 Pays :  et
 Genre : drame
 Durée : 84 minutes
 Dates de sortie :
 :
 :

Distribution
 Silvio Orlando : Luigi
 Michele Raso : Rosario
 Fabrizia Sacchi : Serena
 Paolo Cirio : Matteo
 Mimmo Calopresti : Don Lorenzo
 Andrea Occhipinti : Massimo
 Enrica Rosso : Elisabetta
 Marcello Mazzarella : Vincenzo
 Eugenio Masciari : Cappabianca
 Raffaella Lebboroni : Miriam
 Palma Valentina Di Nunno : Adele
 Lorenzo Ventavoli : Umberto
 Concettina Luddeni : la mère de Luigi
 Laura Curino : Maria, la gouvernante
 Antonio Ferrante : Pasquale, le père de Rosario
 Stefano Venturi : Giovanni (M. Pleigin)

Accueil
Jean-Michel Frodon pour Le Monde évoque « un scènario artificiellement compliqué ». Patrice Blouin pour les Cahiers du cinéma estime que « Le réalisateur semble, de fait, moins intéressé par la part d'événementiel, d'inattendu (...) que par le lent dévoilement d'un certain état des choses ».

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 2000
Film français sorti en 2000
Film réalisé par Mimmo Calopresti
Film dramatique italien
Film dramatique français
Film sur le nouvel an
Film en italien
Film français tourné en italien

Je préfère le bruit de la mer


La route régionale 599 () est une route régionale allant de Kiuruvesi jusqu'à Pyhäntä en Finlande.

Présentation
La seututie 599 est une route régionale de Savonie du Sud et d'Ostrobotnie du Nord.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

599

Transport à Kiuruvesi
Transport à Pyhäntä

Seututie 599


عبد الرحمن الباشا عازف بيانو لبناني.

نبذة
ولد عبد الرحمن الباشا في 22 تشرين الأول 1958، وتأثر بالعازف الروماني الراحل دينو ليباني والإيطالي مورنيسو بوليني.

ولد ببيئة فنية إذ واده كان الملحن المشهور توفيق الباشا ووالدته المطربة وداد. درس البيانو على يدي «زفارت سركسيانا» الذي عرفه على الموسيقى الكلاسيكية.ثم أكمل دراسته العليا في باريس في المعهد العالي للموسيقى مع الموسيقي ومعلم البيانو الشهير «بيير سانكان» شهرته كانت عظيمة كمعلَّم بيانو. وبعد تخرجه عام 1975 تقدم إلى مباراة «مرغريت لونغ» العالمية للبيانو في باريس ونال المركز السادس، ثم حصل على الجائزة الأولى في مباراة الملكة إليزابيث ببروكسل في عام 1978.

عام 1988 اعتذر العازف التشيلي العالمي كلوديو اراو عن عدم الاشتراك في امسيتين لاوركسترا «فيل هارمونيك» في برلين لأسباب صحية، فتم الاتصال بعبد الرحمن الباشا قبل أربعة أيام من موعد الامسيتين وعرض عليه ان يأخذ محمل اراو، فوافق وعزف كونشرتو بيتهوفن ليلتين متتاليتين وسمعتها عبر الاذاعات الأوروبية بأكملها، مما شكل محطة مهمة في حياته

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بيروت
عازفو بيانو ذكور فرنسيون
عازفو بيانو كلاسيكيون فرنسيون
عازفو بيانو كلاسيكيون في القرن 21
عازفو بيانو كلاسيكيون لبنانيون
فرنسيون من أصل لبناني
فنانون لبنانيون
مسلمون فرنسيون
مسلمون لبنانيون
ملحنون لبنانيون
مهاجرون لبنانيون إلى فرنسا
مواليد 1378 هـ
مواليد 1958
مواليد في بيروت
موسيقيون ذكور فرنسيون في القرن 21

عبد الرحمن الباشا


Res gestae saxonicae (eller Res gestae saxonicae sive annalium libri tres, Saksernes dådsværk eller Tre annaler) er en saksisk krønike fra sidste del af 900-tallet skrevet på  tysk af Widukind af Corvey. Sakseren Widukind var stolt af sit folk og sin historie og i sin indledning udelader han alle romerske hændelser, blandt andet i forhold til kong Henrik 1. af Sachsen. Pavestolen nævnes heller ikke.

Indhold

Res gestae saxonicae sive annalium libri tres består af tre bind:

Første bind

Widukind af Corvey indleder bind 1 med det germanske Thüringerdynastis fald. I hans version er Amalaberga datter af den frankiske konge Huga. Efter Hugas død bliver Thiadrich, Hugas søn med en konkubine, kronet som konge. Amalaberga overbeviser sin mand, Irminfrid, om at hun er den rette arving til riget. Der udbryder krig, og Thiadrich vinder i et slag ved Runibergun. Irminfrid og Amalaberga flygter til fortet Scithingi (ved det moderne Burgscheidungen).

Frankerne får hjælp af de indvandrende sakserne som leder efter land, og en blodig kamp udkæmpes ved Scithingi. Efter at mange krigere er dræbt, sender Irminfrid budbringeren Iring til Thiadrich for at bede om fred. Kongerne indgår en aftale og planlægge at dræbe sakserne dagen efter, men sakserne finder ud af det og stormer Scithingi i løbet af natten og dræber alle voksne. Bare Irminfrid og hans familie flygter. Sakserne fejrer sejren i tre dage, derefter kommer de tilbage til Thiadrich, som giver landet til dem.

Efter ordre fra Thiadrich drager Iring tilbage til Irminfrid og overtaler ham til at stille for den frankiske domstol. Da Irminfrid knæler for Thiadrich, dræber Iring ham. Thiadrich forviser ham for denne ugerning, og han ønsker ikke at tage del i denne forbrydelse. Iring kundgør, at han vil sone sin forbrydelse og få hævn for sin tidligere mester og dræber Thiadrich. Han lægger Irminfrids lig over Thiadrich, for på den måde vil han være sejrherre i hvert fald i døden, og går.

Widukind ender med at tvivle på sandheden i denne historien, men fortæller, at Mælkevejen fortsat kaldes "Irmins vej". En henvisning til saksernes konvertering af til kristendommen efter Karl den store bringer ham til de tidlige saksiske hertuger og til detaljer om regimet til sakserkongen Henrik Fuglefangeren.

Andet bind

Den anden bog åbner med valget af Otto den Store som tysk konge og omhandler opstanden mod ham. Bogen udelader hændelser i Italien og afsluttes med, at han gifter sig med Edith i 946. Widukind vier sine skrifter til Mathilda, datter af Otto og abbedisse i Quedlinburg.

Tredje bind

Bog tre fortæller historien om Liudolf, hertug af Schwaben og Ottos frankiske felttog.

Eksterne henvisninger
 Latin text (MGH) in html from Bibliotheca Augustana
 1532 edition, Witichindi Saxonis Rerum Ab Henrico Et Ottone In Impp. Gestarum Libri III, Basel.
 1577 edition, Annales Witichindi Monachi Corbeiensis, Familiae Benedictinae, Frankfurt.

Krøniker fra Tyskland
Saksere

Res gestae saxonicae


As grandes bibliotecas do mundo antigo serviam como arquivos para impérios, santuários para escritos sagrados e depósitos de literatura e crônicas.

Antigo Oriente Próximo

 Arquivo Bogazköy
 Este arquivo constituiu a maior coleção de textos hititas descobertos com aproximadamente  tabuletas com escrita cuneiforme. Os comprimidos também foram classificados de acordo com um sistema preciso.
 Biblioteca de Ashurbanipal
 Há muito considerada a primeira biblioteca sistematicamente coletada, foi redescoberta no . Embora a biblioteca tenha sido destruída, muitos fragmentos das antigas tabuinhas cuneiformes sobreviveram e foram reconstruídos. Grandes porções da Epopeia de Gilgamés estavam entre as muitas descobertas.
 Nuzi
 Este arquivo consistia em mais de  tabuletas escritas principalmente em cuneiforme babilônico, no entanto, algumas poucas foram compostas na língua indígena hurrita.
 Ugarite
 Vários milhares de textos consistindo em arquivos diplomáticos, registros de censos, obras literárias e as primeiras bibliotecas privadas já recuperadas. Embora as tabuletas fossem escritas em vários idiomas diferentes, o aspecto mais importante da biblioteca eram os  textos escritos em uma língua até então desconhecida chamada ugarítico.
 Tell Leilan
 Este arquivo abrigava mais de mil tabuletas de argila.
 Mari
 O arquivo continha aproximadamente  tabuletas que incluíam trabalhos sobre litígios, cartas, negociações estrangeiras, obras literárias e teológicas.

 Academia de Gondishapur
 A amplitude dessa instituição era enorme e incluía uma universidade, um hospital universitário e uma biblioteca com mais de  títulos. A academia era o epítome do Império Sassânida com seu corpo docente altamente proficiente nas convenções do zoroastrismo e persa antigo, bem como erudição indiana clássica.
 Sarouyeh

Antiguidade Clássica

 Biblioteca de Alexandria
 Essa biblioteca fazia parte de uma instituição de pesquisa maior chamada Mouseion, dedicada às Musas, as nove deusas das artes durante o reinado de . A Biblioteca adquiriu rapidamente muitos rolos de papiro, possivelmente variando de  a  em seu auge. A biblioteca começou a declinar a partir de Ptolomeu VIII em , que nomeou um guarda do palácio como bibliotecário-chefe como um favor político. A Biblioteca, ou parte de sua coleção, pode ter sido queimada acidentalmente durante a Guerra Civil de César em , mas não está claro quanto foi realmente destruído.  Enquanto Plutarco relata que toda a biblioteca foi destruída, Dio Cassius diz que apenas os armazéns ao longo das docas contendo grande número de livros foram destruídos. Dados os numerosos relatos de uso da biblioteca no período romano, é provável, no entanto, que toda a biblioteca não tenha sido destruída. Casson conclui que a biblioteca provavelmente foi destruída por Aureliano em , durante a guerra de Palmira, quando toda a cidade foi destruída.
 Arquivo/biblioteca do Templo de Edfu
 Esta biblioteca era uma extensão do próprio templo. As paredes desta câmara estão repletas de gravuras e legendas representando numerosos receptáculos cheios de manuscritos de papiro, bem como pergaminhos encadernados em couro.
 Biblioteca Real de Antioquia
 A biblioteca foi encomendada no  por Eufórion de Cálcis pelo soberano grego Antíoco III, o Grande. Euphorion era um acadêmico e também o bibliotecário-chefe.
 Biblioteca de Pérgamo
 Os reis atálidas formaram a segunda melhor biblioteca helenística depois de Alexandria, fundada em emulação dos Ptolomeus. O pergaminho, um predecessor do velino e do papel, era amplamente usado na biblioteca e passou a ser conhecido como pergamum em homenagem à cidade. A biblioteca coletou mais de  volumes e a razão pela qual a biblioteca teve tanto sucesso foi por causa da hegemonia de Pérgamo, que era fornecedora de bolsas de estudo.

 Fórum Romano
 Consistia em bibliotecas separadas fundadas na época de Augusto perto do Fórum Romano que continham textos gregos e latinos, alojados separadamente, como era a prática convencional. Havia bibliotecas no Porticus Octaviae perto do Teatro de Marcelo, no Templo de Apolo Palatino e na Biblioteca Úlpia no Fórum de Trajano.
 Atrium Liberatatis
 Biblioteca pública de Asínio Polião
 Vila dos Papiros
 A única biblioteca conhecida por ter sobrevivido da antiguidade clássica. A grande coleção particular desta villa pode ter pertencido ao sogro de Júlio César, Lúcio Calpúrnio Pisão Cesonino, no  Soterrado pela erupção do Monte Vesúvio que destruiu a cidade em , foi redescoberto em 1752, cerca de  pergaminhos carbonizados foram encontrados no último andar da villa. Usando técnicas modernas, como imagens multiespectrais, seções anteriormente ilegíveis ou invisíveis em pergaminhos que foram desenrolados agora estão sendo decifrados. É possível que mais pergaminhos tenham sido encontrados nos níveis mais baixos e não escavados da vila.
 Biblioteca de Cós
 A biblioteca era uma biblioteca pública local situada na ilha de Kos e conhecida como uma encruzilhada para a academia e as faculdades filosóficas. Um registro de indivíduos que supostamente foram os responsáveis pelo estabelecimento da biblioteca é reconhecido em uma inscrição próxima ao monumento.

 Biblioteca dos Pântanos
 Dedicada a Atena e ao imperador romano Trajano, a biblioteca estava ligada à Ágora em Atenas. Titus Flavius Pantainos mandou construí-lo, e ele, junto com seus filhos, também o dedicou aos cidadãos de Atenas. Embora a data exata de sua dedicação não seja clara, acredita-se que tenha sido dedicada entre  e  Há especulações de que a biblioteca pode ter sido construída pelo pai de Pantainos. Sendo uma biblioteca do período romano, o design é pouco convencional. Uma alcova espaçosa com um pátio adjacente cercado por três galerias formavam o arranjo da estrutura. Uma inscrição descoberta dita a etiqueta adequada da biblioteca: "Nenhum livro deve ser retirado porque fizemos um juramento. A biblioteca deve estar aberta da primeira hora até a sexta." em
 Biblioteca de Rodes
 A biblioteca na ilha de Rodes era um componente distinto da estrutura maior do ginásio. Um anexo escavado revelou uma seção de um catálogo análogo aos catálogos de bibliotecas modernas. O catálogo, que classificava os títulos por assunto, apresentava um inventário de autores em ordem consecutiva com seus trabalhos publicados. Também foi determinado que a biblioteca empregava um bibliotecário qualificado.
 Biblioteca de Adriano
 Foi criada pelo imperador romano Adriano no lado norte da Acrópole de Atenas. A biblioteca foi seriamente danificada pela invasão heruliana de 267 e reparada posteriormente. Durante a época bizantina, três igrejas foram construídas no local, cujos restos são preservados.
 Biblioteca de Celso
 Esta biblioteca fazia parte do triunvirato de bibliotecas no Mediterrâneo, que incluía a já mencionada Biblioteca de Pérgamo e a grande Biblioteca de Alexandria listada abaixo. A biblioteca era na verdade um túmulo e um santuário para o falecido Tibério Júlio Celso Polemeano, que deu nome à biblioteca.  volumes foram coletados nesta biblioteca que foram depositados em vários armários ao longo da parede.
 Tingade
 A biblioteca foi um presente para o povo romano e a província de Tamugadi ou Timgad por Júlio Quintianus Flavius Rogatianus no terceiro século. A biblioteca continha um amplo salão arqueado que consistia em uma sala de leitura, sala de pilha e uma rotunda para palestras. A biblioteca era bastante grande medindo 25 metros de comprimento por 23 m de largura. Alcovas oblongas continham armários de madeira ao longo das paredes das quais os manuscritos eram mantidos. Além disso, há evidências de estantes independentes no centro, bem como uma mesa de leitura. Não há evidências de quantos livros a biblioteca guardava, embora se estimasse que ela poderia acomodar  pergaminhos.

 Biblioteca Teológica de Cesareia Marítima
 Um estabelecimento do final do , foi uma grande biblioteca cristã primitiva. Através de Orígenes de Alexandria e do erudito padre Pânfilo de Cesareia, a escola ganhou a reputação de ter a mais extensa biblioteca eclesiástica da época, contendo mais de  manuscritos: Gregório de Nazianzo, Basílio o Grande, Jerônimo e outros vieram estudar lá.

 Biblioteca Imperial de Constantinopla
 A biblioteca foi fundada por , filho de Constantino, o primeiro imperador cristão. Constâncio solicitou que os rolos de papiro fossem copiados em pergaminho ou pergaminho para serem preservados.  Algumas avaliações colocam a coleção em pouco mais de  volumes que incluíam rolos de papiro e códices encadernados em pergaminho, embora  volumes tenham sido destruídos em um incêndio em

China

 Biblioteca Imperial Hã
Catálogo preservado no capítulo Yiwenzhi do Livro de Hã. Na época do inventário continham  pergaminhos divididos em seis gêneros: escritura, filosofia, poesia, guerra, astrologia e medicina.

 Bibliotecas da Academia
As coleções particulares, principalmente na Dinastia Tang (século VI ao X), eram abertas a jovens que estudavam para o concurso público. Essas bibliotecas, os testes do serviço público e as avaliações objetivas faziam parte da meritocracia, ou sistema de promoção baseado no mérito na China antiga para o serviço público.

 Grutas de Mogao ou Caverna dos Mil Budas
A Caverna da Biblioteca continha  livros de papel e  pacotes de pergaminhos. Foi criada durante o  e selada durante o . Apenas voltou a ser aberta no início do .

Ver também
 Apelicão

Ligações externas

Mundo Antigo
Mundo Antigo
Idade Antiga

Lista de bibliotecas no mundo antigo


Luis Rodolfo Bravo Alarcón (Limache, Región de Valparaíso, 7 de septiembre de 1952-San José de Maipo, 5 de noviembre de 2001), fue un actor chileno de teatro, cine y televisión.

Biografía
Estudió teatro en la Pontificia Universidad Católica de Chile, donde luego de egresar se desempeñó como académico. Tuvo una dilatada carrera en las artes escénicas, incluyendo su participación en adaptaciones de clásicos de la literatura como La vida es sueño, El burgués gentilhombre, y El burlador de Sevilla, entre otras.

Sin embargo, se hizo conocido por su trabajo en televisión, donde participó tanto en telenovelas como en comedia. Entre sus actuaciones más recordadas están el sketch de "Los fisicoculturistas", que realizaba junto a Patricio Torres en Mediomundo y su rol del mecánico "Peyo" en la serie Los Cárcamo, ambas de Canal 13. También participó en películas como Johnny cien pesos, y Consuelo.

En 2001 ganó el premio Altazor por su actuación en la obra La muerte accidental de un anarquista.

Muerte
El 5 de noviembre de 2001, falleció en un accidente automovilístico en el Cajón del Maipo, en las cercanías de Santiago cuando se dirigía a su casa, a la edad de 49 años. A sus funerales asistieron varias figuras importantes de la televisión y el teatro chileno.

Filmografía

Telenovelas

Series de televisión
 La Quintrala (TVN, 1987)
 Crónica de un hombre santo (Canal 13, 1990)
 Mediomundo (Canal 13, 1986-1987 y 1991-1992)
 Jaguar... ¿Yu? (TVN, 1993-1995)
 Brigada Escorpión (TVN, 1998)
 El niño que enloqueció de amor (TVN, 1998)
 Los Cárcamo (Canal 13, 1998-1999)
 La vida es una lotería (TVN, 2002, estreno póstumo)

Películas
 Consuelo (1989)
 Dos mujeres en la ciudad (1990)
 Johnny cien pesos (1993)
 No tan lejos de Andrómeda (1999)
 El fotógrafo (2002, estreno póstumo)
 Tendida mirando las estrellas (2004, estreno póstumo)

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Limache
Fallecidos en San José de Maipo
Actores de televisión de Chile
Actores de teatro de Chile
Actores de cine de Chile
Actores masculinos de Chile
Humoristas de Chile
Alumnado de la Pontificia Universidad Católica de Chile
Fallecidos por accidentes de tráfico en Chile

Rodolfo Bravo


Ben Woollaston () este un jucător englez de snooker.

A fost finalist în 2015 la Openul Galez. Woollaston a realizat breakul maxim o singură dată în carieră.

Momentan ocupă poziția a 37-a în lume conform clasamentului actualizat din aprilie 2019.

Viață personală
S-a căsătorit la Minsk cu Tatiana, o arbitră din Belarus, și au un fiu împreună.

Note

Nașteri în 1987
Nașteri pe 14 mai
Jucători de snooker
Oameni în viață
Sportivi englezi

Ben Woollaston


Avenida Southern es una estación en la línea Verde del Metro de Washington, administrada por la Autoridad de Tránsito del Área Metropolitana de Washington. La estación se encuentra localizada en 3101 Branch Avenue en Temple Hills, Maryland. La estación Avenida Southern fue inaugurada el 13 de enero de 2001.

Descripción
La estación Avenida Southern cuenta con 1 plataforma central. La estación también cuenta con 1.368 de espacios de aparcamiento.

Conexiones
La estación cuenta con las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del Metrobus* Rutas del TheBus

Referencias

Enlaces externos

 WMATA: Estación Avenida Southern
 Línea Verde del Metro de Washington

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 2001
Estaciones de la línea Verde (Metro de Washington)

Avenida Southern (Metro de Washington)


Richard Cohen may refer to:

Richard Cohen (columnist) (born 1941), syndicated columnist for the Washington Post
Richard Cohen (fencer) (born 1947), British Olympic fencer and author of Chasing the Sun
Richard A. Cohen (born 1952), advocate of conversion therapy
Richard B. Cohen (born 1952), billionaire and owner of C&S Wholesale Grocers
Richard E. Cohen, congressional correspondent for National Journal
Richard I. Cohen (born 1946), professor of Jewish History at Hebrew University of Jerusalem
Richard M. Cohen (born 1948), journalist, television news producer, husband of Meredith Vieira
Richard S. Cohen (1937–1998), American lawyer and Maine Attorney General
Rich Cohen (born 1968), author of Tough Jews, The Avengers, Lake Effect, and Sweet and Low
J. Richard Cohen, former president of the Southern Poverty Law Center
Richard Cohen, New York City real estate developer and former husband of Paula Zahn
Dick Cohen (born 1949), Minnesota state senator

Richard Cohen


Die Pfarr- und Wallfahrtskirche Hl. Dreifaltigkeit am Gray steht unter dem Patrozinium der Heiligen Dreifaltigkeit. Sie liegt in 1180 Meter Höhe unter der bewaldeten Anhöhe des Sonntagsberges in der Gemeinde Frauenstein.

Geschichte und Bauwerk
Nach der Legende wurde ein kleines Holzkirchlein an dem Ort errichtet, an dem einem frommen Bauern aus Obermühlbach, später auch dem Pfarrer, die Heilige Dreifaltigkeit erschienen war.

Die 1724 erstmals genannte Kirche wurde 1785 zur Pfarrkirche erhoben.
Der Sakralbau ist das in Österreich seltene Beispiel einer Blockbaukirche. Der gemauerte Chor und die nördlich angefügte gemauerte Sakristei wurden 1785 errichtet. Das Langhaus, ein Blockbau mit einer flachen Tonne ist wahrscheinlich älter. Der hölzerne Dachreiter stammt aus dem Jahre 1865, der westliche Vorbau ist erneuert. Die westliche Hälfte des Schiffes wird von einer hölzernen Empore auf vier Stützen eingenommen, die östliche Hälfte wurde um 1860 verschalt.

Einrichtung
Das Altarblatt des um 1720 entstandenen Hochaltars mit geschnitzter Blatt- und Bandlwerksrahmung zeigt einen Gnadenstuhl. Den rechten, neobarocken Seitenaltar schuf 1905 Mathias Slama.

Am Korb der um 1700 entstandenen Kanzel sind zwischen den Statuetten der Evangelisten (Repliken nach Diebstahl der Originale) die gemalten Darstellungen der Apostel Phillipus, Jakobus major, Andreas und Bartholomäus zu sehen.

Vier um 1740 geschnitzte Konsolstatuen im Chor stellen die Heiligen Christophorus, Stephanus, Barbara und Donatus dar und werden Johann Pacher zugeschrieben.

Die Kirche besitzt ein um 1800 entstandenes Fastentuch des Zentraltyps mit der Kreuzigungsszene in der Mitte und vier Passionsszenen in Medaillons (Getsemani, Geißelung, Dornenkrönung, Kreuztragung).

Literatur
 Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. Anton Schroll, Wien 2001, ISBN 3-7031-0712-X, S. 862.

Weblinks

Kirchengebäude in Frauenstein (Kärnten)
Gray
Gray
Holzkirche in Österreich
Dreifaltigkeit am Gray
Baudenkmal (Kärnten)

Pfarrkirche Heilige Dreifaltigkeit am Gray


Âheng-i tasvîrî, anlatılanları kelimelerin yapılışından, cümlelerin uzayıp kısalmasından, bazı sözlerin seslerinden yararlanarak canlandırma özelliğidir.

Edebiyat terimleri

Âheng-i tasvîrî