La isla White (en inglés: White Island) es una isla cubierta de hielo de la Antártida ubicada a 13 km al norte de la península Sakellari en la Tierra de Enderby.

Tiene una extensión de unos 20 km de largo por 5 km de ancho. El estrecho Styles la separa de la península Sakellari. Fue descubierta por Hjalmar Riiser-Larsen en enero de 1930 y llamada "Hvitøya", es decir isla blanca por estar cubierta de hielo. Su existencia fue considerada dudosa durante años, pero fue confirmada por la expedición soviética en marzo de 1957 y más tarde por las Expediciones Nacionales de Investigaciones Antárticas Australianas (A.N.A.R.E. o Australian National Antarctic Research Expeditions por sus siglas en inglés).

Se realizan allí excursiones bastante peligrosas, y sólo 4 touroperadores tienen capacidad para llevarlas a cabo.

Reclamación territorial

La isla es reclamada por Australia como parte del Territorio Antártico Australiano, pero esta reclamación está sujeta a las disposiciones del Tratado Antártico.

Referencias

Archipiélagos e islas del Territorio Antártico Australiano
Zonas Antárticas Especialmente Protegidas
Tierra de Enderby

Isla White (Antártida)


FA Premier liga 2013./14. je bila 22. sezona engleske nogometne Premier lige. Započela je 17. kolovoza 2013., a završila 11. svibnja 2014. godine. U njoj se dvokružnim sustavom natjecalo 20 momčadi, koje je sačinjavalo 17 najbolje plasiranih momčadi iz prethodne sezone 2012./13. i 3 momčadi promaknute iz Championship lige - Cardiff City, Hull City i Crystal Palace. Prvenstvo je s 86 bodova osvojio Manchester City, kojem je to bio četvrti naslov prvaka Engleske u povijesti.

Momčadi i stadioni

Poredak na kraju sezone

Najbolji strijelci lige

Nagrade

Momčad sezone (u formaciji 4–4–2)

Izvori

Sezone FA Premier lige

FA Premier liga 2013./14.


ماساتوشي كوشيبا (19 سبتمبر 1926 - 12 نوفمبر 2020)، هو عالم فيزياء ياباني حصل على جائزة نوبل للفيزياء عام 2002 بالاشتراك مع ريكاردو جياكوني و ريموند ديفيس عن " بحوثه الرائدة في الفيزياء الفلكية وبصفة خاصة عن إثباته وجود الجسيم الأولي المسمى نيوترينو.

ولد ماساتوشي كوشيبا في 19 سبتمبر 1926 بمدينة تويوهاشي باليابان.

المراجع

روابط خارجية

أشخاص من تويوهاشي (آيتشي)
أشخاص من لوبين
أعضاء أجانب في الأكاديمية الروسية للعلوم
أعضاء أجانب في الأكاديمية الوطنية الأمريكية للعلوم
أعضاء هيئة تدريس جامعة توكاي
أعضاء هيئة تدريس جامعة شيكاغو
أعضاء هيئة تدريس جامعة طوكيو
أمريكيون حازوا جائزة نوبل
حائزون على جائزة نوبل في الفيزياء
حائزون على جائزة وولف في الفيزياء
حاصلون على وسام الثقافة
حاصلون على وسام رايزينغ صن
خريجو جامعة روتشستر
خريجو جامعة طوكيو
زملاء مؤسسة ألكسندر فون هومبولت
فائزون في جائزة بانوفسكي
فيزيائيون أمريكيون
فيزيائيون يابانيون
مواليد 1926
مواليد في تويوهاشي (آيتشي)
وفيات 2020
وفيات بعمر 94
يابانيون حازوا جائزة نوبل
حاصلون ميدالية بينجامين فرانكلين

ماساتوشي كوشيبا


Francavilla al Mare er en kommune med 25.520 indbyggere, der ligger i den nordligste del af provinsen Chieti i regionen Abruzzo i Italien. Den oprindelige by har bredt sig langs kysten til Adriaterhavet, hvor den ligger som en sydlig forstad til regionens hovedby Pescara.

Geografi
Kommunen indgår i den sydlige del af byområdet omkring Pescara, som den grænser op til. De øvrige omkringliggende kommuner er Chieti, Miglianico, Ortona, Ripa Teatina, San Giovanni Teatino and Torrevecchia Teatina.

I kommunen ligger et antal mindre bebyggelser (frazioni) med navnene Arenaro, Castelvecchio, Cese, Cetti San Biagio, Coderuto, Fontechiaro, Foro, Michetti, Piane, Piane di Vallebona, Piattelli, Pretaro, Quercianotarrocco, San Giovanni, Santa Cecilia, Setteventi, Torre Ciarrapico, Valle Anzuca og Villanesi.

Klima
Francavilla al Mare har takket være sin placering ved Adriaterhavet et mildt klima med lunt vejr det meste af året. Nedbørsmængden svarer nogenlunde til gennemsnittet for Danmark, og i Francavilla falder der mest regn i årets sidste tre måneder. Årets gennemsnitstemperatur i perioden 1982-2012 var 14,9 grader, med januar som den koldeste (6,4) og juli som den varmeste måned (23,6 grader).

Historie

Oprindelse i middelalderen
Byen opstod formentligt i den periode, hvor longobarderne regerede det meste af Italien og hørte under hertugdømmet Spoleto. De fleste af indbyggerne var fiskere og bønder, og byplanen var - typisk for middelalderen - formet som et fiskeben, og strakte sig fra byens lille borg (La Civitella) ned mod havet. Byen var omgivet af en mur med 12 vagttårne. Bynavnet Francavilla tolkes af historikere som en mulig reference til en gammel romersk villa på stedet, kombineret med en tradition, der gik ud på, at byen i 12 år havde skattefrihed, og dermed var en fri ("Franca") by. Tilføjelsen "al Mare" ("ved havet") er kommet til senere, for at skelne byen fra andre i Italien med navnet Francavilla.

Lige som det øvrige Syditalien blev byen en del af det normanniske rige. I 1200-tallet skabte havnen - der fik sin egen lagerbygning til salt - grundlaget for, at byens handel blomstrede og i 1307 indstiftedes en fest for Jomfru Marias himmelfærd (Fiera dell'Assunzione). Den festlige stemning kan muligvis være udløst af, at kong Robert af Napoli samme år gav Francavilla tilladelse til at handle vin med nabobyen Chieti.

Den sorte død, der ramte byen omkring 1350, gjorde et stort indhug i befolkningen, og de resterende borgere havde svært ved at forsvare byen, hvilket resulterede i, at den blev plyndret af omstrejfende lejesoldater under ledelse af Fra ("broder") Moriale, der egentlig hed Montréal de Albarno, og "Greven af Lando", der faktisk var tysker og hed Konrad Wirtinger von Landau. For at få Francavilla på fode igen, blev der givet tilladelse til, at et antal albanske flygtninge, der havde forladt deres hjemland efter en tyrkisk invasion, fik lov til at bosætte sig. I denne periode grundlagdes også den ældste af de kirker, der endnu er i brug, Santa Maria della Croce. Kirken blev indviet til byens skytshelgen, San Franco. Byens problemer fortsatte imidlertid, og i 1442 gik den i forbund med Chieti for at kunne forsvare sig.

Nyere tid
I 1501 blev Francavilla af den spanske konge givet som len til adelsfamilien d'Avalos, der allerede regerede som markiser over Pescara og Vasto. De nye lensherrer kunne ikke forhindre, at en tyrkisk flåde - ledet af Piali Pasha - i 1566 plyndrede og ødelagde byen, og tog 500 af indbyggerne med sig som slaver. Tyrkerne plyndrede også Vasto og Termoli, men måtte opgive at forcere fæstningsværkerne omkring Pescara. Titlen som fyrste af Francavilla blev i perioden 1602-1648 overtaget af Caracciolo-familien, hvorefter d'Avalos slægten fik den igen.

1800-tallet og Francesco Paolo Michetti
I 1863 åbnede jernbanen Ancona-Pescara-Ortona, og en af dens stationer kom til at ligge i Francavilla. Det blev indledningen til en udbygning af området ved havnen. Centreret omkring Palazzo della Sirena blev der bygget kostbare villaer, og ved alléen langs Adriaterhavet kom der også elegante hoteller, der var med til at gøre Francavilla til en kendt ferieby med fine bademuligheder.

Fra 1880erne blev kendskabet til Francavilla yderligere udbredt, takket være en ung maler, Francesco Paolo Michetti. Han var født i Tocco di Casauria og havde boet nogle år i Chieti, hvor han lagde grunden til sin berømmelse som maler. Han flyttede til Francavilla, og i hans atelier ved havet samledes personligheder inden for litteratur og kunst. I 1883 købte han et nedlagt franciskanerkloster, der var i kommunens eje, og det fik med tiden tilnavnet Michettis kloster (convento Michetti). I klosteret mødtes kulturpersonligheder som forfatteren Gabriele D'Annunzio, komponisten Francesco Paolo Tosti, journalistægteparret Edoardo Scarfoglio og Matilde Serao, samt en række lokale kulturpersonligheder fra Abruzzo. De udvekslede ideer og oplevelser og skabte et netværk, der gjorde Francavilla kendt i Italien. Denne epoke sluttede, da Michetti døde i 1929..

Anden verdenskrig
Under 2. verdenskrig kom Francavilla i 1943-1944 til at ligge tæt på den tyske Gustav-linje, der gik gennem nabobyen Ortona. De allieredes kamp for at gennembryde linjen betød, at byen blev udsat for voldsomme bombardementer, der forårsagede store ødelæggelser. Francavilla blev befriet 9. juni 1944, og i årene efter krigen blev den genopbygget i moderne stil. Af den oprindelige by er der kun ganske lidt tilbage, primært i form af rester af tårnene langs bymuren samt det omtalte Convento Michetti, der slap uskadt gennem krigen.

Nutiden
Stranden ved Francavilla har beholdt sin popularitet, og især efter motorvejsbyggeriet tværs gennem Italien i 1970'erne, er byen blevet en del af den italienske masseturisme. Francavilla er vokset sammen med Pescara, og på sommeraftener er strækningen langs Adriaterhavet som et kontinuerligt udendørsdiskotek. Luciano di Gregorio har i sin guide Abruzzo byens strand med på listen over de fem bedste strande i Abruzzo.

Demografi
Byens befolkningstal er vokset støt gennem årene, specielt i 1970'erne og 1980'erne.

Arkitektur

Chiesa di Santa Maria Maggiore
Denne kirke var oprindeligt indviet til byens skytshelgen San Franco, og den blev opført på det sted, hvor der tidligere havde ligget et kloster tilegnet ham. Da tyrkerne plyndrede byen i 1566, blev helgenskrinet (af sølv) med resterne af San Franco deres bytte, men det lykkedes at redde en monstrans, udført i 1413 af sølvsmeden Nicola af Guardiagrele, og den findes stadig. Kirken blev voldsomt beskadiget under 2. verdenskrig, og en helt ny kirke blev bygget i 1948 efter tegninger af Ludovico Quaroni. Den nye kirkes arkitektur er omtalt i G.E. Kidder Smiths bog The New Architecture of Europe. Generelt er bedømmelsen positiv, dog ikke klokketårnet, der får følgende ord med på vejen:

Convento Michetti
Dette tidligere kloster overlevede bombningerne under 2. verdenskrig og ejes fortsat af familien Michetti. Det indeholder også en kirke, men den er kun tilgængelig for beboerne, mens de øvrige lokaler kan beses efter aftale. Ønsker man at se nogle af Michettis billeder, skal man i stedet besøge Museo Michetti, der ligger tæt ved byens rådhus. Museet drives af Fondazione Michetti, der siden 1947 har uddelt prisen Il Premio Michetti til malere, billedhuggere, fotografer og videokunstnere.

Trafik
Jernbanen langs kysten nåede Francavilla og Ortona i 1863 og blev udbygget videre sydpå de følgende år. Den drives af de italienske statsbaner.

Da det italienske hovedvejssystem, Strade statali, blev oprettet i 1928, kom SS 16 til at gå hele strækningen langs Adriaterhavet, og dermed også gennem Francavilla. I 1973 blev autostrada A14 - der følger næsten samme rute - færdig, og i 1978 fulgte A24/25, der går fra Rom og når Adriaterhavet ved Pescara, nord for byen.

Sport

Fodbold
Byens vigtigste fodboldklub er Associazione Sportiva Dilettantistica Francavilla, stiftet i 1927. Klubben havde sine bedste år i 1980'erne, hvor den spillede i tredje lag (Serie C1) i den italienske turnering. Derefter fulgte en række år i den regionale turnering for Abruzzo, men i sæsonen 2017-18 spiller klubben i en af grupperne i serie D.

Cykling
Francavilla al Mare var mål for 1. etape af Giro d'Italia 2001, med italieneren Ellis Rastelli som etapevinder.

Noter

Byer i Abruzzo
Chieti (provins)

Francavilla al Mare


La place de Verdun est une place publique de la commune française de Tarbes, situé dans le quartier du centre-ville, département des Hautes-Pyrénées en région Occitanie.

La place est située au lieu-dit Brauhauban, (canton de Tarbes 3). C'est le centre historique de la ville.

Situation et accès

Situation
En partant du nord, et dans le sens des aiguilles d'une montre, la place de Verdun donne accès aux voies suivantes, selon les références toponymiques fournies par le site géoportail de l'Institut géographique national :
 Nord : rue Massey
 Nord-est : rue Georges-Clemenceau
 Est : rue Brauhauban
 Sud-est : rue du Maréchal-Foch
 Sud: cours Gambetta
 Sud-ouest : avenue du Régiment de Bigorre
 Ouest : rue Abbé-Torné
 Nord-ouest : rue Georges-Lassalle

Accès à pied
Le centre de la place est entièrement piétonnier et est accessible aux passants depuis n'importe quel point de la ville.

Accès par les transports publics
La place est directement desservie par Keolis qui exploite les lignes urbaines de bus de transports en commun, avec la station centrale située au nord de la place. Une station de taxis est positionnée au nord-est du parvis.

Description
Cette place forme un rectangle de  de long, elle est entourée de bâtiments monumentaux datant, pour la plupart, de la fin du  et bordée de grands cafés, de restaurants et d'hôtels.

On y trouve depuis  deux fontaines modernes conçues par Jean Max Llorca. La fontaine monumentale est franchissable par les piétons et la petite fontaine, baptisée « les Droits de l'enfant », est entourée de palmiers et est constituée d'une boule de granit poli de  soutenue par un film d'eau sous pression.

Le lieu abrite également un parking en sous-sol dont l'entrée et la sortie se situe sur le côté est.

Odonymie
La place de Verdun est dénommée sous ce nom le , en souvenir de la bataille de Verdun qui s'est déroulée du  au  dans la région de Verdun en Lorraine, durant la Première Guerre mondiale.

Historique
À l'origine, la place de Verdun se dénommait la « place de Maubourguet ». Sa forme actuelle date de  lors de sa réfection complète avec la destruction du parking central pour en faire une esplanade qui accueille les terrasses des bars et restaurants et les différentes manifestations (concerts, défilés, fêtes…) et les voies de circulation au bord des édifices.

Galerie d'images

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Tarbes
 Dictionnaire des rues
 Place Marcadieu
 Rue du Maréchal-Foch
 Rue Larrey
 Rue Massey
 Rue Brauhauban
 Avenue Bertrand-Barère
 Rue Georges-Clemenceau

Liens externes

Verdun

Place de Verdun (Tarbes)


مهرجان القراءة للجميع أو حملة القراءة للجميع هي حملة قومية في مصر، تهدف الحملة إلى تشجيع الشباب والأطفال في مصر على القراءة تتبناها سيدة مصر الأولى سابقا سوزان مبارك.

عن الحملة
ولدت فكرة المهرجان خلال مؤتمر الاتحاد الدولى للناشرين الذي عقد في لندن عام 1991 حيث نوقشت به ظاهرة مكتبات الأطفال في مصر والدور الاجتماعى والثقافى الذي يمكن أن تلعبه في حياة الطفل، تحولت الفكرة إلى مشروع ماجستير للسيدة سوزان مبارك بعد أن تنبتها بنفسها. كان أول احتفال لهذا المهرجان عام 1991 في مكتبة عرب المحمدى وتحت شعار «القراءة للجميع»، وفي عام 1992 ومع عام «طفل القرية» إنطلق المهرجان ليأخذ بعدا جديدا من الاهتمام بأطفال مصر عموما سواءا بالمدن أو القرى، وافتتح المهرجان بقرية البراجيل وبدأت تجربة المكتبات المحمولة.

وجاء نجاح التجربة ليؤكد إيمان المصريين بأهمية القراءة، وأخذ المهرجان في هذا العام بعدا جديدا ألا هو إعلان جوائز أدبية وثقافية من خلال جمعية الرعاية المتكاملة، وفي مهرجان 1993 كان الشعار «مكتبة في كل مكان» وأعلنت السيدة سوزان مبارك إدخال الكمبيوتر وتعليم اللغات الأجنبية ضمن فعاليات المهرجان، ويأتى عام 1994 ليدخل مرحلة جديدة حيث يحمل شعار «للطفل.. للشباب.. للأسرة» وبذلك يشارك الجميع في فعاليات المهرجان وتأتى مطبوعات مكتبة الأسرة لتؤكد هذا المعنى ويأتى مشروع مكتبة الأسرة والذي شارك فيه عدد من الوزارات بجانب جمعية الرعاية المتكاملة الذي يعد أضخم مشروع للقراءة في تاريخ مصر الحديثة، وفي العام الخامس للمهرجان عام 1995 وتحت عنوان «نحو قراءة عربية سليمة» فتحت السيدة سوزان مبارك المهرجان في قاعة يوسف السباعى بمسرح التليفزيون بمصر الجديدة وتم افتتاح مكتبات جديدة مثل مكتبات الشاطئ والمكتبات المتنقلة وتم افتتاح المكتبة السمعية لفاقدى السمع، وجاء المهرجان السادس لتواصل النجاح ويتحول المهرجان إلى أهم وأكبر مشروع ثقافى تشهده مصر.

تم في عام 2004 الاحتفال بمرور عشر سنوات على إنشاء مكتبة الأسرة التي أصدرت ملايين النسخ لما يقرب من ألف عنوان، وتنوعت إصدراتها بين القديم والحديث وقامت المكتبة بإصدار مجموعة من الموسوعات التاريخية وأعادت تقديم مصر القديمة وقصة الحضارة ووصف مصر. وفي عام 2005 تم الاحتفال بمرور خمسة عشر عاماً علي بدئه وأطلقت السيدة سوزان مبارك شعلة التنوير من مكتبة عرب المحمدي لتستقر في مكتبة الإسكندرية.

وقد عمل المهرجان علي توفير أكبر عدد ممكن من المكتبات العامة لكل أفراد الأسرة والمكتبات المحمولة والمكتبات المتنقلة ومكتبات الشواطئ كما ظهر العديد من الأفكار والبرامج لتحقيق الغرض ذاته مثل إنشاء نوادي القرن الـ 21 والركن الأخضر واقرأ لطفلك وغيرها، كما تم التوسع في إنشاء فروع لمكتبة مبارك العامة في أقاليم مصر ضمن برنامج قومي يجري استكماله خلال السنوات القادمة ضمن إنجازات مهرجان القراءة للجميع.

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لحملة القراءة للجميع

مراجع

ثقافة مصرية

مهرجان القراءة للجميع


Johnny G. – Gangster wider Willen ist eine US-amerikanische Gangster-Komödie aus dem Jahr 1984.

Handlung
Johnny Kelly, sein jüngerer Bruder Tommy und seine Mutter leben, nachdem sie in die Vereinigten Staaten eingewandert sind, in New York City knapp über der Armutsgrenze und können sich gerade so über Wasser halten. Selbstverständlich lockt das schnelle Geld in der Kriminalität, doch Johnny versprach einst seiner Mutter, immer ehrlich zu bleiben. Doch das Geld als Zeitungsverkäufer reicht nicht, um die nötigen Operationen für seine Mutter zu bezahlen, weswegen er das Angebot des Gangsterbosses Jocko Dundee annimmt, gemeinsam dessen Rivalen Roman Troy Moronie auszurauben. Der Überfall verläuft unglücklich und kann nur durch den spektakulären Einsatz Johnnys zu Ende gebracht werden. Dadurch schwört ihm Moronie nicht nur ewige Rache, er erhält auch noch seinen Spitznamen Johnny Dangerously.

Nachdem die Gesundheit von Mutter Kelly allerdings weiterhin angeschlagen ist und die Arztkosten in die Höhe steigen, tritt Johnny komplett der Dundee-Gang bei. Im Viertel wird er schnell bekannt, aber er legt auch Wert darauf, dass sein kleiner Bruder Tommy und seine Mutter davon nie etwas erfahren. Als Tommy sein Jurastudium abbrechen will, um Sally zu heiraten, redet Johnny ihm die Ehe aus und überzeugt ihn davon, doch noch Anwalt zu werden. Parallel sucht er die Gegenwart schöner Frauen und lernt die schöne Lil Sheridan kennen, die fortan sein Mädchen wird. Auch der Bandenkrieg zwischen Moronie und Dundee eskaliert. Nach einigen Straßenschlachten und einem missglückten Anschlag auf Dundee tritt dieser zurück und Johnny wird der neue Boss.

Tommy, nun der neue Assistent des Bezirksstaatsanwalts, wird dabei so energisch und ehrgeizig, dass er nicht nur fast jeden Gangster in der Stadt ausschaltet, sondern auch Moronie nach Schweden deportieren lässt, obwohl dieser behauptet, nicht von dort zu sein. Der gekaufte Staatsanwalt Burr meint zu Johnny, dass Tommy unkontrollierbar und es nur noch eine Frage der Zeit sei, bis er dahinterkommt, wer Johnny Dangerously in Wirklichkeit sei. Also ordnet Danny, ein Untergebener Johnnys, an, Tommy töten zu lassen. Doch auch dies missglückt und nachdem Johnny seinen Bruder im Krankenhaus besucht hat, lässt er Burr aus dem Weg räumen. Aber das verhindert nicht, dass Tommy auf seiner Hochzeit mit Sally herausfindet, dass sein geliebter Bruder Johnny der meistgesuchte Verbrecher der Stadt ist. Er fordert ihn zu einem Boxduell heraus, bei dem der Gewinner den Verlierer zur Aufgabe seiner jeweiligen beruflichen Tätigkeit zwingt. Johnny lässt sich von Tommy niederschlagen und ins Gefängnis einliefern, sodass seine Verbrecherkarriere zu Ende ist und Tommy als großer Held dastehen kann.

Aber Danny, der bereits insgeheim die Dundeegang übernahm, gefällt dies nicht. Er will sich nicht auch noch stellen, weswegen er den Commissioner tötet und den Mord anschließend Johnny anlastet. Da Tommy an die Unschuld von Johnny glaubt und herausfindet, dass Danny der eigentliche Mörder ist, setzt er alles daran, die nötigen Beweise aufzutreiben, um Johnny aus dem Gefängnis zu holen. Danny erfährt davon und plant dementsprechend, auch Tommy zu töten. Die ideale Gelegenheit scheint dabei ein Kinobesuch im renommierten Savoy zu sein. Johnny erfährt davon, bricht aus dem Gefängnis aus und eilt gerade noch rechtzeitig zur Vorstellung, um Danny, der sich mit seiner Waffe hinter die Leinwand geschlichen hat, aufzuhalten. Tommy ist dadurch gerettet, Johnny wird vom anwesenden Gouverneur begnadigt und Danny wird verhaftet.

Kritik

Veröffentlichung
Nach seinem Kinostart am 21. Dezember 1984 konnte der Film in den USA etwas mehr als 17 Mio. US-Dollar an den Kinokassen einspielen. In Deutschland erschien der Film im Juni 1986 direkt auf VHS.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1984
US-amerikanischer Film
Gangsterfilm
Filmkomödie

Johnny G. – Gangster wider Willen


Santa Maria do Castelo e São Miguel Portekiz'de Torres Vedras belediyesine bağlı olan, 17,73 km2 yüzölçümüne sahip, 5061 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Torres Vedras

Santa Maria do Castelo e São Miguel


Thiago Galhardo (født 20. juli 1989) er en brasiliansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Thiago Galhardo


Em 1960, um dos principais perpetradores do Holocausto, Adolf Eichmann, foi capturado na Argentina por agentes israelenses e levado a Israel para ser julgado. Seu julgamento teve início em 11 de abril de 1961, e foi televisionado e transmitido por todo o mundo, com o objetivo de educar sobre os crimes cometidos contra judeus, que haviam sido secundários aos julgamentos de Nuremberg.

O promotor e procurador-geral Gideon Hausner também tentou objetar a atuação de funcionários judeus, que surgiram nos julgamentos anteriores, mostrando-os, na pior das hipóteses, como vítimas forçadas a cumprir os decretos nazistas, minimizando a "zona cinzenta" do comportamento moralmente questionável.

Hausner escreveu, posteriormente, que os documentos de arquivos disponíveis "teriam sido suficientes para condenar Eichmann mais dez vezes"; no entanto, convocou mais de 100 testemunhas, a maioria delas que nunca conheceu o réu, para fins didáticos.

O advogado de defesa Robert Servatius recusou as ofertas de doze sobreviventes que concordaram em testemunhar pela defesa, contra o que consideravam comportamento imoral de outros judeus.

A filósofa política Hannah Arendt relatou o julgamento em seu livro Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil (em português: Eichmann em Jerusalém - Um relato sobre a banalidade do mal).

Eichmann foi acusado de quinze violações da Lei (de Punição) Nazista e dos Colaboradores Nazistas. Seu julgamento começou em 11 de abril de 1961, e foi presidido por três juízes: Moshe Landau, Benjamin Halevy e Yitzhak Raveh.

Condenado em todas as acusações, Eichmann foi sentenciado à morte. Ele recorreu a Suprema Corte de Israel, que confirmou as condenações e a sentença. O presidente Yitzhak Ben-Zvi rejeitou o pedido de Eichmann para comutar a sentença. Na única execução judicial de Israel até hoje, Eichmann foi enforcado em 1º de junho de 1962 na prisão de Ramla.

Contexto

De 1933 a 1945, os judeus na Europa enfrentaram perseguição sistemática e genocídio pelos nazistas na Alemanha e seus colaboradores no Holocausto. De 1941 a 1945, essa perseguição se intensificou, como parte da Solução Final, um plano para assassinar todos os judeus da Europa, que resultou na morte de cerca de seis milhões judeus.

Eichmann desempenhou um papel determinante na execução do Holocausto. Depois do fim da Segunda Guerra Mundial ele fugiu para a Argentina, onde foi sequestrado por agentes israelenses da Mossad em 1960 e transportado para Jerusalém para ser julgado. Eichmann foi mantido em uma delegacia de polícia fortificada em Yagur, no norte de Israel, durante nove meses antes de seu julgamento.

Julgamento
O julgamento de Eichmann foi realizado de 11 de abril a 15 de agosto de 1961, no Beit Ha'am, um teatro comunitário estruturado para servir como um tribunal capaz de acomodar 750 observadores.

Acusações
As acusações de 1 a 4 foram por crimes contra o povo judeu:

1. Matar judeus, através da deportação sistemática de milhões de judeus para os campos de extermínio, a partir de agosto de 1941.

2. Colocar judeus em condições de vida calculadas para provocar sua destruição física, aprisionando-os em campos de concentração e extermínio.

3. Causar sérios danos corporais ou mentais aos judeus.

4. Impedir nascimentos de judeus, com uma ordem para abortos forçados no gueto de Theresienstadt.

As acusações de 5 a 7 foram por crimes contra a humanidade contra judeus:

5. Emigração forçada de judeus de março de 1938 a outubro de 1941, deportação de judeus em outubro de 1939 durante o Plano Nisko e seu papel na Solução Final.

6. Perseguir judeus por motivos nacionais, religiosos ou políticos.

7. A pilhagem sistemática da propriedade de milhões de judeus. O roubo de propriedade não foi enumerado na lei como um crime contra a humanidade (foi considerado um crime de guerra), mas a promotoria argumentou que se encaixava nos critérios de "qualquer outro ato desumano cometido contra qualquer população civil" conforme estipulado na lei. Como Eichmann fundou o Escritório Central para a Emigração Judaica, que confiscou a propriedade dos judeus deportados, e o tribunal determinou que o objetivo de tal confisco era em parte instilar terror e facilitar a deportação e assassinato de judeus, ele o considerou culpado nesta acusação.

A acusação 8 foi por crimes de guerra, com base no papel de Eichmann na perseguição sistemática e assassinato de judeus no período da Segunda Guerra Mundial.

As acusações de 9 a 12 são relacionadas a crimes contra a humanidade contra não-judeus:

9. Deportações em massa de civis poloneses.

10. Deportações em massa de civis eslovenos.

11. Participação no genocídio cigano pela deportação forçada sistemática do povo cigano. Embora o tribunal não tenha encontrado evidências de que Eichmann sabia que as vítimas ciganas foram enviadas para campos de extermínio, ele o considerou culpado dessa acusação.

12. Participação no massacre de Lídice; ele foi considerado culpado pela deportação de parte da população de Lídice, mas não pelo massacre em si.

As acusações de 13 a 15 acusaram Eichmann de pertencer a organizações inimigas, respectivamente Schutzstaffeln der NSDAP (SS), Sicherheitsdienst des Reichfuehrers SS (SD) e Geheime Staatspolizei (Gestapo).

Ele foi considerado culpado em todas as três acusações, porque não apenas provou-se que ele era membro dessas organizações, mas que cometeu os crimes como parte de suas funções.

Referências

Citações

Bibliografia

Leitura adicional

Ligações Externas

 O Julgamento de Adolf Eichmann: Registro dos Processos.
 O Julgamento de Eichmann, Sessão no. 46 no YouTube.
 " With Me Are Six Million Accusers " um site online que marca o 50º aniversário do Julgamento de Eichmann.
 "O Julgamento de Eichmann: 50 anos depois ": documentos selecionados dos Arquivos do Estado de Israel.
 " Entrevista do promotor de Eichmann: uma conversa com o juiz Gabriel Bach, promotor sênior no julgamento de Adolf Eichmann " por Frank Tuerkheimer, professor da Faculdade de Direito da Universidade de Wisconsin (em inglês).
 "Adolf Eichmann em Israel: Retratos de um criminoso de guerra nazista", life.time.com (em inglês).
 The Devil's Confession: The Lost Eichmann Tapes - Site oficial de um documentário
 "Eichmann e a Consciência Privada", Martha Gellhorn, Revista The Atlantic, fevereiro de 1962 (em inglês).
Crimes contra a humanidade
Relações entre Argentina e Israel
1961 em Israel
Holocausto
Alemanha Nazi

Julgamento de Eichmann


La Société de la Croix noire (, Sev Khatch gazmaguerboutioun ; en anglais Black Cross Society) est une organisation secrète armée et révolutionnaire arménienne fondée en 1878 dans la province de Van, dans l'Empire ottoman.

Historique

En 1877-1878, la guerre russo-turque frappe durement les populations civiles de l'est de l'Empire ottoman. C'est dans ce contexte que naît la Société de la Croix noire à Van en 1878. Cette petite société secrète composée de jeunes arméniens a pour objectif de protéger par les armes les civils arméniens des exactions et du racket infligés par les Turcs et les Kurdes. Chaque membre est tenu au secret et celui qui rompt son serment est marqué d'une croix noire et mis à mort par ses camarades.

La Société continue d'exister jusqu'au milieu des années 1880, période pendant laquelle elle entretient des liens avec une autre organisation révolutionnaire arménienne que sont les Protecteurs de la Patrie d'Erzurum. Ensuite, une partie de ses membres participent à la fondation du parti Arménagan en 1885.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Mouvement de libération nationale arménien

Bibliographie

Organisme fondé en 1878
Société secrète ou fraternité
Organisation paramilitaire
Histoire de l'Empire ottoman

Société de la Croix noire


Le coup de l'Espagnol est une combinaison standard du jeu de dames et thématique de la partie classique qui porte ce nom depuis 1955.

Principe du coup de l'Espagnol

Comme dans le coup de l'escargot, le mécanisme exploite souvent le pion de bande adverse 26 et utilise la colonne de pionnage 37-42-48 pour réaliser la rafle 42x11.

À la différence du coup de l'escargot, cette rafle n'est pas décisive car l'adversaire reprend par (6x17).

Bien que les deux combinaisons reçoivent parfois le même nom, la caractéristique du coup de l'Espagnol est de comporter un second coup direct. Cette autre rafle nécessite la colonne 28-33-39 et permet de déborder. Voir animation.

Bibliographie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Notes et références

espagnol

Coup de l'Espagnol


Der Bahnhof Falkenstein (Vogtl) ist eine Betriebsstelle der Bahnstrecke Herlasgrün–Oelsnitz und der hier einmündenden Strecken Falkenstein–Muldenberg und Zwickau–Falkenstein in Falkenstein/Vogtl. in Sachsen.

Geschichte

Bei der Eröffnung der Bahnstrecke Herlasgrün–Oelsnitz der Voigtländischen Staatseisenbahn 1865 bestand in Falkenstein nur eine kleine Kreuzungsstation – ähnlich angelegt wie die Stationen Lengenfeld (später in Eich umbenannt) und Treuen – mit vier durchgehenden Gleisen, zwei Bahnsteigen und Güterschuppen. Das Empfangsgebäude war ein Typenbau und identisch zu denen Lengenfeld und Treuen. Auf einer Fläche von 467 m² wurden zwei zweieinhalbgeschossige Pavillons durch einen einstöckigen Zwischenbau verbunden. Wegen der eingerichtete Wasserstation besaß der Bahnhof bereits eine gewisse betriebliche Bedeutung.

Mit Eröffnung der Bahnstrecke Zwickau–Falkenstein durch die Zwickau-Lengenfeld-Falkensteiner Eisenbahn-Gesellschaft (ZLF) wurde Falkenstein 1875 zum Inselbahnhof, da die ZLF ihre Bahnhofsanlagen südlich (und damit auf der anderen Seite) des bestehenden Bahnhofs baute. Das Empfangsgebäude wurde gegen Gebühr von der Privatbahngesellschaft mitgenutzt.

Anfang der 1880er Jahre wurden im Zusammenhang mit der Rückstufung des Abschnittes Herlasgrün–Falkenstein zur Nebenbahn in Falkenstein einige Gleisanlagen entfernt. Circa 10 Jahre später wurden um 1890 über 2 km Gleis und 12 Weichen neu eingebaut, da 1892 die Bahnstrecke Falkenstein–Muldenberg eröffnet wurde. In den 1890er Jahren wurde der Bahnhof weiter ausgebaut. Die Güterverkehrsanlagen wurden auf der südlichen Bahnhofsseite konzentriert und der dortige Güterschuppen der ZLF erweitert, der ursprüngliche Staatsbahngüterschuppen wurde abgerissen. Auch die seit 1871 bestehende Imprägnieranstalt mit eigenem Anschlussgleis, welche hölzerne Schwellen mit Zinkchloridlauge tränkte, um sie haltbarer zu machen, wurde um 1900 von der nördlichen auf die südliche Bahnhofsseite verlagert.

Da das Verkehrsaufkommen weiter stieg – wurden 1899 noch rund 110.000 t Güter umgeschlagen, waren es 1913 bereits knapp 180.000 t, im selben Zeitraum steigerte sich die Zahl der abgefertigten Reisenden von rund 270.000 auf circa 445.000 – reichten die Erweiterungen recht bald nicht mehr aus, auch war das alte Empfangsgebäude mittlerweile zu klein geworden. Daher wurde 1905 ein vollständiger Bahnhofsumbau für circa 1,02 Millionen Mark genehmigt, die eigentlichen Bauarbeiten begannen 1908. Um die niveaugleiche Kreuzung mit der Dorfstädter Straße zu beseitigen, wurden die Gleise um 3 m angehoben und eine Brücke gebaut. Die Güterverkehrsanlagen wurden erneut erweitert und 1912 wurde das neugebaute Empfangsgebäude eingeweiht. Das von 1910 bis 1912 gebaute fünffach gegliederte Gebäude erstreckte sich über eine Fläche von 1040 m². 1913 waren die Umbauarbeiten abgeschlossen, zuletzt wurde der zweite Inselbahnsteig und der 55 m lange Personentunnel eröffnet.

Während des Ersten Weltkrieges wurde in Hinsicht auf den Bau des Abschnittes Theuma–Plauen (Vogtl)-Chrieschwitz der Bahnstrecke Lottengrün–Plauen der Bahnhof letztmals geringfügig ausgebaut.

Nach 1918 wurden nur noch wenig Umbauten durchgeführt, einzig einige Sozialgebäude entstanden nach 1949 noch. Auf dem Güterbahnhof errichtete die örtliche BHG ein Lagergebäude, auch die Bahnmeisterei Falkenstein, die von 1876 bis 1993 existierte, baute noch ein paar Schuppen.

Der Personenverkehr auf dem Abschnitt Falkenstein–Lottengrün weiter bis Plauen-Chrieschwitz (der Abschnitt Lottengrün–Oelsnitz war bereits 1951 stillgelegt worden) wurde 1970 eingestellt, Güterverkehr noch bis 1972 durchgeführt.

1988 entstand noch ein Containerterminal, mit den politischen und wirtschaftlichen Veränderung von 1989/90 brach aber der Güterverkehr zusammen. 1994/95 wurde der Güterverkehr ab Falkenstein eingestellt, zwar wurde Falkenstein noch bis 2001 im Güterverkehr bedient, zuletzt beschränkte sich das Verkehrsaufkommen auf wenige Wagen wöchentlich.

Ende der 1990er Jahre wurden die Gleisanlagen wesentlich reduziert. Der Bahnsteig 3/4 wurde geschlossen, die restlichen zwei Zugänge des Personentunnels mit Aufzügen ausgestattet. Heute sind im Bahnhof bloß noch drei durchgehende Gleise vorhanden, alle restlichen Gleise enden stumpf. Das denkmalgeschützte Empfangsgebäude steht heute größtenteils leer.

Der Güterschuppen wurde von Privateigentümern zu einer Oldtimer-Garage umgebaut, die angebaute noch baufälligere Expedition jedoch 2020 abgerissen.

Bahnbetriebswerk Falkenstein
Zunächst nur Wasserstation, erhielt Falkenstein erst 1875 mit der Eröffnung der Strecke von Zwickau durch die ZLF ein Heizhaus samt 10 m-Drehscheibe in Nähe des ersten Falkensteiner Empfangsgebäudes. Mit Eröffnung der Strecke nach Muldenberg reichten die bestehenden Anlagen, die nach der Verstaatlichung der ZLF von der Staatsbahn übernommen worden waren, nicht mehr aus. Da eine Erweiterung der zentral gelegenen Anlagen nicht möglich war, wurde nördlich der Gleisanlagen ein fünfständiger Ringlokschuppen samt 10 m-Drehscheibe errichtet. Da die Abstellmöglichkeiten aber vor 1900 nicht mehr ausreichten, wurde das Heizhaus in den 1910er Jahren bis auf zehn Gleise mit 12 Ständen ausgebaut. Dabei war der nach der Eröffnung der Bahnstrecke Lottengrün–Plauen zusätzlich benötigte Platz schon mit eingerechnet. Ab Oktober 1913 stand mit einer 17 m-Drehscheibe, einer für Drehscheiben ungewöhnlichen Länge, eine größere Drehscheibe zur Verfügung.

Da auch der Wasserbedarf anstieg, wurde 1926 die bisherige Wasserstation durch einen Wasserturm mit 100 m³ Fassungsvermögen ersetzt.

Mit dem Einsetzen des Uranerzbaus im Erzgebirge stiegen die Transportleistungen im Vogtland an, eine Folge daraus war die Gründung des Bw Falkenstein als selbstständige Dienststelle 1948 oder am 1. März 1949, hinzu kam eine Außenstelle in Klingenthal, wo neben Normalspurlokomotiven auch die Fahrzeuge der Schmalspurbahn Klingenthal–Sachsenberg-Georgenthal dem Bw Falkenstein unterstellt wurden.

Ende der 1960er Jahre wurden die ersten Aufgaben an andere Dienststellen abgegeben. Die Fahrzeugunterhaltung übernahmen fortan die Bws Zwickau und Reichenbach, nach dem Traktionswandel und der Verkehrseinstellung auf der Schmalspurbahn 1964 wurde die Lokeinsatzstelle Klingenthal aufgelöst.

1966 oder im Juli 1970 wurde das Bw Falkenstein als selbstständige Dienststelle aufgelöst und dem Bw Reichenbach unterstellt. Im selben Jahr wurde auch die Drehscheibe nochmals auf über 18 m vergrößert.

In den 1980er Jahren wurde schrittweise der Personalbestand reduziert, so wurde unter anderem auch die Werkstatt aufgelöst. In den 1990er Jahren wurde dann die Triebfahrzeugeinsatzstelle ganz aufgelöst. Am 22. Juni 1998 wurde das Dach des Lokschuppens durch einen Sturm abgedeckt, seitdem verfällt das leerstehende Gebäude. Die Gleise des ehemaligen Bw-Gelände werden heute nicht mehr genutzt, einzig die Vogtlandbahn betreibt noch eine Tankstelle an den verbliebenen zwei Abstellgleisen.

Die Ruine des Bahnbetriebswerk und der Wasserturm wurden 2015 abgerissen, um Platz für eine Straße zu schaffen.

Lokomotiveinsatz

Eingesetzt wurden anfangs ausschließlich Lokomotiven der Königlich Sächsischen Staatseisenbahnen bzw. die dazu baugleichen Fahrzeuge der ZLF.

Die zunächst vorhandenen Gattungen IIIb und VII wurde bis 1900 um die Gattung V T (Baureihe 89.2 bzw. 89.82) ergänzt.

Nach dem Ersten Weltkrieg wurden in Falkenstein die Baureihen 75.5 und 94.19–21 stationiert. Im Rangierdienst kam weiter die Baureihen 89.2 und 89.82 zum Einsatz. Einzelgänger blieben Fahrzeuge der Baureihe 38.2–3 und 58.10–21, da derartige Maschinen nicht auf der Drehscheibe gewendet werden konnten. Auch nach dem Zweiten Weltkrieg wurde der Lokomotivbestand von den Länderbahnbaureihen 75.5 und 94.19–21 geprägt, ergänzt um Einheitslokomotiven der Baureihe 86. Mit Lokomotiven der Baureihen 75.1-3, 84 und 91.19 kamen kurzzeitig weitere Einzelgänger nach Falkenstein, die aber recht bald wieder abgegeben wurden.

Die Ende der 1960er Jahre ausgemusterten Baureihe 75.5 wurden noch durch von anderen Einsatzstellen umgesetzte 86-er ersetzt, kurzzeitig gehörte auch die Baureihe 64 zum Bw Falkenstein. 1966 wurden mit den Triebwagen der Baureihe VT 2.09 erstmals Dieselfahrzeuge in Falkenstein stationiert, da sich die Triebwagen auf den steigungsreichen Strecken nicht bewährten, wurden sie noch in den 1970er Jahren wieder abgezogen. In der zweiten Hälfte der 1960er Jahre kamen die Diesellokomotiven der Baureihe V 60 und V 100 nach Falkenstein. Der Traktionswandel wurde bis 1971 – mit der Ausnahme einer Heizlok – abgeschlossen.

Literatur
 Wilfried Rettig: Zwickau (Sachs)–Falkenstein (Vogtl) – Gestern und Heute der Strecke ZF, Foto & Verlag Jacobi, Fraureuth 2007, ISBN 978-3-937228-12-9

Weblinks

 www.sachsenschiene.net Bildes des Bahnhofs

Fußnoten

Bauwerk in Falkenstein/Vogtl.
Falkenstein (Vogtl)
Falkenstein #Vogtl
Kulturdenkmal in Falkenstein/Vogtl.

Bahnhof Falkenstein (Vogtl)


الرجل العنكبوت 3  هو فيلم من إنتاج عام 2007، قام سام رايمي بكتابة وإخراج الفيلم فيما قام إيفان رايمي وإلفين سارجينت بكتابة السيناريو، وهو الفيلم الثالث من سلسلة أفلام الرجل العنكبوت. الفيلم من بطولة توبي ماغواير، كريستين دانست، جيمس فرانكو، توماس هادن تشورتش وتوفر غريس.

ملخص القصة
تدور أحداث الجزء الثالث بنفس الشخصيات الأساسية وهم بيتر باركر (سبايدرمان) ماري جين وهاري اوزبورن وياتي شخصية كل من ساند مان وادي حيث يكون سبايدرمان ولكن شرير
تبدا القصة بإنقاذ بيتر ابنة العمدة ويتسلم مفتاح المدينة وعندها يصيبه الغرور وتتوتر علاقته بام جي
في أحد الأيام يتبع بيتر كائن غريب ومن صفاته زياده العدوانية لصاحبة وهو من الطفيليات وعندها يزداد بيتر قوة وعنف وهنا يرتدي بيتر البدلة السوداء

و أيضا يكتشف أن قاتل عمه بين هرب من السجن ويدخل بحقل تجارب فيزيائي ويتحول لساندمان ويذهب بيتر للقضاء عليه بعد أن ملئ الحقد قلبه ويقضي عليه وعلى جانب آخر يذهب هاري ويدور عراك بينه وبين بيتر إلا أن يقع ويفقد الذاكرة وتستكمل أحداً الفيلم إلا أن يرجع هاري لذاكرته وعندها يقوم بابعاد ماري جين عن بيتر بعدها يقرر بيتر خلع البدلة السوداء ويرتديها ادي المصور
يتفق كل من ساند مان وادي على خطف ام جي وقتل سبايدرمان يذهب سبايدرمان لهاري ويطلب مساعدته ولكنه يرفض ويكشف بيرنرد خادم المنزل الحقيقة لهاري أن والده قتل نفسه وسبايدرمان لم يقتله ويبدأ القتال بين سبايدر مان والآخرين ولم يستطع أن يتغلب عليهم إلا أن يأتي هاري ويشكلان فريقا رائعا ويدمران ساندمان وبعدها يمسك ادي ب بيتر ويهم أن يقتله فيقف هاري لحماية بيتر ويموت عندها يغضب بيتر ويقتل ادي والكائنات الغريبة بقنبله.

مراجع

وصلات خارجية

  الموقع الرسمي

ar → en

Angeles

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام آيماكس
أفلام أبطال خارقين درامية
أفلام أبطال خارقين في عقد 2000
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية عن انتقام
أفلام أمريكية في عقد 2000
أفلام الرجل العنكبوت
أفلام إثارة وحركة أمريكية
أفلام إثارة وحركة إنتاج عقد 2000
أفلام إنتاج 2007
أفلام إنتاج كولومبيا بيكتشرز
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية 2007
أفلام تقع أحداثها في سنة 2005
أفلام تقع أحداثها في سنة 2007
أفلام تقع أحداثها في مدينة نيويورك
أفلام تقع أحداثها في ولاية نيويورك
أفلام حركة أمريكية
أفلام حركة إنتاج عقد 2000
أفلام حركة في 2007
أفلام حركة مباشرة مبنية على مارفال كومكس
أفلام حولت إلى ألعاب فيديو
أفلام سجلها كريستوفر يونغ
أفلام صنعت باستخدام صور الحاسوب
أفلام عن الحياة خارج الأرض
أفلام عن فقدان الذاكرة
أفلام كتب نصها السينمائي ألفين سارجنت
أفلام كتب نصها السينمائي ايفان ريمي
أفلام كتب نصها السينمائي سام رايمي
أفلام متممة
أفلام متممة أمريكية
أفلام متممة إنتاج عقد 2000
أفلام مصورة في كليفلاند
أفلام مصورة في لوس أنجلوس
أفلام مصورة في لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أفلام مصورة في مدينة نيويورك
أفلام مصورة في نيو جيرسي
أفلام مصورة في ولاية نيويورك
أفلام من إخراج سام رايمي
أفلام من إنتاج آفي آراد
موسيقى تصويرية لأفلام لحنها هانز زيمر
ميمات الإنترنت

سبايدرمان 3 (فيلم)


Tijelo kao pjesma četvrti je studijski album hrvatske pop pjevačice Lidije Bačić koji je 8. lipnja 2017. godine objavila diskografska kuća Croatia Records.

Na albumu su sudjelovali brojni glazbenici, neki od njih su Boris Đurđević, Branimir Mihaljević, Luka Basi i sama Lidija Bačić.

Na albumu se nalazi dvanaest pjesama snimljenih u razdoblju od 2015. do 2017. godine. Izdana su dva dueta, "Solo" s Lukom Basiem i "Još te čekam" s Kumovima i dvanaest singlova: "Nezamjenjiva", "Prokleto dobro ljubiš", "Sat otkucava","Glupačo moja",  "K'o da živim unazad", "Kompas", "Od ljubavi pijana" i "Prvi božić bez tebe", "Solo", "Još te čekam", "Kaktus" i "100% možda". Neke od pjesama objavljene su u periodu iz prijašnjeg albuma Viski.

Pozadina
Lidije je s Croatiom Records počela surađivati 2014. godine kada potpisuje i ekskluzivni ugovor, a s pjesmom "Kaktus" obilježila je početak nove suradnje. Iako je pjesma vrlo brzo postala hit, nakon samo par mjeseci Lidija objavljuje novi singl "100% možda". Razlog tome je malo drugačiji ritam, namijenjen prvenstveno klubovima čime je Lidija htjela iznenaditi svoju publiku, a ovog puta Boris Đurđević i Branimir Mihaljević su prvi put radili zajedno na jednoj pjesmi.

Lidija i narednih mjeseci objavljuje nove singlove "Sat otkucava" i "Prokleto dobro ljubiš", koje je objavila na isti dan. Za svaki singl Lidija je snimila i spotove.

Na CMC festivalu 2016. otpjevala je baladu "Od ljubavi pijana", a pjesma je postala jedna od najslušanijih s festivala. I naredni singlovi "Nezamjenjiva", "Kompas" vrlo su brzo postali hitovi. Lidija je svoj aktualni singl "Glupacho moja" premijerno izvela na 9. CMC festivalu 2017. godine u Vodicama kao i duet "Solo" s Lukom Basiem.

Popis pjesama

Top ljestvice
{|class="wikitable sortable plainrowheaders"
|-
! scope="col"| Top ljestvica  (2017.)
! scope="col"| Pozicija
|-
!scope="row"|Službena top ljestivica prodaje albuma
|align="center"|13

Izvori

Albumi iz 2017.
Hrvatski glazbeni albumi

Tijelo kao pjesma


Skoven er en dansk dokumentarfilm fra 1942 instrueret af Theodor Christensen efter eget manuskript.

Handling
Filmen giver et indtryk af arbejdet i skovene - bl.a. med nyplantning og fældning - og viser, hvor vigtig skovbrug er for beskæftigelsen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1942

Skoven (dokumentarfilm fra 1942)


La laguna San Ignacio es una laguna costera de México en aguas del océano Pacífico, localizada en el municipio de Mulegé, en el estado de Baja California Sur, a 59 kilómetros de la ciudad de San Ignacio y la carretera Federal 1. Es uno de los santuarios de invierno de la ballena gris del Pacífico Oriental (Eschrichtius robustus).

Está incluida, desde 1988, en la Reserva de la Biosfera El Vizcaíno  y es parte del Santuario de ballenas de El Vizcaíno, declarado en 1993 Patrimonio de la Humanidad (ID 554). Además, el 2 de febrero de 2004 fue incluida en la lista de sitios Ramsar (con el n.º ref. 1341).

Historia
La laguna San Ignacio fue descubierta originalmente por el capitán ballenero Jared Poole, cuñado del capitán Charles Melville Scammon. La primera expedición de caza de ballenas en la laguna San Ignacio se produjo en 1860, liderada por Scammon que iba al mando de seis barcos balleneros. Aunque muchos capitanes balleneros no se arriesgaban a perder sus naves en los bancos de arena de las barras traicioneras y los estrecho pasajes de aguas poco profundas en la laguna, algunos audaces capitanes balleneros si lo hicieron y ello supuso el comienzo de la casi extinción de la ballena gris del Pacífico. La laguna es ahora uno de los principales destinos de la migración de la ballena gris.

Características

Con una comunidad local de menos de cien habitantes, los residentes de la laguna dependen de la pesca y ahora de la observación de ballenas como principal medio de vida. La laguna se extiende dieciséis kilómetros en el desierto y tiene una anchura máxima de cinco millas. La laguna se divide en tres secciones: la superior es la parte menos profunda y se conoce como el área de parto donde las hembras embarazadas viajan a fin de tener a sus crías; en la laguna del medio se encuentran las madres que viajan con sus hijos recién nacidos, y que se preparan para unirse a la mayoría del grupo; en la inferior se encuentra la mayoría de los cetáceos y es donde se produce la mayor parte del comportamiento social. Aquí, machos y hembras se congregan en busca de pareja. Además, los recién nacidos viajan con sus madres a lo largo de la laguna inferior preparándose para el largo viaje al norte hasta sus zonas de alimentación de verano en el océano Ártico.

Importancia de la laguna
En 1988, México estableció la Reserva de la Biosfera El Vizcaíno que incluye la laguna San Ignacio, que es el santuario de vida silvestre más grande de América Latina. La laguna de San Ignacio no solo es un santuario de la ballena gris, sino que es el último y único lugar de cría sin desarrollar en el mundo de tales ballenas. La laguna de San Ignacio es también un hábitat crítico para el casi extinto berrendo o antílope americano y un hábitat importante de alimentación para cuatro de las siete especies del mundos de tortugas marinas: tortuga laúd, tortuga carey, tortuga verde y tortuga golfina (todas en peligro de extinción). En 1993, las Naciones Unidas declarararon la laguna de San Ignacio como un sitio Patrimonio de la Humanidad debido a su importancia para la comunidad mundial.

Referencias

Enlaces externos

San Ignacio
Golfos y bahías de México del océano Pacífico
Geografía del estado de Baja California Sur
Áreas protegidas del estado de Baja California Sur
Sitios Ramsar en México
El Vizcaíno

Laguna San Ignacio


Les pettole, une italianisation du « petullat » albanais sont des boules de pâte levée très molle frites dans l'huile bouillante, typiques des régions des Pouilles, de la Calabre, de la Campanie et de la Basilicate, ainsi que des communautés albanaises de Sicile. Leur origine est liée à la vague d'émigration à partir du  d'exilés d'Albanie qui se sont installés en Italie, apportant avec eux culture et coutumes, se répandant dans le sud.

Selon l'endroit elles portent diverse appellations : pèttëlë en dialecte de Tarente, zippuli en dialecte calabrais, crispelle dans le dialecte de Reggio de Calabre, zeppole à Irpinia, scorpelle à San Severo, sfringioli à Torremaggiore, pèttuli dans la région de Brindisi, pétole ou popizze dans la région de Bari, pittule dans la région de Lecce, pàtt'l dans la région de Matera, pèttule dans la région de Potenza et pəttəlècchjə à Altamura.

Description
Il s'agit de petites boules de pâte levée (similaire à celle de la focaccia) frites et garnies d'ingrédients salés ou sucrés. Dans les zones de Foggia et Bari elles sont préparées à Noël, à Brindisi c'est plutôt pour la fête de la Sainte Vierge, le 8 décembre. Et si on descend tout au bout des Pouilles, dans le Salento, on les déguste durant la Saint Martin, le 11 novembre. Pour la fête, Les « pittules » accompagnent alors l'arrivée du vin nouveau ... Une formidable occasion de goûter les « pittule » est la fête de la « Notte della Taranta » qui se tient à Melpignano à la fin du mois d'août. C'est un grand festival de musique multiethnique qui attire de nombreux touristes de tous les coins du monde et qui les fait danser pendant toute la nuit au rythme de la « pizzica », le bal traditionnel de la région. A vrai dire, les pettole sont un plat gourmand et simple qu'on peut trouver et préparer toute l'année. Il est parfait salé pour un apéritif, ou sucré comme dessert.

Préparation
Avec sa courte liste d'ingrédients communs et son processus relativement simple de préparation de la pâte au levain, cette recette peut être facilement réalisée à la maison. Dans les différentes parties des Pouilles, les pettole peuvent être personnalisées de plusieurs manières. Les pettole salées contiennent des petits bouts de tomates, olives, câpres ou d'autres ingrédients à votre choix qui sont directement intégrés à la pâte. La version sucrée, au contraire, présente une pâte simple, qui est garni avec du sucre ou du miel, avant d'être servie. L'apparition dans les boulangeries locales de ces bouchées marque souvent le début de la saison des fêtes dans le sud de l'Italie.

Légende
Une histoire raconte qu'une femme du coin avait entrepris de préparer de la pâte à pain le matin de la Sainte-Cécile puis l'avait oubliée, distraite par l'effervescence qui régnait dans la ville. La pâte, qu'elle avait laissé lever trop longtemps, ne pouvait plus être utilisée pour faire du pain. En désespoir de cause, elle l'a divisée en petites boules qu'elle a frites dans de l'huile chaude pour que le gâchis ne soit pas total, et le résultat était un tel régal que la recette s'est répandue dans la région.

Références

Cuisine italienne

Pettole


Frank Wilfred Jordan (* 1881 in Canterbury, Kent, England; † nach 1918) war ein englischer Physiker, der 1918 gemeinsam mit William Henry Eccles die sogenannte Flipflop-Schaltung entwickelte. Diese wurde in vielerlei Ausführung ein Grundbaustein der Computertechnik, zum Beispiel in Speichern, Taktgebern, Diskriminatoren und vielem anderen mehr.

Leben und Werk
Frank Wilfred Jordan wurde als Sohn von Edward James Jordan und Eliza Edith Jordan, geb. King geboren. Die Sekundarschulbildung erhielt Jordan an der  in Canterbury, Kent, England. Von 1899 bis 1904 studierte er am Royal College of Science, wo er mit  graduierte.
1912 war er wahrscheinlich "" am Royal College of Science.
1918 war er Electrician (wohl Elektrotechnik-Assistent) am "City and Guilds Technical College".
In der Zeit als er in Newhaven als Soldat stationiert war, am 7. Dezember 1916 heiratete er Fanny Bentley Wood in Canterbury. Er starb am 12. Januar 1941 im Alter von 59 Jahren in Coltham in England.

Es ist nur wenig über ihn bekannt. Die Flipflop-Schaltung aber wurde wohl die wichtigste Schaltung für die Computertechnik überhaupt in all ihren unzähligen verschiedenen Anwendungen.

Einzelnachweise

Engländer
Physiker (20. Jahrhundert)
Geboren 1881
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann

Frank W. Jordan


Le Centre de conservation et d'étude de Ribemont-sur-Ancre est un service à compétence départementale chargé de conserver toutes les collections archéologiques du département de la Somme (hors Amiens Métropole), toutes périodes confondues.

Historique
En 1962, le sanctuaire de Ribemont-sur-Ancre fut découvert par les prospections aériennes de Roger Agache. Les fouilles archéologiques entreprises à partir de 1966 ont mises au jour des vestiges d'un site gallo-romain et d'un site gaulois du IIIe siècle av. J.C. L'importance du site et des découvertes effectuées ont amené le Conseil général de la Somme, au début des années 1990, pour répondre aux nécessités logistiques et scientifiques issus des fouilles, a créé un centre archéologique départemental à Ribemont-sur-Ancre.

Au début des années 2000 des espaces d'exposition sont ouverts au public. En 2007, l'établissement a doublé de surface pour accueillir un laboratoire et de nouvelles salles de conservation.

En 2010, le centre archéologique obtient le statut de Centre de conservation et d'étude (CCE) chargé d'accueillir l'ensemble des collections protohistoriques (âges du bronze et du fer) du département. Depuis 2015, le CCE conserve toutes les collections archéologiques du département.

Depuis janvier 2017, le C.C.E. de Ribemont-sur-Ancre, le parc de Samara et la citadelle de Doullens sont regroupés au sein de l'établissement public de coopération culturelle (EPCC) « Somme Patrimoine ».

Missions du Centre de conservation et d'étude

Mission de conservation
Le Centre est prend en charge l'ensemble des étapes de traitement des objets de la collection principale de Ribemont-sur-Ancre ou des collections départementales déposées par l'État : entrée du mobilier, conditionnement, référencement, conservation, mise à disposition auprès des chercheurs.

La conservation consiste à nettoyer les objets, à les ranger par matériau et à les inventorier. Les objets métalliques doivent être stabilisés pour lutter contre la corrosion. Les objets (céramique, ossements, objets métalliques, enduits peints et vestiges lapidaire) sont ensuite répartis dans les salles de stockage climatisées ou dans les laboratoires de traitement.

Mission de restauration
Le laboratoire de Ribemont est le seul dans les Hauts-de-France consacré à la conservation et à la restauration de mobilier métallique. Il porte assistance des opérateurs de fouilles, effectue des prélèvements sur les lieux de fouilles et peut réaliser des fac-similés.

Un studio photo équipé pour la photogrammétrie et une salle de stabilisation permettant le traitement simultané de plusieurs milliers d'objets complètent l'atelier de restauration.

Un atelier de fabrication de fac-similés équipé d'un four de décirage, d'un four de fusion de métal et d'un tonneau à polir réalise des copies d'objets archéologiques en résine, métal, argile ou pierre reconstituée...

Mission de recherche scientifique
Le Centre accueille des chercheurs travaillant sur le sanctuaire celtique et gallo-romain de Ribemont-sur-Ancre reconnu d'importance nationale. Un comité scientifique coordonne la conservation et l'étude des données matérielles et documentaires issues des fouilles archéologiques concernant l'époque gauloise et l'époque gallo-romaine.

les champs d'étude recouvrent :
 les pratiques religieuses gauloises et gallo-romaines,
 les pratiques guerrières celtiques,
 les processus de romanisation de la Gaule septentrionale,
 les recherches archéo-environnementales,
 l'étude des céramiques protohistorique et antiques,
 les recherches archéo-anthropologiques et archéo-zoologiques,
 l'étude des enduits peints et des fragments lapidaires...

Les partenaires institutionnels et scientifiques du Centre de conservation et d'étude de Ribemont-sur-Ancre sont :
 Les équipes du CNRS ;
 l'INRAP ;
 le Service régional de l'archéologie (DRAC Hauts-de-France) ;
 l'Université de Picardie Jules-Verne et des universités françaises et étrangères ;
 les services archéologiques des collectivités voisines ;
 le Centre interdisciplinaire de recherches archéologiques de la Somme d'Amiens (CIRAS) ;
 le Centre de recherches archéologiques de la vallée de l'Oise de Compiègne (CRAVO) ;
 le Centre d'étude des peintures murales romaines de Soissons (CEPMR)...

Mission de médiation
Le Centre de Ribemont organise ou participe à des colloques, des conférences, des tables rondes ou des journées d'étude, qui permettent de communiquer avec la communauté scientifique l'état de ses recherches. Il participe à la publication d'ouvrages ou d'articles, organise des expositions...

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

 Val de Somme tourisme : Centre archéologique de Ribemont-sur-Ancre
 INA : Centre archéologique de Ribemont-sur-Ancre

Archéologie en France
Protohistoire
Somme


Alistilus, biljni rod iz porodice mahunarki smješten u podtribus Phaseolinae. Postoje tri vrste iz južne Afrike (Bocvana, Namibija, Sjeverne provincije) i Madagaskara.

Vrste
 Alistilus bechuanicus N.E.Br.
 Alistilus jumellei (R.Vig.) Verdc.
 Alistilus magnificus Verdc.

Sinonimi
 Alysistyles N.E.Br. ex R.A.Dyer

Izvori

Phaseoleae

Alistilus


Melvins vs. Minneapolis es un álbum en vivo triple de Melvins, lanzado en diciembre de 2008 mediante Amphetamine Reptile Records y Burlesque of North America Records. Las grabaciones se realizaron durante de un periodo de 5 años, entre 2000 y 2006, todas fueron realizadas en Minneapolis.

Lista de canciones

Disco 1: Grumpy's Bar, Downtown, 20 de marzo de 2004
Let It All Be 	(3:42)
Lovely Butterfly (5:12)
Manky (3:02)
Hooch (5:53)
Youth of America (2:48)
Night Goat (9:01)
With Teeth (6:00)
Tipping the Lion (2:30)
Queen (4:06)
Promise Me (2:40)
Black Stooges (3:56)
The Fool, The Meddling Idiot (Pt. 1) (7:21)
The Fool, The Meddling Idiot (Pt. 2) (10:45)

Disco 2: Soo Vac, 24 de marzo de 2006
Intro by David Scott Stone (7:17)
Pigs of the Roman Empire (6:24)
Amazon (0:59)
Amazon (4:53)
Bloated Pope (3:33)
Let It All Be (5:37)
Hooch (2:30)
Black Stooges (0:33)
At The Stake (8:03)
Shevil (7:37)
Hung Bunny/Roman Dog Bird (*) (26:19)
(*) En The Walker, 2 de agosto de 2003

Disco 3: Grumpy's Bar & Grill, 18 de septiembre de 2000
Missing
Snake Appeal
Okie from Muskogee
Tipping the Lion
Promise Me
At the Stake
Lovely Butterfly
With Yo' Heart, Not Yo' Hands
Adolescent Wet Dream
Halo of Flies
Tequila (Merle Haggard)
Night Goat
Wispy
Revulsion/We Reach
Let It All Be
Revolve
Amazon
Amazon
Cherub
The Bit
Youth of America (The Wippers)
Tequila (The Cramps)

Disco 4: Grumpy's Bar & Grill, 19 de septiembre de 2000
Intro
Tequila
Okie From Muskogee (Merle Haggard)
Missing (Cow)
Snake Appeal
Tipping the Lion
Promise Me (Gun Club)
At the Stake
Lovely Butterfly
With Yo' Heart, Not Yo' Hands (Malfunkshun)
Adolescent Wet Dream (Pussy Galore)
Halo of Flies (Alice Cooper)
Let it All Be
Revolve
Night Goat
Wispy/Revulsion/We Reach
Cherub (Butthole Surfers)
The Bit
Youth of America

Disco 5: Grumpy's Bar, 15 de octubre de 2001
Intro/Black Stooges
Oven
Anaconda
Ballad of Dwight Fry/Halo of Flies
At the Stake
Let it All Be
The Bit
Manky
It's Shoved

Disco 6: Grumpy's Bar, 16 de octubre de 2001
Intro/Oven
Anaconda/Intro (Broken String)
Halo of Flies
Anaconda
At The Stake
Let It All Be
Night Goat (Pt. 1)
Night Goat (Pt. 2)
Cherub
The Bit
Amazon
Amazon
With Teeth
It's Shoved
Snake Appeal

Disco 7: Grumpy's Bar, 9 de febrero de 2003
Intro
The Anti-Vermin Seed
With Teeth
Night Goat
Revolve
We All Love Judy
The Brain Center at Whipples
Let it All Be
The Fool, the Meddling Idiot
Hooch
Mombius Hibachi
Promise Me
Foaming
Black Stooges (First Half)
Black Stooges (Second Half)

Disco 8: Grumpy's (Coon Rapids), 19 de marzo de 2004
Let it All Be
Lovely Butterfly
Homosexuality Song
Hooch
With Teeth
Tipping the Lion
Queen
Promise Me
Black Stooges
It's Shoved
Halo of Flies

Disco 9: Grumpy's Bar, 25 de marzo de 2006
Noise Intro (Con David Scott Stone)
Pigs of the Roman Empire (Con Lustmord)
Amazon
Amazon
The Bloated Pope
Let it All Be
Hooch
Joan of Arc
Happy Birthday/Black Stooges (Drum Intro)
At the Stake
Shevil

Créditos
 Arte, Diseño, disposición por Wes Winship.
 Masterizado por Tom Herbers.
 Grabado desde audiencia por Geoffrey Nicholson y Jeff Sebastianelli.

Notas
 Todos los shows se llevaron a cabo en la ciudad de Minneapolis.
 En la segunda edición el arte fue completamente diferente y limitado a 333 copias.
 El primer lanzamiento fue una edición limitada de 666 copias.
 El track 11 del disco 2 no está alistado en las tapas.
 Los discos 3, 4, 5, 6, 7, 8 y 9 más el track 11 del disco 2 son archivos MP3 en el CD-ROM.

Véase también
 Discografía de Melvins

Referencias

Melvins
Álbumes de 2008
Álbumes de Melvins
Álbumes en inglés

Melvins vs. Minneapolis


Samoa deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, og har siden deltaget i samtlige efterfølgende sommerlege. De har aldrig deltaget i vinterlege. Samoa har aldrig vundet nogen medalje.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Samoas OL-statistik  på Sports-reference.com

Samoa ved sommer-OL
OL

Samoa ved OL


Xecutioner's Return je sedmi studijski album američkog death metal-sastava Obituary objavljen 27. kolovoza 2007. godine, a objavila ga je diskografska kuća Candlelight Records. Prvi je album skupine na kojem je svirao Ralph Santolla.

Popis pjesama

Osoblje

Obituary

 John Tardy - vokali
 Trevor Peres - ritam gitara, dizajn
 Ralph Santolla - solo gitara
 Frank Watkins - bas-gitara
 Donald Tardy - bubnjevi

Ostalo osoblje

 Mark Prator - produkcija
 Jim Morris - mastering
 Tim Morris - mastering
 Andreas Marschall - omot
 Tim Hubbard - slike

Izvori

Albumi sastava Obituary
Albumi iz 2007.

Xecutioner's Return


Ari de Oliveira (Duque de Caxias-RJ, em 26 de julho de 1932 -  Rio de Janeiro, Dezembro de 1977), mais conhecido simplesmente por Ari, foi um futebolista brasileiro que atuava como goleiro.

Foi campeão campeão do Campeonato Carioca de 1960 vestindo as cores do . Além do , Ari defendeu o  e o , além de ter sido convocado para a Seleção Carioca de Futebol.

Carreira
Ari iniciou sua carreira de desportista no futebol amador, defendendo uma agremiação chamada "Onze Cabuloso". Em 1950, chamou a atenção do Bonsucesso Futebol Clube (RJ), que o contratou.

Em 1955, foi contratado pelo Clube de Regatas do Flamengo por indicação do comentarista Giampaoli Pereira. Pelo clube, fez parte do elenco campeão carioca em 1955 No total, defendeu a camisa do clube em 90 jogos

Em 1958, foi emprestado pelo clube da Gávea ao , que o contrataria em definitivo no ano seguinte. Pelo clube viveu o auge de sua carreira ajudando a equipe a conquistar o Campeonato Carioca de Futebol de 1960. Ficou até 1966, quando decidiu se aposentar dos gramados.

Trabalhou posteriormente como funcionário público do INSS até 1977, ano em que faleceu de derrame cerebral.

Conquistas
 Flamengo
 Campeonato Carioca de Futebol de Segundos Quadros: 1955, 1956
 Campeonato Carioca: 1955
 Torneio Internacional do Rio de Janeiro: 1955
 Troféu Marechal Eurico Gaspar Dutra: 1955
 Troféu Dr. Alves de Morais: 1956
 Troféu Allmänna Idrotts Klubben: 1957

 América-RJ
 Campeonato Carioca: 1960

Goleiros do Clube de Regatas do Flamengo
Futebolistas do America Football Club (Rio de Janeiro)

Ari de Oliveira


Sergiyev Posad () is a city that is the administrative center of Sergiyevo-Posadsky District in Moscow Oblast, Russia. Population:

It was previously known as Sergiyev Posad (until 1919), Sergiyev (until 1930), Zagorsk (until 1991).

History

Sergiyev Posad is the religious center of the Moscow Region as its first monastery was founded in 1337.
The monastery began as a church built by Sergius of Radonezh, made out of wood, and by 1345 was recognized as a place of religious worship. Town status was granted to Sergiyev Posad in 1742. In the 16th and 17th centuries, the religious center continued expanding into new monastery buildings, living areas, and stone walls, which withheld a Polish Siege of 1608–1610. In the 18th century, wooden monasteries were mostly destroyed and began reconstruction and settlement (roads, hotels, stable, and hospice). Lavra was closed in 1919 after the Russian Revolution, like all other places of worship in the USSR. The town's name, alluding to St. Sergius, has strong religious connotations. Soviet authorities changed it first to just Sergiyev in 1919, and then to Zagorsk in 1930, in memory of the revolutionary Vladimir Zagorsky. Sergiyev Posad was penetrated by Germany in 1941. It reopened later in 1941 during WW2 and continued to serve as a religious and historical center of Russia.

The original name was restored in 1991.

Administrative and municipal status
Within the framework of administrative divisions, Sergiyev Posad serves as the administrative center of Sergiyevo-Posadsky District. As an administrative division, it is, together with twenty-six rural localities, incorporated within Sergiyevo-Posadsky District as the City of Sergiyev Posad. As a municipal division, the City of Sergiyev Posad is incorporated within Sergiyevo-Posadsky Municipal District as Sergiyev Posad Urban Settlement.

Culture
The culture of Sergiyev Posad focuses on its religious and toymaking history, as well as classical music and art. The Sergiyev Posad State History and Art Museum-Preserve contain the Lavra complex of monasteries, and the Konny Dvor museum, which consists of art and excavated artifacts. In addition to the Lavra monasteries, the Chernigovsky Skete was built as a men's monastery in the 19th century, providing space for over 400 monks. Today, the Skete is quiet and peaceful, with only 10 monks coming to complete its everyday functions.

The Russian wooden toys, Matreshki, were invented there by an artist Sergey Malyutin, and are now displayed in the Toy Museum. There are over 800 exhibits from the 11-21st century, including artifacts from other countries.
Because of the town's deep-rooted focus on art and music, it has many schools for children, who are enrolled between the ages of 6–8 years old.
In addition, it is home to many such as  which has been mentioned in War and Peace, Yuri Gagarin Palace of Culture which is a Russian Heritage Building.

Economy and transportation
Tourism associated with the Golden Ring plays a role in the regional economy. There is an important toy factory and Zagorsk Optical-Mechanical Plant.

The Moscow–Yaroslavl railway and highway pass through the town. Sergiyev Posad Bus Terminal is located in the city.

Notable people
Andrei Rublev, artist, Church iconography, lived in the 14-15th centuries, author of Saint Trinity's icon
Daniel Chorniy, artist, Church icononography, lived in the 14-15th centuries
Pavel Florensky, Russian Orthodox theologian and researcher
Vikentii Trofimov, painter
Vladimir Favorsky, graphic artist, woodcut illustrator, painter
Aristarkh Lentulov, avant-garde artist
Boris Kustodiev, painter
Mikhail Nesterov, painter
German Sterligov, businessman

Twin towns – sister cities

Sergiyev Posad is twinned with:

 Cephalonia, Greece
 Fulda, Germany
 New Athos, Georgia
 Rueil-Malmaison, France
 Saldus, Latvia
 Slonim, Belarus
 Vagharshapat, Armenia

Former twin towns:
 Gniezno, Poland

In March 2022, the Polish city of Gniezno severed its ties with Sergiyev Posad as a response to the 2022 Russian invasion of Ukraine.

References

Notes

Sources

Further reading

External links

Official website of Sergiyev Posad
Unofficial website of Sergiyev Posad
Official website of the Sergiyev Posad State History and Art Museum-Reserve
Official website of the Holy Trinity-St. Sergius Lavra
Sergiyev Posad travelog

Golden Ring of Russia
Cities and towns in Moscow Oblast

Sergiyev Posad


Mikkel Skov Nielsen (født 30. juli 1996) er en dansk floorballspiller, som i dag spiller i floorballligaen for Sunds Seahawks.

Mikkel Skov debuterede på U19-landsholdet i 2012 som 16-årig. Som spiller var han med til U19-VM både i 2013 og 2015, hvor han med Danmark i 2015 vandt B-division og rykkede op i A-divisionen.
I 2015 debuterede han på A-landsholdet i en alder af 19 år, og han deltog som spiller ved VM i 2016, hvor han med 6 mål var en af Danmarks bedste spillere.

Sæson statistk

Referencer

Eksterne henvisninger
 IFF Player card: Mikkel Skov Nielsen

Floorballspillere fra Danmark

Mikkel Skov


İslam Abduğanıyeviç Kerimov (Özbekçe: Islom Abdug'aniyevich Karimov / Ислом Абдуғаниевич Каримов; 30 Ocak 1938, Semerkant - 2 Eylül 2016, Taşkent), 1990 yılından ölümüne dek Özbekistan Cumhurbaşkanı.

Kerimov SSCB'ye ait bir yurtta yetişip, daha sonra Taşkent'te makine mühendisliği ve iktisat bölümlerini okudu.

1964 yılında Komünist Parti'ye katıldı. Devlet idaresine geçmeden önce mühendis olarak uçak sanayisinde çalışmıştır. 1983 ve 1986 yılları arasında Maliye Bakanı ve Başbakan Yardımcısı olarak görev aldı. Adı yolsuzluk ve rüşvete karıştığı için 11 Ağustos 1984'te KGB tarafından Mayıs 1987'ye kadar gözaltı hapsinde tutuldu. 1989'da Özbekistan SSC'de Komünist Parti'nin Birinci Sekreteri oldu. 24 Mart 1990'da Özbekistan SSC'de En Üst Sovyetlerin Başkanı oldu. Bu zaman içinde bütün sovyet sosyalist cumhuriyetlerinin bağımsızlığı için mücadelede bulundu ve 31 Ağustos 1991'de Özbekistan'nın bağımsızlığını ilan etti.

29 Aralık 1991'de, Özbekistan'ın ilk seçimlerinde % 86 oranında oy alarak Özbekistan Cumhuriyeti'nin ilk Cumhurbaşkanı seçildi. 1995'te tartışmalı bir referandumla görev süresini 2000 yılına kadar uzattı. 9 Ocak 2000'de, tek ve zayıf bir rakibe karşı yarıştığı devlet başkanlığı seçimlerini % 91.9 ile kazandı. 27 Ocak 2002'de, devlet başkanlığı süresini 5'ten 7 yıla uzatan ikinci bir referandumda daha istediği sonucu aldı.

11 Eylül saldırılarının ardından Amerika Birleşik Devletleri'nin Orta Asya'daki yakın müttefiklerinden biri haline geldi. 2001 yılında Afganistan'daki Taliban rejimine yönelik yapılan saldırılar için bir hava üssünü ABD güçlerine açtı. ABD'nin lojistik destek karşılığında Kerimov rejiminin insan hakları ihlallerini görmezden gelmesi pek çok insan hakları kuruluşunun tepkisini çekti.

Mayıs 2005'te meydana gelen Andican olayları sırasında hükûmet güçlerinin sert müdahalesi ABD hükûmeti tarafından eleştirildi, bunun üzerine Kerimov ülkesindeki ABD güçlerini sınırdışı etti. Terörist bir grup olarak kabul ettiği Özbekistan İslami Hareketi liderlerinden Tahir Yoldaş ve Cuma Hocayev gıyablarında idama mahkûm edildi.

Aralık 2007'de yapılan devlet başkanlığı seçimleri öncesinde üçüncü bir dönem daha aday olmak istemesi tartışmalara neden oldu. Kanunlara aykırı olmasına rağmen üçüncü bir dönem başvurduğu adaylığı seçim komisyonu tarafından kabul edildi. Batılı gözlemcilerin hayli tartışmalı bulduğu seçimleri, Özbekistan Liberal Demokratik Partisinin adayı olarak % 90.6 ile kazandı.  Seçimler Şanghay İşbirliği Örgütü ve Bağımsız Devletler Topluluğu gibi örgütlerinin gözlemcilerince olumlu biçimde değerlendirilirken, Avrupa Güvenlik ve İşbirliği Teşkilatı'nın gözlemcilerince eleştirildi.

27 Ağustos 2016 tarihinde geçirdiği beyin kanamasısonucunda hastaneye kaldırılan Kerimov, 2 Eylül 2016 tarihinde öldü.

Ailesi
Diplomat Gülnare Kerimova'nın babasıdır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Resmi biyografisi
BBC News'te Profili

|-

1938 doğumlular
Semerkant doğumlular
Özbekistan devlet başkanları
Altın Kartal Nişanı sahipleri
2016 yılında ölenler
Beyin kanamasından ölenler
Taşkent'te ölenler
Komünist liderler
Halk Kardeşliği Nişanı sahipleri
Kızıl Bayrak İşçi Nişanı sahipleri
Özbekistan Komünist Partisi üyeleri
Sovyetler Birliği'ndeki siyasal parti liderleri
İslamcılık eleştirmenleri

İslam Kerimov


is a city located in Gifu, Japan. , the city had an estimated population of 34,453 in 12, 464 households, and a population density of 390 persons per km2. The total area of the city was .

Geography
Motosu is located in western Gifu Prefecture. Mount Nōgōhaku, on the border between Motosu and Fukui Prefecture is the highest point in the city, with an elevation of .

Climate
The city has a climate characterized by characterized by hot and humid summers, and mild winters (Köppen climate classification Cfa). The average annual temperature in Motosu is . The average annual rainfall is  with July as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around , and lowest in January, at around .

Neighbouring municipalities
Gifu Prefecture
Gifu
Seki
Yamagata
Mizuho
Ibigawa
Ōno
Kitagata
Fukui Prefecture
Ōno

Demographics
Per Japanese census data, the population of Motosu peaked around 2010 and has declined since.

City symbols
Motosu city's tree is the persimmon tree, which is found growing naturally in the mountainous areas of Motosu. As persimmons are also cultivated in Motosu, it was chosen to represent the agricultural industry in the area.

The city flower is the usuzumi cherry blossom found in the recently merged Neo. This unique cherry blossom initially sprouts pale pink flowers, which become white in full bloom, and a light black colour when the flowers die. Neo is also home to one of the three largest cherry blossom trees in Japan, which is reported to be the oldest cherry blossom tree in Japan.

Ayu or sweetfish, has been chosen to be the representative fish of the city. Known as "the queen of clear streams", the fish is found in the Neo River that flows through Motosu. Highly regarded for its flavour in Japan, it is fished throughout summer in the rivers.

The Motosu city bird is the uguisu or Japanese bush warbler, found in shrub thickets throughout Motosu. The bush warbler is known for its greenish brown colouring on its back, and white belly. Female birds can also be recognised by their dash pattern on their backs. It is also known as the "flower-viewing" bird, for its appearance near the many cherry blossom trees in the area.

In order to commemorate the three-year anniversary Motosu-city's amalgamation of Itonuki, Neo, Shinsei and Motosu, the municipal government began working on a theme song that best represented their vision of the future. The lyrics of the theme song, "Habataite", are intended to convey the ideas of nature and people living harmoniously together. The song is played every afternoon on the loudspeakers to warn children to return home before nightfall. The music was written by the world-renowned ocarina player Soujirou, who was commissioned by the local city government to write the theme song.

History
The area around Motosu was part of traditional Mino Province.  During the Edo period, much of the area was under the  control of Ogaki Domain under the Tokugawa shogunate.  In the post-Meiji restoration cadastral reforms, Motosu District in Gifu Prefecture was created.

On October 28, 1891, the Mino–Owari earthquake, the second largest earthquake to hit Japan, struck. Its epicenter was located in Motosu.

The modern city of Motosu was established on February 1, 2004, from the merger of the former town of Motosu, absorbing the towns of Itonuki and Shinsei, and the village of Neo (all from Motosu District).

Government
Motosu has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral city legislature of 16 members.

Economy
On April 29, 2006, Malera Gifu opened on Mitsuhashi, one of the main roads of Motosu. This shopping centre covers an area of 185,000 m2, making it one of the largest shopping centres in Japan. It houses approximately 240 retail outlets, including a supermarket (Valor), restaurants, clothes retailers and a cinema (Toho Cinema).

Education

Colleges and universities
National Institute of Technology, Gifu College

Primary and secondary education
Motosu has eight public elementary schools and four public middle schools operated by the city government. The city has one public high school operated by the Gifu Prefectural Board of Education, and one private high school (Gifu Daiichi High School).

Transportation

Railway
 Tarumi Railway Tarumi Line
   -  -  -  -  -  - <> -  - <> -  -   -  -  -

Highway

References

External links

Motosu City official website
Malera official website

Cities in Gifu Prefecture

Motosu, Gifu


Bloomington Heights ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Bloomington Heights (Illinois)
 Bloomington Heights (Tennessee)

Bloomington Heights


Mingan Archipelago National Park Reserve  er en nationalpark i Québec i Canada. Området, som blev nationalpark i 1984, består af omkring tredive kalkstensøer og over 1.000 småøer af granit.

I løbet af ynglesæsonen bor omkring 35.000 par havfugle af 12 forskellige arter, blandt andet lunde i området. Blandt pattedyrene findes bæver, nordamerikansk odder, bisamrotte, egern, polarhare, ræv, sølvræv, hermelin, forskellige arter flagermus og et antal smågnavere.

Eksterne kilder/henvisninger

Officielt websted

Nationalparker i Canada
Québec
Etableret i 1984


Martina Alejanda Stoessel Muzlera (Buenos Aires, 21. ožujka 1997.), bolje poznata kao Martina 'Tini' Stoessel, argentinska je glumica, pjevačica, plesačica, model i tekstopisac koja je dobila međunarodnu popularnost za svoju debitantsku ulogu Violette Castillo u Disneyjevoj seriji Violetta.

Životopis
Martina Stoessel rodila se u Buenos Airesu i kći je televizijskog producenta i redatelja Alejandra Stoessela i Mariane Muzlere. Ima brata Francisca koji je godinu dana stariji od nje. Martina je započela svoju umjetničku obuku u mladoj dobi baveći se pjevanjem, sviranjem glasovira, glazbenom komedijom, glazbenim kazalištem i plesom u Buenos Airesu, svom rodnom gradu. Martina je pohađala dvije dvojezične škole: Colegio San Marcos i Colegio Martín y Omar de Isidro.

Karijera

Godine 2007. Martina je dobila ulogu istoimene pomoćnice Fita Bernardia u prvoj sezoni popularne argentinske dječje telenovele, Patito Feo. Martina je također tumačila lik mlade Anne u flashback epizodi iste serije.

Godine 2011. Martina je snimila španjolsku inačicu pjesme "The Glow" Shannon Saunders pod imenom "Tu Resplandor"; pjesma se pojavila na albumu, Disney Princess: Fairy Tale Songs. Izvela je navedenu pjesmu 31. prosinca 2011. na događaju Celebratón Disney Channel Latin America. Pjesma je kasnije objavljena na albumu za seriju u ožujku 2012. godine.

Martinin otac predstavio je i projekt producenata Disney Channela koji su ga kasnije obavijestili o audicijama za glavnu ulogu predstojeće televizijske serije Violette.  Krajem 2011. godine, nakon intenzivnog procesa lijevanja, Martina je dobila glavnu ulogu u seriji, tween-oriented musical series pokrenut kao koprodukcija između Disney Channel Latinske Amerike, Europe, Bliski Istok i Afrike.  Prva sezona emisije počela je produkciju u Buenos Airesu 2012. godine. Martina je glumila titularni lik, Violetta Castillo, tijekom svih tri sezone emisije. Pjevala je uvodnu pjesmu serije"En Mi Mundo", koja je kasnije objavljena kao singl 5. travnja 2012. kako bi promovirala emisiju.  Kasnije je snimila talijansku verziju "Nel Mio Mondo" i englesku verziju "In My Own World". Obje su pjesme korištene kao tematske pjesme za seriju u svojim međunarodnim emisijama u ItalijiI, Velikoj Britaniji i SAD-u putem Netflixa. Za tu ulogu, Martina je osvojila nagradu za "ženski novopridošlicu" u izdanju Kid's Choice Awards u Argentini za 2012. godinu, a nominirana je i za američku verziju Nickelodeon Kids 'Choice Awards u kategoriji "Omiljeni latinski umjetnik"

10. kolovoza 2013., nastupila je na UNICEF-ovoj televizijskoj humanitarnoj akciji Un sol para los chicos gdje je pjevala pjesme "Ser Mejor" i "En Mi Mundo".  Tijekom 2013. godine, Martina je snimila pjesmu "Libre Soy (Hrv.ˇ"Puštam sve") i "All' Alba Sorgerò", španjolsku i talijansku verziju pjesme" Let It Go", iz Disney animiranog filma Frozen.  Od 2012. do 2014. godine, Martina je sudjelovala u snimanju albuma s glazbom iz svih triju sezona Violette. Martina je također sudjelovala u televizijskim programima U-Mix Show i Disney Planet za Disney Latin America. U 2014.,Martina je posudila glas za talijansku verziju filma Čudovišta sa sveučilišta.  U svibnju 2014., Martina je objavila svoju prvu knjigu, biografiju pod nazivom "Simplemente Tini", koja se odnosi na njezin odgoj i eventualni porast međunarodne popularnosti.  U istom mjesecu, Martina je održala besplatni glazbeni koncert u blizini spomenika na Carta Magni i četiri regije Argentine u organizaciji gradske vlade Buenos Airesa pod nazivom "Cuidemos el planeta". Martina je u rujnu 2014.,nastupila na humanitarnoj nogometnoj utakmici Partido Interreligioso por la Paz, kojeg je sastao papa Francis na Stadiu Olimpico u Rimu gdje je pjevala "Nel Mio Mondo" i verziju John Legendove pjesme " Imagine".

Martina i neki članovi Violette snimili su film pod nazivon, Tini: Nov život Violette. Film je snimljen između koncertnih zaustavljanja za konačnu međunarodnu turneju televizijske serije. Proizvodnja je započela 7. listopada 2015.. i završila sredinom prosinca 2016., a film snimljen na raznim međunarodnim lokacijama, uključujući Siciliju, Cádiz, Madrid i Buenos Aires. Na kraju prosinca 2016. pušten je trailer s prizorima iz filma. Film je objavljen u raznim latinoameričkim i europskim zemljama. To je trebalo biti objavljeno u Argentini 14. srpnja 2017., no pušteno je ranije 2. lipnja 2017.

Dana 21. kolovoza 2016. objavljeno je da je Martina potpisala ugovor o snimanju s Hollywood Records kako bi oslobodila vlastiti solo album pod nazivom "Tini".  Od siječnja 2016. do početka ožujka 2016. snimila je svoj debi album u Los Angelesu, Kalifornija. Njen debitantski album,TINI, objavljen je u svijetu na digitalnim i fizičkim formatima 29. travnja 2016. Album sadrži dva diska: jedan koji služi kao soundtrack filma Tini: The Movie i Martininog solo albuma španjolskih i engleskih pjesama. Martina je najavila da će "Siempre Brillarás" ili na engleskom "Born To Shine" biti glavni singl koji se koristi za promicanje oslobađanja Tini filma.

6. svibnja 2016. je objavila spot za pjesmu "Losing The Love", u kojima su scene iz filma. Pjesme sa svog prvog albuma je prvi put uživo kao solo pjevač otpjevala u "La Usina del Arte" u Buenos Airesu 12. lipnja 2016. Izvedba je snimljena i postavljena na njezin YouTube kanal od 22. do 28. kolovoza 2016. Svoj prvi solo singl "Great Escape" je objavila 24. lipnja 2016. koji je sniman u Buenos Airesu. 14. listopada je objavila englesku verziju iste pjesme. Spot i pjesma za "Got Me Started" su izašli 8. prosinca 2016., dok je španjolska verzija "Ya No Hay Nadie Que Nos Pare" u suradnji s kolumbijcem Sebastianom Yatrom objavljena 19. siječnja 2017. Svoju treću pjesmu "Si Tu Te Vas" s prvog albuma je objavila 5. svibnja 2017. Martina je svoju prvu turneju započela 18. ožujka 2017. započinjući prvo od Europe pa zatim do latinske Amerike.

Na ljeto 2017. je gostovala u seriji "Soy Luna" u dvije epizode glumeći sebe. U lipnju je gostovala u pjesmi "Todo Es Posible" s pjevačem Davidom Bisbalom za crtani film "Tad Jones". U srpnju je sudjelovala u pjesmi "It's A Lie" od grupe "The Vamps" koja se našla na njihovom trećem albumu "Night & Day". Pojavila se pored kolega i na zakladi "Voz Por La Paz" pokrovitelja Odino Faccia, svjetska himna mira koju je napisao predsjednik Sjedinjenih Američkih Država, Barack Obama, čija je pjesma prvi put izvedena na "Red Voz Por La Paz" ceremoniji prethodne godine.

Također, Martina Stoessel je u listopadu, 2018. godine objavila svoj 2.album pod istoimenim nazivom kao i pjesma koju je smimila u duetu s Argentinskim pjevačem Sebastian Yatra "Quiero Volver" koja je izašla 24. kolovoza 2018. Na njemu su se našle i "Te Quiero Mas" (13. listopada 2017.) u suradnji s venezuelskim pjevačem Nachom, "Princesa" (4. travnja 2018.) u duetu s Karol G (pjesma je postala prvi Martinin singl koji se našao na vrhu argentinske top liste), "Porque Te Vas" (2.studenog 2018.) s Cali y El Dandee, te "Consejo De Amor" (22. lipnja 2018.) u kojoj je sudjelovao folk-rock bend Morat.

Isto tako u prosincu 2017. je glumila u seriji "Las Estrellas" predstavljajući samu sebe. Sudjelovala je u remixu pjesme "Lights Down Low" od pjevača Max Schneider pod nazivom "latin mix". 26. srpnja 2018. je objavljen remix pjesme 'La Cintura", pjesma španjolca Alvara Solera u kojem su se našli i Tini i album Flo Rida je dospio na 1. mjesto liste albuma 2018. godine. Nedugo nakon objave svog 2. albuma najavila je i turneju pod istoimenim nazivom koja će se održati 1.12.2018 u Buenos Airesu kao početak nove svjetske turneje. Kako se TINI plasirala svojim novim albumom (Quiero Volver) gostovala je u nekoliko različitih glazbenih videa kao što su Taki Taki(u kojem su sudjelovali Selena Gomez, Cardi B i mnogi drugi) u čijem remixu je trebala sudjelovati.

24. kolovoza 2018. je snimila remix pjesme "Lo Malo" (Aitana, Ana Guerra ft. Tini i Greeicy). Sudjelovala je u emisiji "La Voz...Argentina" u žiriju. Pjevala je u pjesmi "Wild" (Jonas Blue, [Chelcee Grimes] i [No_Me_Conoce]), pjesma s albuma "Blue" (Od Jonas B.) objavljena u veljači 2019. Dala je glas u crtanom filmu "Ugly Dolls" kao glavni lik Moxy, film je izašao u svibnju 2019.

Izbacila je pjesmu "22", u suradnji s kolumbijskom pjevačicom Greeicy, 3. svibnja kao prvu pjesmu s trećeg albuma. Pjesma se našla na "Argentina Hot 100". 14. lipnja 2019 je sudjelovala u pjesmi "Sad Song" sa švedskim DJ-em Alessom. 26. srpnja 2019 izbacila je singl "Sueltate El Pelo" kao 2. pjesmu s trećeg albuma. 6. rujna 2019 je objavila pjesmu "Fresa" s kolumbijcem Lalom Ebrattom, pjesma se našla na "Argentina Hot 100" među prvih 5 pjesama. 11. listopada 2019 je objavila pjesmu "Oye", duet sa Sebastianom Yatrom, koja je također završila na "Argentina Hot 100" među prvim mjestima, te je također postigla uspjeh i na drugim kontinentima. 28.listopada je objavila europske datume Quiero Volver turneje. Predstavila se kao žiri u emisiji "[Pequenos Gigantes]" viditeljice Suzane Gimenez. 22. studenoga 2019. pjevala je na "Copa Libertadores" zajedno sa Sebastianom Yatrom, Fito Paez i Anitta. 20.prosinca 2019. objavila je pjesmu "Diciembre".

Prva pjesma u 2020. je izašla 10.siječnja u suradnji s MauyRicky-em pod nazivom "Recuerdo". U 2020. godini snimila je još i pjesme: "Ya no me llames, Bésame, Ella Dice, High remix, Duele i Un Beso en Madrid". Snimila je i film s Jackie Chanom, u kojem se također nalaze Noah Centineo, Andy Lau i Kevine Kline, pod nazivom "The Diary" koji bi trebao izaći tijekom 2020.

Osobni život
Martina živi u Buenos Airesu s roditeljima i bratom. Ona tečno govori španjolski, talijanski i engleski. Stossel je 17. studenoga 2016. godine proglašena počasnim veleposlanikom svjetskog mira kolege aktivista za ljudska prava Adolfo Pérez Esquivel i političarkom Guatemala Rigoberta Menchú, na ceremoniji Red Voz Por La Paz u Buenos Airesu.

Diskografija

 TINI (2016.)
 Quiero Volver (2018.)
TINI TINI TINI (2020.)
Cupido (2023)

Turneje

 Violetta en Vivo (2013. – 14.)
 Violetta Live (2015.)
 Got Me Started Tour (2017.)
 Quiero Volver Tour (2018. – 2020.)
 TINI Tour (2022- sadašnjost)

Televizijske uloge

Nagrade

Izvori

 Novi singl Tini Stoessel drugi u svetu
 Tinisti podigli atmosferu do usijanja, Tini najavila velike stvari za 2020. godinu!
 Zamenila Arianu: Tini pjevala 'Bang Bang' sa Jessie J
 Hrvatska među vodećim zemljama po slušanju pjesama Tini Stoessel
 Tini objavila datume turneje po Europi, šokirala fandom!
 Tini na prevaru izgubila MTV EMA nagradu!

Argentinski glumci
Plesači
Argentinski pjevači
Tekstopisci
Argentinski umjetnici

Martina Stoessel


Reinsvoll Station (Reinsvoll stasjon) er en jernbanestation på Gjøvikbanen i Reinsvoll i Oppland fylke i Norge. Stationen udmærker sig ved et godt bevaret stationsmiljø med stationsbygning opført efter tegninger af arkitekten Paul Armin Due, privathus og udhus. Af tidligere tiders spornet er der dog kun en enkelt spor tilbage.

Stationen blev etableret som holdeplads 23. december 1901 under navnet Reinsvolden. 28. november 1902 blev den opgraderet til station og skiftede samtidig navn til Reinsvold, i forbindelse med åbningen af sidebanen Skreiabanen til Skreia. I april 1921 skiftede stationen navn til det nuværende Reinsvoll. Persontrafikken på Skreiabanen ophørte i 1962, mens godstrafikken fortsatte frem til 1987. Derefter blev sporet taget op, og Skreiabanens tracé ombygget til en gang- og cykelsti. Reinsvoll Station selv blev nedgraderet til ubetjent tidligere ekspeditionssted i 1990, og året efter blev den yderligere nedgraderet til trinbræt med sidespor, hvilket den fortsat er.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Gjøvikbanen
Etableret i 1901
Jernbanestationer i Oppland
Stationer på Skreiabanen

Reinsvoll Station


William Dawbney "Bill" Nordhaus (født 31. maj 1941 i Albuquerque i New Mexico) er økonom og professor ved Yale University. Han er bedst kendt for sit banebrydende arbejde indenfor klimaøkonomi, hvor han har beskæftiget sig med økonomisk modellering af global opvarmning og klimaændringer. Han modtog sammen med Paul Romer i 2018 Nobelprisen i økonomi. Nordhaus modtog prisen "for at have integreret klimaændringer i langsigtede makroøkonomiske analyser".

Uddannelse og karriere

Nordhaus modtog sin B.A.-grad fra Yale i 1963, hvor han var medlem af studenterforeningen Skull and Bones. I 1967 tog han sin Ph.D.-grad fra MIT. Afhandlingens titel var "A theory of endogenous technological change", og hans vejleder var den kendte forsker i makroøkonomi og økonomisk vækst, den senere Nobelpristager Robert Solow. Nordhaus har endvidere et eksamensbevis fra 1962 fra Institut d'études politiques de Paris (også kendt som "Sciences Po").

Straks efter at have fået sin ph.d.-grad blev han ansat på sit gamle universitet Yale, hvor han har været siden 1967, fra 1973 som professor. På Yale har han bl.a. også haft den vigtige administrative stilling som "provost" (kan nærmest sammenlignes med en prorektor fra 1986 til 1988. Han har været tilknyttet forskningsinstitutionen Brookings Institutions "Panel on Economic Activity" siden 1972. Fra 1977 til 1979 (under præsident Jimmy Carter) var Nordhaus medlem af den amerikanske vismandsinstitution Rådet af Økonomiske Rådgivere.

Nordhaus bor i New Haven, Connecticut med sin kone, Barbara, som arbejder ved Yale Child Study Center.

Forskning

Nordhaus er først og fremmest kendt som ophavsmand til og foregangsmand indenfor klimaøkonomien, det økonomiske studium af den globale opvarmning og de mest effektive måder at begrænse den på. Nordhaus har fortalt, at han blev opmærksom på emnet i 1974, da han var på et forskningsbesøg i Østrig i forbindelse med et enegeriforskningsprojekt. Her delte han tilfældigvis kontor med en klimatolog, der fortalte ham, at dette ville blive en meget vigtig problemstilling. Nordhaus bad ham fortælle sig mere om spørgsmålet, og dermed startede hans nye og vedvarende interesse. Nordhaus' første (og maskinskrevne) arbejdspapir om emnet, Can We Control Carbon Dioxide?, stammer fra januar 1975.

Nordhaus er også kendt for at være den ene hovedperson i den såkaldte "Nordhaus kontra Stern-debat" om, hvilken diskonteringsrate det er relevant at bruge i forbindelse med cost-benefit-analyser af tiltag, der skal begrænse den globale opvarmning. Den britiske økonom Nicholas Stern, der har været hovedforfatter på den såkaldte Stern-rapport til den britiske regering i 2006. Rapporten vakte stor opsigt og anbefalede øjeblikkelig og kraftig handling i klimaspørgsmålet. Sterns beregninger af nutidsværdien af de formodede fremtidige omkostninger ved den globale opvarmning var betydelig større end Nordhaus'. En hovedårsag hertil er, at de to økonomer anvender ret forskellige diskonteringsrater, hvilket påvirker nutidsværdien af beløb i den fjerne fremtid ret kraftigt. Nordhaus tager udgangspunkt i et markedsbaseret kapitalafkast, mens Stern tager udgangspunkt i etiske overvejelser om behandlingen af fremtidige generationer.

Nordhaus har også været aktiv indenfor den økonomiske forskning på andre områder, således studiet af politiske konjunkturcykler og af nationalregnskabets opbygning.

Udgivelser

Nordhaus er forfatter eller redaktør af mere end 20 bøger. Han er medforfatter af lærebogen Economics, en af de allermest udbredte lærebøger i økonomi nogensinde, hvis oprindelige udgaver blev skrevet af en tidligere nobelpris-økonom Paul Samuelson. Bogen nåede 19 udgaver, inden Paul Samuelson døde i 2009, og er blevet oversat til 41 andre sprog.

I 1972 offentliggjorde Nordhaus sammen med sin kollega på Yale, professor James Tobin, bogen Is Growth Obsolete? ("Er vækst forældet?"), hvor de indførte et økonomisk velfærdsmål (Index of Sustainable Economic Welfare) for bedre at kunne vurdere økonomisk bæredygtighed.

Nordhaus er også kendt for sin kritik af nuværende opgørelser af nationalindkomsten, som de finder sted i officielle nationalregnskaber. Han har skrevet, at "Hvis vi skal opnå præcise skøn over væksten i realindkomsten i løbet af det sidste århundrede, må vi på en eller anden måde konstruere prisindeks, der indregner de kolossale ændringer i kvaliteten og rækkevidden af varer og tjenester, som vi forbruger, der på en eller anden måde kan sammenligne hestens tjenester med bilens, Pony Express' med faxens, carbonpapir med kopimaskinen, mørke og ensomme nætter med aftener brugt foran fjernsynet, og hjernekirurgi med MR-skanninger." (1997, 30).

Bidrag om de økonomiske konsekvenser af klimaændringerne

Nordhaus har skrevet omfattende om klimaøkonomiske spørgsmål. Han er ophavsmand til de økonomiske modeller DICE og RICE, såkaldte IAM-modeller, dvs. computermodeller, der illustrerer samspillet mellem økonomi, energiforbrug og klimaforandringer. Hans bøger indenfor dette sit primære forskningsområde omfatter Managing the Global Commons: The Economics of Climate Change (1994), der vandt 2006-prisen for "publikationer af varig kvalitet" fra Association of Environmental and Resource Economics og bogen skrevet sammen med Joseph Boyer Warming the World: Economic Models of Global Warming (2000). Bogen A Question of Balance: Weighing the Options on Global Warming Policies  blev udgivet af Yale University Press 24. juni 2008. Hans seneste bog om emnet er The Climate Casino: Risk, Uncertainty, and Economics for a Warming World.

I Reflections on the Economics of Climate Change (1993) skriver Nordhaus: "Menneskeheden spiller terninger med det naturlige miljø gennem et væld af interventioner – udledninger til atmosfæren af sporgasser som drivhusgasser eller ozonnedbrydende kemikalier, forårsagelser af massive ændringer i arealanvendelsen som skovrydning, nedbrydning af massevis af arter i deres naturlige levesteder, skabelse af genetisk modificerede organismer i laboratoriet, og akkumulation af tilstrækkelige mængder atomvåben til at ødelægge de menneskelige civilisationer." I de klimaøkonomiske modeller, han har udviklet, vil de sektorer af økonomien, der er afhængige af mangelfuldt regulerede økosystemer – dvs. er stærkt afhængige af naturligt forekommende nedbør, afstrømning, eller temperaturer – generelt være mest følsomme over for klimaændringer. Landbrug, skovbrug, friluftsliv og kystnære aktiviteter falder i denne kategori.

I et oplæg til Cowles Foundation i december 2016 beskrev Nordhaus sin forskning ved hjælp af opdaterede beregninger på DICE-modellen: ...bekræfter tidligere skøn over forventede hurtige klimaændringer i løbet af det næste århundrede, hvis der ikke sker store forandringer i klimapolitikken. Det tyder på, at det vil være yderst vanskeligt at nå målet på 2 °C i internationale aftaler, selv hvis der indføres en ambitiøs politik i den nærmeste fremtid. Den krævede pris på CO2-udledninger, der er nødvendig for at opnå de nuværende mål, er steget over tid, efterhånden som politisk handling er blevet udskudt.

Hædersbevisninger

Blandt mange andre hædersbevisninger er Nordhaus medlem af U.S. National Academy of Sciences og Fellow af American Academy of Arts and Sciences. Han har været et udenlandsk medlem af det svenske Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien siden 1999.

I 2004 blev Nordhaus udnævnt til "Distinguished Fellow" af American Economic Association (AEA), sammen med George P. Shultz og William A. Brock. I den medfølgende udtalelse fra AEA var begrundelsen Nordhaus' "evne til at stille store spørgsmål om måling af den økonomiske vækst og trivsel, og behandle dem med simpel, men kreativ indsigt", heriblandt hans banebrydende arbejde om politiske konjunkturcykler, måder til at anvende nationalregnskabsdata til bedre at afspejle økonomiske foranstaltninger, der medfører større sundhed, øget fritid og forventet levetid, og at "konstruere integrerede økonomiske og videnskabelige modeller til at bestemme den efficiente måde til at tackle klimaændringer".

2014-15 var Nordhaus formand for American Economic Association.

Udbredelse

Nordhaus' tankegang og modeller er vidt udbredte, især blandt miljø- og klimaøkonomer i mange lande. I Danmark har bl.a. de økonomiske vismænd anvendt hans mest kendte klimamodel DICE i en rapport om sammenhængen mellem den økonomiske vækst og miljøet i 2015.

Kilder

Eksterne henvisninger

 William Nordhaus' hjemmeside på Yale University
 "William Nordhaus and why he won the Nobel Prize in economics" Blog af Tyler Cowen 8. oktober 2018
 Spørgsmålet om den Globale Opvarmning Nordhaus i samtale med Freeman Dyson og andre fra The New York Review of Books
 Energy: Friend or Enemy? 27 oktober 2012 i New York Review of Books

Nobelprismodtagere i økonomi
Nobelprismodtagere fra USA
Økonomer fra USA
Ansatte ved Yale University
Medlemmer af Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien

William Nordhaus


Monteleone Rocca Doria (sardisk: Monteleòne) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sassari i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 368 meters højde og har 102 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 13,39 km² og grænser til kommunerne Padria, Romana og Villanova Monteleone.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sassari

Monteleone Rocca Doria


İsmet Kaya Erdem (d. 1928, Safranbolu, Karabük), Türk siyasetçi. Tarhan Erdem'in abisidir.

Hayatı
Kaya Erdem, 1928'de Safranbolu'da doğdu. İlkokulu İzmir'deki Gazi İlkokulu'nda bitirdi. İstanbul İktisadi ve Ticari İlimler Akademisi mezunudur. Hazine genel sekreterliği (1978-1980), SSK genel müdürlüğü (1976-1977) görevlerinde bulundu. 12 Eylül 1980 sonrası kurulan Bülend Ulusu hükûmetinde maliye bakanlığı yaptı (1980-1982). ANAP'tan İzmir milletvekili seçildi. Turgut Özal hükûmetinde başbakan yardımcılığına getirildi (Aralık 1983). Ocak 1989'de Özal ile siyaset anlayışında farklılık gerekçesiyle hükûmetten ayrıldı. TBMM başkanlığına seçilerek ANAP iktidarının sonuna kadar bu görevini sürdürdü. ANAP içinde liberal ve laik kesimin önde gelen isimlerindendi. Kaya Erdem Maliye Bakanlığı görevini yürütürken 1982 yılında: "Vatandaş üç-beş kuruş fazla kazanmak için kumar oynamıştır" ifadelerini kullanmıştır. Bunun üzerine on binlerce kişi yüksek faiz vaadinde bulunan şirketlere yatırdıkları parayı geri almak için başvuruda bulundu ve bunun üzerine Türkiye'de "Bankerler Olayı" yaşandı.

1959-1966 yılları arasında Eskişehir İktisadi ve Ticari İlimler Akademisinde profesör olarak ek görev yaptı "İktisadi Devlet Teşekkülleri Mevzuatı, Maliyet Muhasebesi ile ilgili Üniversite Ders Teksirleri" gibi eserleri bulunmaktadır. 1983-1999 yılları arasında 4 dönem arka arkaya İzmir milletvekilliği yaptı. Evli ve 2 çocuk babasıdır.

Ayrıca bakınız
 24 Ocak Kararları
 Bankerler Olayı

Kaynakça

1928 doğumlular
Safranbolu doğumlular
İstanbul İktisadi ve Ticari İlimler Akademisinde öğrenim görenler
Türk ekonomi akademisyenleri
TBMM 17. dönem İzmir milletvekilleri
TBMM 18. dönem İzmir milletvekilleri
TBMM 19. dönem İzmir milletvekilleri
TBMM 20. dönem İzmir milletvekilleri
Yükseköğretim Kurulu Bakanlar Kurulu kontenjanı üyeleri
Türkiye Büyük Millet Meclisi başkanları
Sosyal Sigortalar Kurumu genel müdürleri
TBMM Anayasa Komisyonu
Yaşayan insanlar
Resim aranan siyasetçiler
Anavatan Partisi mensubu siyasetçiler

Kaya Erdem