El Parque Nacional Marino Las Baulas de Guanacaste es un parque nacional de Costa Rica y un Sitio Ramsar. Se encuentra ubicado en el cantón de Santa Cruz de la provincia de Guanacaste, dentro de la bahía de Tamarindo del Golfo de Papagayo, entre los distritos de Cabo Velas y Tamarindo, a 8 km de la comunidad de Matapalo y a 20 km de Tamarindo vía terrestre y 5 km vía estero. Comprende entre otras áreas geográficas los cerros Morro y El Hermoso; las playas Carbón, Ventanas, Grande y Langosta; los manglares San Francisco, Tamarindo y Ventanas, y las islas Capitán y Verde (fluvial). Tiene una extensión de 175 km². De estos, 7.7 corresponden al sector terrestre (3,3% del área del parque), de los cuales 2,2% es terreno público (manglares y 50 metros de playa inalienables), y 1,1% son terrenos privados expropiables. El sector marino corresponde a 171.6 km² (96.8% del área del parque), o 12 millas náuticas. Pertenece al Área de Conservación Tempisque, administrada por el Sistema Nacional de Áreas de Conservación (SINAC).

El parque nacional Marino Las Baulas de Guanacaste fue creado con el fin de brindar protección a las poblaciones de tortugas baula que llegan a anidar a tres playas principales del parque: Grande (3.6 km), Ventanas (1 km) y Langosta (1.3 km), además de otros ecosistemas locales. La tortuga baula es la especie de tortuga más grande del mundo y se encuentra en peligro crítico de extinción, y la zona de desove del parque nacional Marino Las Baulas es la región de anidación más importante de esta tortuga en todo el Pacífico americano. Además, el parque también protege el manglar del estuario del río Matapalo, en el Estero de Tamarindo, el cual es un Sitio Ramsar y se considera el manglar estatuario más grande de América Latina; igualmente, el parque también protege un remanente de bosque seco localizado en el cerro El Morro.

Creación

En 1987 se creó el Refugio Nacional de Vida Silvestre Tamarindo, mediante el Decreto Ejecutivo 17566, para proteger el manglar del río Matapalo y las especies que lo habitaban. Ya desde 1988 venía existiendo un movimiento con el fin de promover este refugio a parque nacional que protegiese el hábitat de la tortuga baula, cuyo número venía disminuyendo seriamente desde el primer conteo de estas tortugas en 1980. Luego, en 1993, el estero de Tamarindo obtiene la declaratoria de humedal de importancia mundial por la Convención de Ramsar.

El parque nacional Marino Las Baulas fue creado mediante el Decreto Ejecutivo n.º 20518 del 5 de junio de 1991, fusionando la nueva área con lo que era el Refugio de Vida Silvestre Tamarindo, motivándose su creación principalmente en «la necesidad de crear dicha área silvestre protegida ante la importancia del sitio para la anidación de la tortuga baula, el interés turístico que el desove de las tortugas despierta, las perturbaciones severas que podrían causarse al permitir el desarrollo de infraestructura turística en la zona, la protección de la colonia de la tortuga baula y de otras especies de tortugas marinas y la existencia de poblaciones importantes de plantas y animales propias del bosque tropical seco». Luego, se ratificó el área protegida con la Ley 7524, del 16 de agosto de 1995. En 2008, funcionarios del parque nacional Marino Las Baulas recibieron el premio «Ojoche» del Instituto Nacional de Biodiversidad de Costa Rica por su labor en la protección del ambiente y el hábitat de la tortuga baula en este parque.

Clima

Clima tropical todo el año, típico de la región Pacífico norte de Costa Rica, con dos estaciones, la estación seca y la estación húmeda. La estación seca, que dura desde noviembre hasta abril, es seca, caliente y soleada, con poca humedad.

La estación lluviosa empieza a finales de abril o a principios de marzo y continúa hasta octubre, con cielos despejados por la mañana y tormentas al anochecer. La precipitación anual es de 1811.2 mm, con un promedio que va de 100 a 300 mm (3.9 a 11.8 pulgadas). El 95 % de la precipitación se concentra en los meses de mayo a noviembre y el 4.2 % corresponden de diciembre a abril.

La temperatura oscila entre 28 y 30 °C.

Importancia

La importancia del parque nacional Marino Las Baulas de Guanacaste, desde el punto de vista de conservación y además el atractivo turístico principal, radica en el anidamiento de la tortuga baula en las playas de estas áreas protegidas, siendo Playa Grande su principal lugar de desove, en una travesía de 7000 km en un corredor biológico marino que incluye Costa Rica como sitio de desove, luego las Islas Galápagos en Ecuador (donde ripostan para continuar la travesía, pero no desovan) y finalmente, Sudamérica, donde la ruta se ramifica. A playa Ventanas y playa Langosta también llegan baulas, pero están cerradas a la observación del público, ya que en ellas existen programas de investigación: hay biólogos contando huevos y monitoreando los nidos.

La tortuga baula es el quelonio más grande del mundo y se encuentra en peligro crítico de extinción, según la Convención para el Comercio Internacional de especies amenazadas de flora y fauna (CITES). Las amenazas para la subsistencia de la especie son múltiples: desde ser accidentalmente capturadas por pescadores en el Océano Pacífico, el uso de su carne, sus huevos y otros productos de la tortuga por los mismos humanos o animales, el desarrollo inmobiliario costero, la contaminación y el cambio climático.

Desde 1980 que se hizo el primer conteo oficial de tortugas baula que anidaban en Playa Grande (unas 200), por biólogos de Drexel University y la Indiana Purdue University, el número de estos reptiles ha venido disminuyendo progresivamente año con año: en 1996-1997 solo se lograron contabilizar 128; en 2006, 124; en 2007, 58; en 2009, 52; en la temporada 2010-2011, 33, igual cantidad de lo que se había reportado a marzo del 2012 para la temporada 2011-2012. Es decir, en los últimos 27 años se ha perdido un 90% de la población mundial de baulas.

La lucha por la protección del hábitat de la tortuga baula comenzó en 1988 con María Teresa Koberg, quien organizó a los boy scouts, estudiantes y amigos de la zona para que ayudasen en la prevención del robo de los huevos de la tortuga baula, organizando una vigorosa campaña para que se protegiera a la zona por decreto y luego por ley. Los mismos vecinos que en su pasado fueron «hueveros» –personas que saquean huevos de tortuga– ahora son guías que muestran cómo se da el proceso.

Los primeros avistamientos de las tortugas comienzan a principios del mes de octubre, considerándose el 20 de octubre como la «fecha oficial» del inicio de la temporada de apareamiento y anidación. Sin embargo, en 2005, 2008 y 2011 se observó un inusual anidamiento de una tortuga baula en el mes de junio en Playa Grande.

Las tortugas baulas anidan en intervalos de 9 a 10 días, depositan un promedio de 5-7 nidadas por año, colocan unos 60 huevos por puesta, cada 3.7 años. Las tortugas salen, hacen la «cama», abren un hueco, ponen sus huevos, lo tapan, camuflan y después se van. Esto dura entre una y dos horas. Tras 60 días de incubación, los huevos eclosionan y las nuevas crías inician su marcha hacia el mar, donde no se volverán a ver sino hasta la edad adulta. Después de la anidación migran hacia el sur, buscando las aguas cercanas a Galápagos, debido al impacto de la corriente de Humboldt.

Recursos biológicos

El clima tropical seco permite varios hábitats importantes de flora y fauna terrestre y marina, con áreas de reproducción de diferentes especies. Dentro del parque se han identificado alrededor de 117 especies de árboles y arbustos. Las especies de flores corresponden al bosque tropical seco y destacan el cocobolo (Dalbergia retusa), laurel (Cordia alliodora), tempisque (Sideroxylon tempisque), madero negro (Gliricidia sepium). Las especies dominantes en la zona costera son el panamá (Sterculia apetala), el guácimo (Guazuma ulmifolia) y el vainillo (Tecoma stans).

El mangle en su mayoría se encuentra bien desarrollado y los árboles llegan a medir hasta 25 y 30 metros. La especie dominante es el mangle rojo o caballero (Rhizophora mangle) pero es común observar otras especies como mangle negro (Avicennia germinans), mangle blanco (Laguncularia racemosa) y mangle piñuela (Pelliciera rhizophorae). En el parque se encuentran las seis especies de mangle conocidas en la costa pacífica costarricense. Aquí se encuentra el Estero de Tamarindo, el manglar estatuario más grande de Latinoamérica (500 hectáreas), declarado Sitio Ramsar, categoría otorgada solamente a humedales de importancia mundial. Además el Parque cuenta con otros esteros de menor tamaño pero de igual importancia como el estero de San Francisco y estero Ventanas. En la zona detrás de Playa Grande existe también un acuífero aluvial abierto con influencia marina.

Además del desove de la tortuga baula, las playas del parque nacional Marino Las Baulas son también zona de anidaje de las tortugas lora y verde (o negra). Dentro del parque pueden ser observadas otras especies como el zorro pelón (Didelphis marsupialis), el venado (Odocoileus virginianus), mono congo (Alouatta palliata), coyote (Canis latrans) y mapache (Procyon lotor). Por ser un área marina los reptiles, anfibios e invertebrados son abundantes y fácilmente observables. Entre los más comunes se pueden citar: el cangrejo tajalín (Cardisoma rasjum), la boa (Boa constrictor), el garrobo (Basiliscus basiliscus) y el cocodrilo (Crocodylus acutus).

También habitan en la zona del parque 139 especies distintas de aves, de las cuales 55 son migratorias latitudinales y 8 hacen migraciones o movimientos estacionales dentro del país. El 34% de estas especies necesitan de los bosques de manglar y el 52% de estas aves necesita de áreas boscosas. Entre estas especies pueden mencionarse garzas blancas y rosadas, cigüeñas, colibríes, halcones y gavilanes.

Entre estas áreas puede mencionarse el bosque seco deciduo (especies de árboles que botan el follaje en la época seca), en el cual es común encontrar especies como poro poro, laurel, indio desnudo, pochote, madroño, entre otros. También hay bosque seco semideciduo, donde la vegetación es más diversa, ya que presenta especies perennifolias (especies que mantienen el follaje todo el año), como guapinol, guanacaste, aceituno negro, ron-ron, tempisque, laurel, carao y otras más. Hay vegetación de acantilados, principalmente alrededor del cerro Morro, donde la vegetación se encuentra doblada hacia arriba por la acción de los vientos. Las especies arbóreas que se encuentran en este sector son indio desnudo, yayo, nance, flor blanca, cactus, cabuyas. Finalmente, se puede hallar también bosque de galería, formado por la combinación de especies deciduas y perennifolias.

Turismo

El parque nacional Marino Las Baulas se encuentra dentro de una de las áreas de mayor desarrollo turístico de Costa Rica. El horario del parque es de 6:00 a. m. a 6 p. m. No se permite la presencia de personas dentro de la playa después de este horario. El parque cuenta con sala de exhibición, información general, agua potable, letrinas, senderos, guías locales y reclutamiento para trabajo voluntario.

De septiembre a marzo se puede observar el desove de la tortuga baula, aunque su bajo número implica no siempre se pueda observar su anidamiento. Solo se admiten en la playa 60 personas por noche, acompañados siempre de un guía local. Durante la noche, la policía patrulla el parque para asegurarse de proteger las tortugas y sus huevos de cazadores y turistas demasiado entusiasmados y que se constituyen en una amenaza para la subsistencia de la especie, además de que el ruido y las luces artificiales desorientan a las tortugas.

Los meses de diciembre a abril son de estación seca por lo cual son recomendables las actividades de sol y playa. Las tres playas principales del parque (Grande, Ventanas y Langosta) presentan Bandera Azul Ecológica, lo que quiere decir que son limpias y seguras. En estas playas puede practicarse el surf, natación, caminatas, snorkeling o buceo superficial con mascarilla en Playa Carbón, recorridos a caballo por las zonas altas del parque y observación de las bellezas escénicas.  Se pueden hacer recorridos en bote por el estero y también a las islas Capitán y Verde, para observar el manglar, la flora y fauna, vistas panorámicas del Océano Pacífico y de la región.

En las comunidades de Playa Grande y Tamarindo existen facilidades de hospedaje, transporte, alimentación y pista de aterrizaje. Existen bastantes hoteles y restaurantes en la zona con distintos precios dependiendo de los servicios brindados.

Controversias

Entre 2008 y 2009 se intentó aprobar en la Asamblea Legislativa de Costa Rica un proyecto de ley para redefinir los límites del parque, con el objetivo central de disminuir el área terrestre del parque nacional Marino Las Baulas, crear un Refugio de Vida Silvestre de Propiedad Mixta en los sectores del Parque en los que existe propiedad privada, permitir el desarrollo de infraestructura y detener las expropiaciones necesarias para consolidar el Parque, bajo el argumento de que el precio de la expropiación de los terrenos en manos privadas que pertenecen legalmente al parque es demasiado alta (entre 750 y 800 millones de dólares), lo que fue percibido por la opinión pública como un intento para desmantelar el parque nacional en favor del desarrollo inmobiliario. Ya en 2008, el Congreso había rechazado dos proyectos similares. Dicho proyecto contó con el apoyo de los partidos Liberación Nacional y Movimiento Libertario, y la oposición del Partido Acción Ciudadana. Entidades públicas autónomas como la Universidad de Costa Rica y la Universidad Nacional de Costa Rica, recomendaron rechazar el proyecto por considerarlo basado en «supuestos imprecisos, incompletos y equivocados», así como organizaciones ecológicas nacionales e internacionales lo calificaron de «una amenaza a la conservación de la tortuga baula» y de ser un negro precedente para el Sistema Nacional de Áreas de Conservación.

La Procuraduría General de la República recomendó no aprobar el proyecto, porque «la existencia de infraestructura turística destruiría el hábitat natural de la zona» y porque el Estado costarricense desatendería los compromisos internacionales adquiridos en la Convención para la Protección de la Flora, Fauna y las Bellezas Escénicas Naturales (Ley N° 3763 del 19 de octubre de 1966), Convenio para la Conservación de la Biodiversidad y Protección de Áreas Silvestres Prioritarias en América Central (Ley N° 7433 del 14 de septiembre de 1994) y la Convención Interamericana para la Protección y Conservación de las Tortugas Marinas (Ley N° 7906 del 23 de agosto de 1999), además de que «el Estado se encuentra obligado a defender y preservar el derecho a un ambiente sano y ecológicamente equilibrado. De esa obligación se deriva la aplicación del principio precautorio o indubio pro natura, el cual dicta que cuando exista "… peligro de daño grave e irreversible, la falta de certeza científica absoluta no deberá utilizarse como razón para postergar la adopción de medidas eficaces en función de los costos para impedir la degradación del medio ambiente".»

En julio de 2011, la Contraloría General de la República de Costa Rica elaboró un informe donde responsabilizó a la Secretaría Técnica Nacional Ambiental (Setena, dependencia del ministerio de Ambiente, Energía y Telecomunicaciones encargada de valorar el impacto ambiental), entre otras cosas, por categorizar el sector de Isla Verde como zona de amortiguamiento del parque nacional Marino Las Baulas, a pesar de que su ley de creación la ubica como parte del área protegida. Finalmente, en abril del 2010, la Sala Constitucional de la Corte Suprema de Justicia de Costa Rica recomendó que se expropiaran los terrenos en favor del parque en lugar de bajarlo de categoría, en una decisión acorde con otras que había tomado con anterioridad sobre el mismo tema. El proyecto quedó sin resolver en la Comisión de Ambiente de la legislatura 2006-2010.

Véase también

 Parques nacionales de Costa Rica
 Sistema Nacional de Áreas de Conservación
 Tamarindo (Costa Rica)
 Playa Grande (Costa Rica)
 Dermochelys coriacea
 Humedal
 Manglar
 Convención de Ramsar

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Sistema Nacional de Áreas de Conservación de Costa Rica
 Página web oficial de la Lista Roja de Especies en Peligro de Extinción de la IUCN (en inglés).
 Versión en línea de la revista científica PLoS Biology (en inglés).
 Instituto Costarricense de Turismo
 The Leatherback Trust (en inglés).

Turismo en Costa Rica
Ecoturismo
Áreas protegidas establecidas en 1991
Costa Rica en 1991
Las Baulas
Parques nacionales marinos

Parque nacional marino Las Baulas


An Eulophia exaltata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Eulophia exaltata in nahilalakip ha genus nga Eulophia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eulophia

Eulophia exaltata


Andrés Ferrer de Valdecebro, también conocido por sus anagramas Sanedrio Rifer de Brocaldino y Andrés Ferrer de Brocaldino (Albarracín, 1620 - Alcalá de Henares, 1680), fue un escritor dominico, arbitrista y ornitólogo español del Barroco.

Biografía

De noble familia, profesó como dominico en el Convento de Santo Tomás de Madrid. Viajó a Nueva España y enseñó Teología en el Real Colegio de San Luis de Francia de Puebla de los Ángeles. Como rector de este colegio defendió sus privilegios y lo reformó para mejorar sus resultados y rentas. Destacó como predicador y catequista de los indios vecinos a Puebla. Vuelto a Madrid en 1675, lo nombraron profesor de Teología Moral en el colegio dominico de Santo Tomás donde había entrado años antes como novicio. Fue predicador real, confesor de los infantes y calificador del Santo Oficio. Su obra Govierno general, moral, y político (1696), más que un tratado ornitológico, es una especie de bestiario moral que incluye no sólo aves, sino criaturas mitológicas, incluso el unicornio; se inspira en la literatura emblemática, pero, siendo igual de erudito, excluye el enigma porque se dirigía fundamentalmente a los predicadores que querían elevar la condición moral del pueblo; sin embargo, se acompaña de dieciocho xilografías que representan a los animales descritos y moralizados, realizadas por Diego de Obregón. Sigue la estructura siguiente: imagen del animal grabada en xilografía, descripción, hábitat y características de cada animal, seguido de una sucesión de simbolismos y moralejas extraídas de todo lo anterior. También compuso una biografía de San Vicente Ferrer, otra de Rosa de Santa María, más reconocible como Santa Rosa de Lima, y otra del venerable dominico portugués fray João de Vasconcelos, tan virtuoso que el demonio dijo que no se mojaba cuando llovía. En El porqué de todas las cosas intenta explicar alegóricamente el mundo y extraerle su sentido moral dentro del más cerrado pesimismo barroco, inspirándose en las cuestiones aristotélicas que intentó responder Marco Antonio Zimara, su principal fuente. El libro está concebido como un catecismo, en forma de preguntas y respuestas relativas a los hombres y las mujeres, a las diferentes partes del cuerpo, a los monstruos o al sueño, entre otros asuntos.

El cetro con ojos expone su ideal de gobernante para uso del valido o privado don Juan José de Austria y su hermanastro Carlos II, a quienes está dirigida la obra. Para él los príncipes han de ser virtuosos, contrarios al ideal de Nicolás Maquiavelo. Expone las cualidades en ellos necesarias y aconseja la más adecuada elección de ministros, validos y eclesiásticos, y sobre la guerra, los tributos y el reconocimiento y premio de los méritos.

El bibliógrafo aragonés Félix de Latassa recuerda otras obras de Ferrer de Valdecebro que quedaron inéditas: la Historia de la Ciudad de Daroca añadida y aumentada con las vidas de tres santos del orden de Santo domingo naturales de ella, la Historia general de la orden de Santo Domingo desde el año 1373 hasta el de 1650, en seis tomos, o la Historia de la Religión de San Juan de Dios, en dos tomos.

Los animales en la obra de Ferrer de Valdecebro

Ferrer de Valdecebro fue autor de dos tratados dedicados a los animales terrestres y a los volátiles respectivamente . En el primero de ellos, Gobierno general moral y político hallado en las fieras y animales silvestres sacado de sus naturales propiedades y virtudes (1658), se explaya sobre el significado simbólico del león (que, nuevamente, encabeza la obra, dado su condición de rey de los animales), el elefante, el rinoceronte, el unicornio, el tigre, la onza, el leopardo, la hiena, el lobo, el lince, el oso, el jabalí, el ciervo, el toro, el camello, el caballo, el can y el cinocéfalo. Por lo que se refiere a las aves, podemos encontrar referencias al águila (para variar, la reina de las aves), el buitre, la cigüeña, la garza, el cisne, el fénix, el pelícano, el halcón, el búho, el papagayo, el ansarón, el avestruz, el pavo real, el cuervo, la paloma, el gallo, y una serie de aves consideradas monstruosas por el autor y venidas de diferentes partes del Orbe, a saber, como la arpía y el pegaso. Su bestiario, tanto para los animales terrestres como para los volátiles, está vinculado al Viejo Mundo, llamando la atención la significativa excepción del papagayo, símbolo de la nueva naturaleza americana, y con los añadidos de rigor de distintos animales fabulosos.

Como señala su principal estudioso, Roig Condomina, el mayor interés de la obra se va a situar en la gran capacidad del autor para extraer una serie de conclusiones didáctico moralizantes a partir de la conducta y de la morfología de unos animales que, aunque desconocidos para él en algunos casos, considera reales por su verosimilitud. Perteneciente a la orden de Predicadores (los dominicos), dedicó toda su vida al arte de los sermones, publicando además gran cantidad de obras repletas de consejos prácticos e índices que facilitaran el ministerio de la predicación. Se encuentra plenamente inmerso en la idea contrarreformista, de procedencia medieval, que considera a la naturaleza como un medio divino (el tópico medieval de que Dios compuso dos obras: la Creación y la Biblia) para mostrarnos todas sus verdades, por lo que su contemplación debe trascender lo sensible para poder acceder al conocimiento de Dios. Valdecebro se sirve de una tradición de la cultura animalística clásica (historiadores y filósofos de la Antigüedad), bíblica, simbólica (mitos paganos y jeroglíficos) y moralizante (textos medievales y coetáneos) para fundirlas en una orientación hacia lo que debe ser la moral de un buen cristiano, mostrando, a partir de las costumbres de los animales, qué virtudes han de cultivarse y qué vicios han de prevenirse. De hecho, en el prólogo del tomo dedicado a los cuadrúpedos, el autor menciona cómo

Sobre las fuentes consultadas cabría destacar una buena representación del mundo clásico, de los autores medievales, y de la producción simbólica y emblemática del momento, y un olvido prácticamente total de la historia natural de los siglos XVI y XVII, si exceptuamos la referencia a Escalígero. El autor adjudica a cada animal una serie de virtudes y vicios concretos, como el ánimo del león, la templanza y la grandeza del elefante, la velocidad del unicornio, la voracidad del tigre, la liberalidad de la onza, la avaricia del leopardo, la discordia de la hiena, la vista del lince, la ira del oso, la ignorancia y la gula del jabalí, la fidelidad del perro o la sabiduría del cinocéfalo. Al león, por ejemplo, nos lo presenta como el rey de las fieras:

Nos cuenta que vive en África y en Asia, nos hace una descripción física, y nos salpica su relato de elementos legendarios y moralizantes, concluyendo con la afirmación de que es el príncipe de las demás criaturas, lo que le sirve de pretexto para moralizar sobre las virtudes que debe cumplimentar el gobernante.

Obras
Peligros de la América y calamidades de la Religión Católica, Puebla de los Ángeles, 1650.
Lamentación apologética en defensa del R. P. Abrahan Bozovio contra la "Nitela Franciscana" de Dormicio Tadeo y contra el P. Fr. Pedro de Alva, Puebla de los Ángeles, 1650.
Panegírico predicado a la Congregación de la Santísima Trinidad, Puebla de los Ángeles, 1654.
Erección sacra del templo más glorioso de América, contra Cromwell, el tirano de Inglaterra, Puebla de los Ángeles, 1654.
El Orador católico o evangélico avisado y prudente o Avisos de Predicadores evangélicos, Madrid, Diego Díaz de la Carrera, 1654 (Madrid, Pablo de Val, 1658).
Anticertamen. Aprecio de las Musas. Venganza del Parnaso contra la Palestra Sacra y Tela de las Musas, Puebla de los Ángeles, 1655.
 Decentes lágrimas y sentimientos justos de los tres Estados Eclesiástico, Religioso y Secular, Puebla de los Ángeles, 1657.
 Llave de oro de la eternidad. Madrid, Pablo del Val, 1658 (Alcalá, Juan Valdés, 1664; Valencia, 1680)
 El templo de la fama, con instrucciones políticas y morales  Madrid: Imprenta Imperial, por la viuda de Ioseph Fernandez de Buendia, 1680.
 Historia de la vida maravillosa y admirable del segundo Pablo apóstol de Valencia S. Vicente Ferrer Madrid: Mateo de Llanos, 1682 (reed., 1740; Valencia, por Luis La Marca, 1701 y 1702). Reimpresa en Madrid: Francisco Martinez Abad, 1725 y Manuel de Sancha, a costa de la Real Compañía de Impresores y Libreros del Reyno, 1781.
 El Gobierno General, Moral y Político, hallado en las fieras y animales silvestres (1658); tuvo una continuación: Govierno general, moral, y político: hallado en las aves más generosas y nobles: sacado de sus naturales virtudes y propiedades (1668), al que añadió un apéndice sobre aves monstruosas en Segunda edición añadida en muchas partes y todo el libro XIX de las aves monstruosas, Madrid, Bernardo de Villadiego, 1683 en Gobierno general, moral y político, hallado en las aves ... añadido con las aves monstruosas (Madrid 1683); todo se reimprimió junto y póstumo con el título general de Govierno general, moral, y político: hallado en las fieras, y animales sylvestres: sacado de sus naturales virtudes, y propiedades, con particular tabla para sermones varios de tiempo, y de Santos (Barcelona: 1696).
 El porqué de todas las cosas, Madrid, 1668. Hay ed. moderna de Antonio Bernat Vistarini y John T. Cull, Palma de Mallorca, José J. de Olañeta, 2007.
La vara vigilante obligacion, y oficio del Principe eclesiastico; Madrid: por Diego Diaz de la Carevra, 1659.
El Orador catolico, atento y aduertido, auiso y persuasion a los neothericos oradores, Madrid [s.n.] 1658
El Superior. Polytica para todo linage de prelados: ilustrada con predicables discursos... con cinco tablas. Alcala de Henares: Fr. Diego Garcia, 1663.
Afectos penitentes de un alma convertida con motivos grandes de volverse a Dios, Alcalá, por Nicolás de Xamares, 1675.
Practica, y exercicio santo para saber hazer en todo la voluntad de Dios, Valencia, [S. i.], 1680.
Vida de Fray Juan de Vasconcelos, del Orden de Predicadores, Madrid, por la Viuda de Díaz de la Carrera, 1670.
Historia de la maravillosa vida de la V. M. y esclarecida virgen Rosa de Santa María, de la Tercera Orden de Santo Domingo, Madrid, por Pablo del Val, 1666 (reed., 1669 e Imprenta de la Viuda de Díaz de la Carrera, 1670).
El cetro con ojos: le dedica al gran Rey de España Carlos Segvndo..., Madrid: Por Francisco Sanz, en la Imprenta del Reyno, S. a. (pero 1678)

Referencias

Nacidos en Albarracín
Fallecidos en Alcalá de Henares
Escritores de España del siglo XVII
Dominicos de España del siglo XVII
Ornitólogos de España del siglo XVII
Escritores de Aragón
Ornitólogos de Aragón
Religiosos de Aragón
Calificadores del Santo Oficio

Andrés Ferrer de Valdecebro


An Glomera macdonaldii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Schltr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Oakes Ames. An Glomera macdonaldii in nahilalakip ha genus nga Glomera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Glomera

Glomera macdonaldii


රචනය/ නිර්මාණය බොහෝ විට වර්ග කර ඇත්තේ එය අනෙක් අය විසින් තේරැම් ගත හැකි මාධ්‍යයක් මගින් එහි සංගීත රචනය හා පටිගත කිරීමෙනි . (එනම් පත්‍රිකා හෝ ශබ්ධය) බොහෝ සංස්කෘතියන් බටහිර සම්භාව්‍ය සංගීත‍යේ ඇතුලත් කලින් සිතා ගත් සංගීතය ද්‍රව්‍ය හෝ නිර්මාණ වල සංකල්ප සුළු වශයන් හෝ යොදා ගනී.  රචකයෙකු නිවැරදිව ස්වර ප්‍රස්ථාර ගත කළ ද, ඔහු විසින් තව දුරටත් ගත යුතු තිරණ ඇත. කලින් නිර්මාණය කළ හා ස්වර ප්‍රස්ථාරගත කළ සංගීතය නැවතත් රචකයා විසින් කසේ ගයන කළ යුතුද යන්න තීරණය කිරීමේ ක්‍රියාවලිය "අර්ථකතනය" ලෙස හදුන්වයි.

එකම සංගීතය විවිධ රචකයන් විසින් අර්ථකථනය කරන ආකාරය බොහෝ සේ විවිධාකාර විය හැක. තමන්ගේම අර්ථකථනයන් ඉදිරිපත් කරන රචකයන් සහ ගීත රචකයන් ජන ගී සහ අන් අයගේ ගීත ගයනා කරන්නන් වැනීය දී ඇති ඇති නිශ්චිත කාලයක හා ස්ථානයක තේරීම් හා තාක්ෂණික සම්ම්ත අංගයන් ක්‍රියාකාරි ප්‍රයෝගය ලෙස හදුන්වයි. අර්ථකථනය බොහෝ විට රචකයාගේ පුද්ගලික තේරීම් හෝ සංගීතයේ අපහැදිලි අංගයන් තේරැම් කිරීමට යොදාගන්නා බැවින් මෙම අර්ථකථනය් "සම්මතයක්" ඇත.
ජෑස් සහ බ්ලුස් වැනි සමහරක් සංගීත ප්‍රභේදයන්හි රචකයාට ක්ෂණ නිර්මාණයන්හි, ප්‍රාථමික ස්වර මධ්‍යය, සමස්ව හෝ රිද්මනුකූල රාමුවේ නියැලීමට වැඩිපුර නිදහසක් ලබා දී ඇත. රචකයාට රදනා කිරීමේදී වැඩිම නිදහසක් ලබා දී ඇති ශෛලය නිදහස් ක්ෂණ නිර්මාණය ලෙස හඳුන්වන අතර මෙය හිටිවන "සිතු ආකාරයෙන්" ඉදිරිපත් කරන අතර කලින් සිතු ආකාරයක් නොවේ. ජෝර්ජීනා කොස්ටෙස්කුගේ විශ්ලේෂණයට අනුව ක්ෂණ සංගීතය සාමාන්‍යයන් ශෛලීගත හෝ ප්‍රභේද සම්මුතිය හා සම්පුර්ණයෙන් රචිත හි නිදහසේ තෝරාගත් ද්‍රව්‍ය අඩංගු වේ.නිර්මාණයක් යනු සෑම විටම ස්වර ප්‍රස්ථාරයක් හා පුද්ගලික කර්තෘත්වයක නොවේ.

තුරැගොස නිර්මාණය කරන ක්‍රියාවලිය විස්තර කිරීම මගින් සංගීතය පිළිබඳ ස්ථීර අදහසක් ලබා ගත හැක. උදාහරණයක ව‍ශයන් පරිගණක වැඩ සටහන් මගින් තෝරාගනු ලබන සුළං සීනු ශබ්ධ අහඹුවෙන් තෝරාගනු ලබන අංග ඇතුලත් සංගීතය අහඹු සංගීතය ලෙස හඳුන්වන අතර මේවායේ රචකයන් වශයන් ජෝන් කේජ් මෝටර්න් ගෙල්ඩ්මන් සහ විටොල්ඩ් ලුටෝස්ලෝස්කි හැඳින්විය හැක.

සංගීත මකණ්ඩයක රචනය, සංගීත නිර්මාණය නැමැති වචනයන් විස්තර වේ. සංගීත නිර්මාණය ක්‍රම විවිධ රචකයන් අනුව වෙනස් ව්. කෙසේ වෙතත් සෑම සංගීතය වර්ගයක්ම - ස්වයං, පුහුණු හෝ අභවිත - ගොඩනැගී ඇත්තේ සංගීත ඛණ්ඩයේ අඩංගු අංග මගිනි. පුනරාවර්තන ඉදිරිපත් කිරීමේදී හෝ අනුප්‍රතිපාදිත වලදී සංගීත නිර්මාණයන් කළ හැක. සංගීතය සම්පුර්ණයෙන් මතකයෙන් ඉදිරිපත් කළ හැකි අතර සංගීත ප්‍රස්ථාර ලිවිමෙන් හෝ මෙම ක්‍රම දෙකෙන්මද කළ හැක. බටහිර සම්බව්‍ය සංගීතයේ ක්‍රම හා ක්‍රියාමාර්ග පරීක්ෂණයෙන් නිර්මාණය අධ්‍යයනයන්ට සම්ප්‍රදායිකව බලපා ඇත. එහත් සංගීත නිර්මාණ අර්ථ දැක්විමේදී දනිදහස් ජෑස් ඉදිරිපත් කරන්නන් හා බැටළු බෙරකවරැන් වන අප්‍රිකානු බෙරකරැවන් විසින් ඒ වෙලෙහිම තැනු හිටිවන අඩංගු කිරිමට හැක.

සංගීත නිර්මාණ ඛණ්ඩයේ තේරැම්ගත යුතු වැදගත් දෙය නම් එහි තනි අංගයන්ය. සංගීතයේ විධිමත් අංගයන් තේරැම් ගැනීමෙන් ඛණ්ඩයක් නිවැරදිව නිර්මණය කර ඇති ආකාරය ව්‍යාඛාන කරගැනීමට උපකාරී වේ. සංගීතයේ විශ්ව අංගයක් නම් කෙසේ කාලයක් තුල ශබ්ධය ඇති වේද යන්නයි. ෙ‍මෙය සංගීත ඛණ්ඩයේ රිදමය ලෙස හඳුන්වයි.

සංගීත ඛණ්ඩයක් තුල වෙනස්වන තාල ඇති විට එය රැබැටෝ තාලයක් ලෙස හදුන්වයි. ඉතාලි ප්‍රකාශනයට අනුව ඛණ්ඩයක තාල වේගය වෙනස් වන්නේ  ඉදිරිපත් කරන්නාගේ ප්‍රකාශය චේතනාව මතයි. සංගීත සමෝධනයේ ඇතුළත් අහඹු ශබ්ධයන්ගේ අහඹු ස්ථාපනය, යම් තලයක් මත සිදු වන අතර සංගීත අංගයක් වශයෙන් තාලය යොදා ගනී.

සංගීත නිර්මාණය

සංගීතය නිර්මාණය කරන පුද්ගලයින් සංගීත රචකයින් ලෙස හැඳින්වේ. ඔවුන් සංගීත රචනය සඳහා යොදාගන්නා ක්‍රමවේද සංගීත නිර්මාපක ක්‍රමවේද නම්වේ. මේ යටතේ වඩාත් වැදගත්වන කුසලතා අතරට සංගීත ප්‍රස්තාර නිර්මාණය, ඒවාට අනුරූප සංගීත භාණ්ඩ තෝරා ගැනීම් සහ වාද්‍යවෘන්ද හැසිරවීම ආදිය අයත් වේ. අනෙකුත් කුසලතා අතරට ක්ෂණිකව සංගීත නිර්මාණ සිදුකර ඒ මොහොතේම ඒවා ඉදිරිපත් කිරීම, සංගීත උපකරණ පිළියෙළ කිරීම, සාම්ප්‍රදායික නොවන සංගීත භාණ්ඩ භාවිතය, සංගීත සමෝදානය සහ අනෙකුත් ශබ්ද නිර්මාපක ක්‍රමවේද අයත් වේ.

සංගීත භාණ්ඩයක‍ට වාදනය නිර්මාණය කිරීම

වාද්‍ය නිර්ණයේ කර්තවයන් වන පිළියෙල කිරීම හෝ ස්වර නිර්මාණය කිරීම රචකය හෝ වෙනයම් සැලසුම්කරුවෙකු රචකයාගේ  මධ්‍ය නිර්මාණය මත භාරගනු ලැබේ. විවිධ සාධක මත විවිධ වර්ගයේ නිර්මාණ පිලියෙල කිරීම් ඇත. එවැනි සාධක නම්, ප්‍රේක්ෂක ජනයාගේ අදහස හා ආයාමයන් , සංගීත ප්‍රභේදය හෝ ශෛලීගත පිළියම , පටිගත හෝ තත්කාල අභිවාහනය සැලකිල්ලට ගැනීම, සිටින සංගීතඥයන් හා තිබේන වාද්‍ය භාණ්ඩ වාණිජ අරමුණු හා ආර්ථික සිමා කිරිම්.

ඉහත සාධක මත රචකයා හෝ සැලසුම්කරු මුලික කාර්ය මත සංගීත භාණ්ඩයක‍ට වාද්‍ය සැලසිය යුතුය. වර්ථමාන රචකයන්ට සැබවින්ම ඕනෑම වාද්‍ය භාණ්ඩ සංකලනයට රචනා කළ හැක. සමහරක් පොදු කණ්ඩායම් කට්ටල අංගයන් හි සම්පුර්ණ වාද්‍ය මණ්ඩපයන් වෙනුවෙන්ම සංගීතය අඩංගු වේ . (සෑම වාද්‍ය භාණ්ඩ වර්ගයකින් ම සමන්විත වේ.) සුළං වෘන්දය (හෝ ප්‍රසාංගික තූර්ය වාදන කණ්ඩායම් හි විශාල අංශයන් හි අන්තර්ගත හා විශ්ලා විවිධත්වයකින් යුත් සුළං, පිත්තල සහ සමාඝාත තූර්ය භාණ්ඩ වාද්‍ය මණ්ඩපයක දැක ගත හැක.) හෝ කුටිර කණ්ඩායමක (බොහෝ විට කුටිර සංගීතය ලෙස  හඳුන්වන අවම වශයෙන් වාද්‍ය භාණ්ඩ 2 කින් යුත් නිර්මාණයක්) තවද රචකයා එක් වාද්‍ය භාණ්ඩයක් තෝරා ගෙන සංගීතය නිර්මාණය කිරීම "එකල " වශයෙන් හඳුන්වයි.

වාද්‍ය භාණ්ඩ වලට පමණක් රචනා කිරීමට රචකයන් සීමා වී නැත. ඔවුහු කටහඬ (ගීතිකා, ඕපරාව සහ තූර්යන් ඇතුලත් වේ) හෝ සමාඝාත තූර්ය භාණ්ඩ හෝ ඉලේක්ට්‍රෝනික් වාද්‍ය භාණ්ඩ ද මේ සඳහා යොදා ගනී. විකල්‍පයක් වශයන් "Masique Concrete"  අවස්ථාවේහි, රචකයා විසින් සුලභව සංගීතය සඳහා යොදා නොගන්නා විවිධ ශබ්ධ යොදා ගත හැක. එවැනි ශබ්ධ නම් යතුරැ ලියන, සයිරනය යි.

"Elizabeth Swados" ගේ  "Listening out loud" හි ඇය රචකයෙකු විසින් දැනගත යුතු වාද්‍ය භාණ්ඩයන් පිළිබඳ සම්පුර්ණ දක්ෂතාවය හා ඔවුන් අනිත් අය සමඟ අනුපුරණය කළ යුතු ආකාරය විස්තර කර ඇත. (තරඟ කිරිමක් නොවේ) මේ සඳහා ඇය දෙන උදාහරණය නම් ඇය විසින් කරණ ලද නිර්මාණයෙහි හොරණෑව ,කුඩා නලාවට වඩා උසස් වීමයි. මෙය නිර්මාණයෙහි අදහසට නොගැලපෙන බැවින් අනිවාර්යෙන්ම කුඩා නළාව යට යෑමට හේතු වේ. කාණ්ඩයකට වාද්‍ය භාණ්ඩයක් ඇතුලත් කිරීමට නම් එහි හේතුවක් තිබිය යුතු අතර මෙය රචකයා විසින් පිළිපිඹිඹු කිරීමට තැත් කරන අදහස ද මෙය තුළින් ඉස්මතු විය යුතුයි.

සංගීත සංයෝජනය


Sejladsen i 49er under Sommer-OL 2016 fandt sted i perioden 12. august - 18. august 2016.

Medaljefordeling

Turneringsformat
Der var kvalificeret 20 nationer til konkurrencen, der blev afviklet med tolv indledende sejladser efterfulgt af en medaljesejlads for de ti bedst placerede både.

Tidsplan
Nedenstående tabel viser tidsplanen for afvikling af konkurrencen:

Resultater

Bemærkninger til sejladserne:
 3. sejlads: Den danske båd blev diskvalificeret.
 5. sejlads: Den amerikanske båd blev diskvalificeret.
6. sejlads: Den portugisiske og chilenske båd blev diskvalificeret. Den polske båd fik tildelt 9,3 point efter at være udgået uretmæssigt.
 7. sejlads: Den argentinske båd blev diskvalificeret.
 9. sejlads: Den australske og chilenske båd udgik.
 Medalje sejlads: De 10 bedst placerede både efter de første 10 sejladser mødes i medaljesejladsen.

Referencer

Eksterne henvisninger
 http://jsaf-osc.jp/_userdata/2016_RioOlympic_qualification_system.pdf
 http://doc.rero.ch/record/256687/files/Olympic_Sport_Explanatory_Guide_Sailing.pdf
 http://www.sailing.org/olympics/rio2016/qualification/sailors.php#.V4muojPr0s0
 http://www.sailing.org/tools/documents/201506Rio2016QualificationSystemFINALSailingEN-%5B18947%5D.pdf
 http://www.sailing.org/olympics/rio2016/results_centre.php

49er

Sejlsport under sommer-OL 2016 – 49er


تسوكوبا  هي مدينة تتبع لمحافظة إيباراكي، اليابان. تشتهر المدينة بأنها تضم مدينة تسوكوبا للعلوم (筑波研究学園都市 تسوكوبا كينكيو غاكوين توشي) وهي مدينة محدثة في ستينات القرن العشرين، وتعتبر مدينة تسوكوبا جزءا من منطقة طوكيو الكبرى.

في 1 أبريل 2009 بلغ التعداد السكاني 209388 نسمة، بكثافة سكانية 737 نسمة/كم مربع، موزعة على مساحة 284.07 كم مربع.

تشتهر المدينة بجامعتها جامعة تسوكوبا، كما يقع جبل تسوكوبا بالقرب من المدينة بالإضافة إلى أنه في المدينة حلبة لسباق سيارات D1.

النقل
في 24 أغسطس 2005، افتتحت خدمة نقل سكك حديدية جديدة تدعى تسوكوبا إكسبريس "TX" تربط مدينة تسوكوبا مع أكيهابارا في مركز العاصمة طوكيو عبر قطار سريع يستغرق حوالي 45 دقيقة.

معاهد الأبحاث
تشتهر تسوكوبا بأنها مقر للعديد من مراكز الأبحاث وأشهرها:
 معهد البحوث الجغرافية
 منظمة بحوث الفضاء اليابانية
 المعهد الوطني لعلوم الصناعة والتقنية المتقدمة (AIST)
 حديقة تسوكوبا النباتية
 المعهد الوطني لعلوم المواد (NIMS)

توأمة المدن
 ، إرفين، كاليفورنيا
 ، كامبريدج، ماساتشوستس

مواقع خارجية
 موقع المدينة الرسمي باللغة الإنكليزية
 موقع المدينة الرسمي باللغة اليابانية

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1889
تأسيسات سنة 1889 في اليابان
مدن جامعية
مدن محافظة إيباراكي
مدن مخططة في اليابان

تسوكوبا


Thomandersia congolana, manje drvo ili grm iz kišnih šuma Konga, Gabona i DR Konga i Kameruna.

Izvori

Vanjske poveznice
JSTOR

Thomandersia

Thomandersia congolana


Joaquín Larrivey (født 20. august 1984) er en argentinsk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Argentina

Joaquín Larrivey


Tintin og mig er en portrætfilm fra 2004 instrueret af Anders Østergaard efter manuskript af Anders Østergaard.

Handling
Hvorfor bliver tegneserien Tintins oplevelser ved at fascinere sine læsere længe efter, at de er blevet voksne? Det forsøger Tintins belgiske skaber, Hergé, selv at give svaret på i et enestående, ugelangt interview, som aldrig før har været offentliggjort i sin oprindelige ordlyd. Her forklarer Hergé, hvordan Tintins eventyr var dybt forbundet med spændinger og konflikter i det tyvende århundrede og i hans eget privatliv. Tintin et moi er en selvbiografisk rejse gennem Hergés liv og geniale værk - fortalt med hans egen stemme fra de oprindelige interviewbånd.

Referencer

Eksterne Henvisninger

Film fra Danmark (administrationskategori)
Tintin-universet
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 2004

Tintin og mig


Daniel Rousta (* 21. Mai 1973 in Tübingen) war politischer Beamter im Ministerium für Finanzen und Wirtschaft des Landes Baden-Württemberg.

Biographie
Rousta absolvierte ein Studium der Rechtswissenschaft an der Rheinischen Friedrich-Wilhelms-Universität in Bonn. Er leitete von 2002 bis 2007 das Abgeordnetenbüro der stellvertretenden Vorsitzenden der SPD-Bundestagsfraktion Nicolette Kressl. Von 2008 bis 2010 war er Geschäftsführer des Netzwerks Berlin, einem Zusammenschluss von SPD-Bundestagsabgeordneten.
Ehrenamtlich war er in dieser Zeit Vorsitzender des überparteilichen "Wahlkreis e.V., ein Berliner Treffpunkt von Abgeordneten, Journalisten, Lobbyisten und Mitarbeitern des Deutschen Bundestages und der Ministerien. Ab dem 1. Mai 2010 leitete er den Landtagswahlkampf der SPD in Baden-Württemberg. Im Mai 2011 wurde Rousta als Ministerialdirektor zum Amtschef des von Nils Schmid geführten Ministerium für Finanzen und Wirtschaft des Landes Baden-Württemberg berufen. In seinem Amt war Rousta für Mittelstandspolitik, Elektromobilität und Existenzgründungsförderung zuständig. Am 21. April 2012 wurde er von Schmid aus diesem Amt entlassen. In einer Kleinen Anfrage an die Landesregierung fragte der FDP-Abgeordneten Hans-Ulrich Rülke, wie sich das Ministerium dazu verhalte, dass Rousta auf seiner privaten Facebook-Seite das große Landeswappen verwende und dort schreibe, er würde lieber "zum Zahnarzt, als zu einer Veranstaltung des Bundes der Vertriebenen gehen". Rousta hatte zuvor die Liberalen als "FDPisser" bezeichnet, nachdem die von Schmid betriebene Schlecker-Rettung am Widerstand der bayerischen FDP gescheitert war. Schmid antwortete, dass die Verwendung des Wappens und die benannte Äußerung nicht akzeptabel seien und Rousta deswegen entlassen wurde. Rousta äußerte zu seiner Entlassung, dass er ein "Wanderer zwischen den Welten" sein wollte, einerseits Amtschef eines Ministeriums und andererseits "Sprachrohr zu einer Generation oder einem Milieu, das etablierte Parteien und erst recht Regierungen" nicht erreichten. Entgegen anders lautenden Presseberichten ist Rousta nicht aus der SPD ausgetreten, sondern wechselte lediglich zu einem anderen Landesverband. Er begründete diesen Schritt durch Differenzen mit Claus Schmiedel. Rousta arbeitete anschließend wieder als Büroleiter eines Bundestagsabgeordneten und organisierte ehrenamtlich die Gründung des Wirtschaftsforums der SPD e. V., dessen Geschäftsführer er danach vom 1. Juni 2015 bis 30. September 2017 war.

Weblinks
 Presse zu Roustas Berufung ins Ministerium: neckar-chronik.de; FAZ
 Presse über Roustas Rolle im Wahlkampf 2011
 Von Rousta verfasste Artikel in der Zeitschrift Berliner Republik
 Website des unternehmerischen Berufsverband Wirtschaftsforum der SPD e.V.

Einzelnachweise

Ministerialdirektor (Baden-Württemberg)
Jurist
SPD-Mitglied
Deutscher
Geboren 1973
Mann

Daniel Rousta


السير أليك غينيس  (وُلد أليك غينيس دي كف 2 أبريل 1914 - وتُوفي 5 أغسطس 2000): هو ممثل إنجليزي حاصل على وسام رفقاء الشرف وعلى رتبة الإمبراطورية البريطانية، طبقة القائد. بعد مسيرة مهنية باكرة قضاها في العالم المسرحي، شارك غينيس في العديد من أفلام إيلنغ كوميديز، بما في ذلك فيلم ذا ليدي كيليرز وفيلم كايند هيرتز آند كورونتس، فأدى غينيس في فيلم هيرتز آند كورونتس تسعة أدوار بشخصيات مختلفة. تعاون غينيس ست مرات مع المخرج ديفيد لين: في دور شخصية هيربرت بوكيت في فيلم جريت إكسبكتشن (الآمال العظيمة) (1946)، وفي دور شخصية فاغين في فيلم أوليفر تويست (1948)، وفي دور شخصية الكولونيل نيكولسون في فيلم بريدج أون ذا ريفير كواي (جسر على نهر كواي) (1957 وهو الفيلم الذي فاز فيه بجائزة الأوسكار لأفضل ممثل)، وفي دور شخصية الأمير فيصل في فيلم لورنس أوف أربيا (لورنس العرب) (1962)، وفي دور شخصية الجنرال يفغراف جيفاغو في فيلم دكتور جيفاغو (1965)، وفي دور شخصية الأستاذ غودبولي في فيلم أيه باسدج تو إنديا (طريق إلى الهند) (1984). مثّل غينيس أيضًا دور أوبي وان كينوبي في ثلاثية جورج لوكاس الأصلية ستار وورز (حرب النجوم)، وقد رُشح لجائزة الأوسكار لأفضل ممثل مساعد في حفل توزيع جوائز الأوسكار الخمسين.

كان غينيس واحدًا من بين ثلاثة ممثلين بريطانيين، جنبًا إلى جنب مع لورنس أوليفيه وجون غيلغد، الذين انتقلوا من العمل المسرحي إلى الأفلام بعد الحرب العالمية الثانية. خدم غينيس في البحرية الملكية الاحتياطية أثناء الحرب وقاد زورق إنزال خلال غزو جزيرتي صقلية وإلبا. في الحرب مُنح الإذن للظهور في مسرحية فلار باث للحديث حول قيادة قاذفات سلاح الجو الملكي.

فاز غينيس بجائزة أوسكار، وبجائزة بافتا، وجائزة غولدن غلوب، وجائزة توني. في عام 1959 منحت الملكة إليزابيث الثانية لقب الفارس لغينيس عن خدماته التي قدمها للفنون. حصل على نجمة في ممر الشهرة في هوليوود في عام 1960، وعلى جائزة الأوسكار الفخرية للإنجازات مدى الحياة في عام 1980، وجائزة زمالة بافتا في عام 1989. ظهر غينيس في تسعة أفلام تواجدت في أعظم مئة فيلم بريطاني من جمعية الأفلام البريطانية في القرن العشرين، وقد تضمنت خمسة من أفلام المخرج ديفيد لين.

الحياة المبكرة
وُلد أليك غينيس دي كف في 155 لودرديل مانشونز ساوث، شارع لودرديل، مايدا فيل في لندن. اسم والدته قبل الزواج هو أغنيس كف، وقد وُلدت في 8 ديسمبر 1890 لوالدها إدوارد كف ولوالدتها ماري آن بينفلد. في شهادة ميلاد غينيس، يُطلق على والدته اسم أغنيس دي كف، اسم الرضيع (إذ توضع الأسماء الأولى فقط) هو أليك غينيس، ولا توجد تفاصيل عن الأب.

لم تُثبت هوية والد غينيس على نحو رسمي. منذ عام 1875، وبموجب القانون الإنجليزي، فإنه عند تسجيل ميلاد طفل غير شرعي، لا يمكن تسجيل اسم الأب في الشهادة إلا إذا كان حاضرًا وأعطى موافقته. كان غينيس نفسه يعتقد أن والده مصرفي اسكتلندي، أندرو جيديس (1861-1928)، الذي تكفل بتكاليف تعليم غينيس في مدرسة داخلية في بيمبروك لودج، ساوثبورن، وفي روبورو، إيستبورن. كان جديس يزور غينيس وأمه، أحيانًا، متظاهرًا بأنه أحد أخواله. تزوجت والدة غينيس بعد ثلاث سنوات من كابتن في الجيش الإسكتلندي اسمه ستيفين، وكان متقلب السلوك في كثير من الأحيان أو حتى عنيفًا بعض الشيء.

الوفاة
تُوفي غينيس ليلة 5 أغسطس 2000 في ميدهورست في غرب ساسكس. دُفن في مقبرة بيترسفيلد، هامبشاير.

مواقع خارجية

مراجع

أفراد عسكريون من لندن
أنجليكانيون تحولوا إلى الكاثوليكية
بريطانيون من أصل إنجليزي
حائزون على جائزة الأوسكار الفخرية
حائزون على جائزة الفيلم الأوروبي (أشخاص)
حائزون على جائزة بافتا (أشخاص)
حائزون على جائزة توني
حائزون على جائزة لورنس أوليفييه
حائزون على وسام الإمبراطورية البريطانية من رتبة قائد
رومان كاثوليك إنجليز
زمالة بافتا
ضباط البحرية الملكية البريطانية
فرسان المملكة المتحدة
كاتبون إعلانيون
كاتبون إعلانيون بريطانيون
كتاب مذكرات إنجليز
كتاب مذكرات إنجليز في القرن 20
مسرحيون إنجليز
ممثلو أفلام إنجليز
ممثلو أفلام من لندن
ممثلو تلفزيون إنجليز
ممثلون إنجليز في القرن 20
ممثلون حائزون على جائزة أوسكار لأفضل ممثل
ممثلون حائزون على جائزة غولدن غلوب لأفضل ممثل دراما
ممثلون حائزون على درجة فارس البريطانية
ممثلون كوميديون بريطانيون
ممثلون وممثلات بريطانيون
مواليد 1914
مواليد في مرليبون
وفيات 2000
وفيات السرطان في إنجلترا
وفيات بسبب سرطان الكبد

أليك غينيس


මන්දෝදරී (සංස්කෘත : मंदोदरी , අර්ථය "මෘදු උදරයක් ඇති") කුමරිය යනු හින්දු මහා කාව්‍යයක් වන රාමායනයට අනුව, ලංකාපුර රජු වූ රාවණා ගේ අග බිසවයි. රාමායනයේ සදහන් ආකාරයට ඇය සුන්දර, පක්ෂග්‍රාහී මෙන්ම ධර්මිෂ්ඨ කාන්තාවක් ලෙස නිරූපණය කරයි. ඇය පංචකන්‍යාවන් ගෙන් කෙනෙකු ලෙස ද පුරාවෘත වල සදහන් වන අතර, ඇයගේ නාමයේ ආනුභාවයෙන් පාපය දුරු වන බවද විශ්වාස කෙරේ.

මන්දෝදරී කුමරිය,මැයගේ පියාණන් මයදාන නම් වූ යක්ශ ගෝත්‍රික නවනිපැයුම් කරුවෙක්ද මව යක්ෂ ගෝත්‍රික රජෙකු වූ මායාසුර ගේ හා ආකාශ අප්සරාවක් වූ හේමා ද විය. මන්දෝදරී දාව මේඝනාද හෙවත් ඉන්ද්‍රජිත්, ආථිකාය සහ අක්ෂයකුමාර නම් පුත්‍රයන් තිදෙනෙක් වූහ. සමහර රාමායණ අනුවර්තන වලට අනුව, මන්දෝදරී යනු රාවණා විසින් පැහැර ගන්නා ලද රාම ගේ බිරිය සීතා ගේ මව වේ. ඇගේ සැමියා වූ රාවණා ගේ ක්‍රියාකලාපය සම්බන්ධව නොතකන ඇය ඔහුට ප්‍රේමය දක්වන අතරම ඔහුට නිවැරදි මාර්ගය අනුගමනය කිරීමට උපදෙස් දෙයි. මන්දෝදරී සීතා ආපසු රාම වෙත භාර දෙන මෙන් රාවණා ගෙන් ඉල්ලා සිටි නමුත් රාවණා එම ඉල්ලීම ප්‍රතික්ෂේප කරයි. රාවණා රජු කෙරෙහි ඈ තුළ වූ ප්‍රේමය හා පක්ෂපාතිත්වය රාමායණය තුළ ප්‍රශංසා කර ඇත.

මන්දෝදරී


Arabinoza este o monozaharidă de tip aldoză (mai exact o aldopentoză) și are formula moleculară C5H10O5. Compusul prezintă doi stereoizomeri: D-arabinoza și L-arabinoza.

Din punctul de vedere structural, în natură majoritatea zaharidelor sunt răspândite sub forma D, descrisă ca fiind analoagă structural cu D-gliceraldehida. Totuși, în cazul arabinozei, L-arabinoza este mai răspândită în natură decât D-arabinoza, fiind întâlnită sub formă de component al unor biopolimeri: hemiceluloza și pectina.

Obținere
O metodă clasică de sinteză organică a arabinozei presupune o degradare Wohl a glucozei.

Proprietăți
Mai jos sunt prezentate formele ciclice posibile ale arabinozei (două forme furanozice și două forme piranozice):

{| class="wikitable"
|- style="background-color:#FFDEAD;"
! colspan="2" | D-arabinoza
|-
| align="center" | α-D-arabinofuranoză
| align="center" | β-D-arabinofuranoză
|-
| align="center" | α-D-arabinopiranoză
| align="center" | β-D-arabinopiranoză
|}

Roluri
Comercializată original ca îndulcitor, arabinoza este un inhibitor enzimatic al zaharazei, o enzimă care degradează zaharoza la glucoză și fructoză la nivelul intestinului subțire. Acest efect de inhibiție enzimatică a fost validat atât în cazul rozătoarelor, cât și în cazul organismului uman.

Vezi și
 Riboză
 Xiloză

Referințe

Monozaharide

Arabinoză


Disporum, biljni rod trajnica iz porodice mrazovčevki, smješten u tribus Uvularieae. Postoji 24 priznatih vrsta raširenih po istočnoj Aziji.

Vrste
 Disporum acuminatissimum W.L.Sha
 Disporum acuminatum C.H.Wright
 Disporum bodinieri (H.Lév. & Vaniot) F.T.Wang & Tang
 Disporum calcaratum D.Don
 Disporum cantoniense (Lour.) Merr.
 Disporum hainanense Merr.
 Disporum × hishiyamanum K.Suzuki
 Disporum jinfoshanense X.Z.Li, D.M.Zhang & D.Y.Hong
 Disporum kawakamii Hayata
 Disporum leucanthum H.Hara
 Disporum longistylum (H.Lév. & Vaniot) H.Hara
 Disporum lutescens (Maxim.) Koidz.
 Disporum megalanthum F.T.Wang & Tang
 Disporum mishmiensis Hareesh & M.Sabu
 Disporum nanchuanense X.X.Zhu & S.R.Yi
 Disporum sessile D.Don ex Schult. & Schult.f.
 Disporum shimadae Hayata
 Disporum sinovietnamicum R.C.Hu & Y.Feng Huang
 Disporum smilacinum A.Gray
 Disporum tonkinense Koyama
 Disporum trabeculatum Gagnep.
 Disporum uniflorum Baker
 Disporum viridescens (Maxim.) Nakai
 Disporum xilingense X.X.Zhu & Lin Zhang

Sinonimi
 Drapiezia Blume

Izvori

Mrazovčevke

Disporum


Cristiano Caporezzo Araujo Pires Ferreira, (Currais Novos, 24 de junho de 1988), é deputado estadual, filiado ao Partido Liberal (PL), eleito pelo estado de Minas Gerais.

Membros do Partido Liberal (2006)
Deputados estaduais de Minas Gerais
Naturais de Currais Novos

Cristiano Caporezzo


Eggebæk Sogn (på tysk Kirchspiel Eggebek) er et sogn i Sydslesvig. Sognet lå dels i Ugle Herred (Flensborg Amt), dels i Mårkær Herred, Treja Herred og Bollingsted Fogderi (Gottorp Amt), nu i kommunerne Bollingsted, Eggebæk, Jerrishøj, Langsted og delvis i Tarp (Kjeldbæk og Tornskov) og Sølvested (Esperstoft, Hønning og Kokholm) i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten.

I Eggebæk Sogn findes flg. stednavne:
 Bastlund (Basland)
 Bollingsted (Bollingstedt)
 Byskov (Büschauer Holz)
 Eggebæk (Eggebek)
 Engbro
 Esperstoft
 Hønning eller Hynning
 Jerrishøj (Jerrishoe)
 Kjeldbæk (også Kilbæk, på tysk Keelbek)
 Kokholm (Kockholm)
 Gørreså, Køsaa
 Langsted (Langstedt)
 Røe
 Tornskov (Tornschau)
 Tydal (Tüdal)
 Stenholt
 Vesterskov

Litteratur
 M. Mørk Hansen og C. L. Nielsen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift med historiske og topografiske bemærkninger, 2. bind, Kjøbenhavn 1864, side 195
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, side 475

Eksterne henvisninger
 Eggebæk-Jørl Menighed / Kirchengemeinde Eggebek-Jörl

Noter

Sogne i Sydslesvig

Eggebæk Sogn


Agnes af Danmark (også Agnete, født 1249, død 1295) var en dansk prinsesse og klosterstifter.

Agnes var datter af kong Erik Plovpenning og dronning Jutta af Sachsen. Agnes var kun et år gammel, da hendes far blev myrdet af broren Abel på Slien – som derefter i et par år var konge af Danmark. Agnes mor giftede sig på ny med borggreven af Magdeburg og flyttede til Tyskland, hvorefter hendes børn voksede op ved kong Christoffer 1.s hof. Som kongedatter havde Agnes krav på slægtsgods, men det var vanskeligt for hende at hævde sine rettigheder over for den øvrige familie.

Skt. Agnete kloster

I år 1263 blev Sankt Agnete Kloster, et dominikanerkloster for kvinder, grundlagt i Roskilde – Agnes skulle være dets forstander og abbedisse. Hendes søster Jutta kom til klosteret i 1266, hvor hun overtog stillingen som priorinde. Omkring 1270 forlod de Sankt Agnete Kloster, hvorefter Jutta tog ophold hos søsteren Sofie, der var dronning af Sverige, mens Agnes' skæbne de første 15 år efter flugten er ukendt. De to prinsessers brud med klosterlivet vakte opsigt i samtiden. Kort før sin død i 1282, erklærede enkedronning Margrethe Sambiria derfor i selvforsvar, at hun intet ansvar havde haft for prinsessernens handlinger, og at de frivilligt havde valgt at tage sløret.

Agnes ser siden ud til at have fået kontrol over dele af sin fædrene arv, da hendes godstransaktioner findes dokumenteret på Sjælland. I 1286 skænkede hun gods i Hesselby til Sorø kloster og i 1288 gods i Bukkerup til Sankt Clara Kloster. Længe efter hendes død var der dog stridigheder omkring søstrenes gods mellem arvinger, konge og Skt. Agnete Kloster. Klosteret formåede omsider at sikre sig det meste af det omstridte gods og overlevede helt frem til reformationen.

Noter

Litteratur

Prinsesser fra Danmark

Agnes af Danmark


සාමාන්‍ය ව්‍යවහාරයේදී රූපය හෝ පින්තූරය ලෙසින් හැඳින්වෙන්නේ යම් වස්තුවකට සමාන පෙනුමක් සහිතව ද්විමාන ලෙස නිර්මාණය කරන ලද්දකි. එය සාමාන්‍යයෙන් භෞතික උපකරණයක් හෝ තැනැත්තකු වියහැක.

රූපය; ජායාරූපය, තිරයක ප‍්‍රදර්ශනය වන රූපය වැනි ද්විමාන හෝ පිළිමයක් වැනි ති‍්‍රමාන එකක් විය හැක. එය කැමරා, දර්පන, කාච, දුරදක්න, අන්වීක්‍ෂ ආදී ප‍්‍රකාශ උපකරණයන්ගෙන් හෝ මිනිස් ඇස හෝ ජලය තලය වැනි ස්වභාවික වස්තූන් සහ සංසිද්ධීන් විසින් ග‍්‍රහණය කරගනු ලැබිය හැක.

රූපය යන යෙදුම පුළුල් අර්ථයෙන් සිතියමක් ප‍්‍රස්ථාරයක් වගුවක් හෝ විකාරරූපි චිත‍්‍ර වැනි ද්විමාන රූප සටහනකට යෙදිය හැක. මෙම පුළුල් අර්ථයෙන් රූප ඇඳීම, සිතුවම් කිරීම, කැටයම් කිරීම වැනි අතින් සිදුකරන කි‍්‍රයාවන් මඟින් මෙන්ම මුද්‍රණය, පරිඝනක ග‍්‍රැෆික් තාක්‍ෂණය වැනි ස්වයංකී‍්‍රය ක‍්‍රමවේදයන්ගෙන්ද මේ දෙකෙහි සංයෝගයන් වන ක‍්‍රමවේදයන්ගෙන්ද රූප නිර්මාණය කළහැක.
චංචල රූපයක් යනු ඉතා කෙටි කාළයක් පමණක් පවතින්නකි. මෙය කැඩපතකින් පෙනෙන වස්තුවක්, කැමරා ඔබ්ස්ක්‍යුරාවක ප‍්‍රක්ෂේපනයක් හෝ කැතෝඩ කිරණ නලයක නිරූපනය කරන දර්ශනයක් වියහැක. ස්ථිරව පවත්නා රූපයක් දෘඩ පිටපතක් ලෙස හඳුන්වනු ලබන අතර කඩදාසි හෝ රෙදි වැනි අමුද්‍රව්‍යයක් මත එය සටහන්ගත කොට ඇත.

මනෝ රූපය කෙනෙකුගේ මනසේ පවතින්නකි. එය කෙනෙකු මතකයේ තබාගන්නක් හෝ පරිකල්පනය කරන්නක් වියහැක. එහි වස්තුව සැබෑවක් විය යුතු නැති අතර එය ප‍්‍රස්ථාරයක්, කි‍්‍රයාකාරීත්වයක් හෝ 'පරිකල්පනීය' ආස්තිත්‍යයක් වැනි විකාරරූපී සංකල්පයක් වියහැක. උදාහරණයක් ලෙස සිග්මන්ඞ් ෆ්‍රොයිඞ් කර්ණික රූප සහ සංවාද සිහිනෙන් දුටු බව පවසා සිටින ලදී. කෘතිම ධ්වනි තාක්‍ෂණයේ වර්ධනය සහ ශාබ්දික කලාවේ බිහිවීමත් සමඟ භාෂාත්මක හෝ අනුනනීය ශාබ්දික ද්‍රව්‍යයන්ගෙන් තැනුනු ගාන්ධර්වවිද්‍යාත්මක විශ්ලේෂණයෙන් ඔබ්බට ගිය ශබ්ද රූපයක් නිර්මාණය කිරීමේ හැකියාව පිලිබඳව අවධානය යොමුවී ඇත.

චංචල නොවන රූප එකතුවක් කාළය සමග වෙනස්වීම චිත‍්‍රපටය ලෙසින් හැඳින්වේ.

ඡායාරූපකරණය

පිළිබිඹුව


An Carex stramentitia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Francis M.B. Boott ngan Johann Otto Boeckeler. An Carex stramentitia in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex stramentitia


Alexei Petrovici Romanov () a fost un țarevici rus. El a fost fiul țarului Petru I și al primei sale soții, Eudoxia Lopuhina.

Copilărie
Tânărul Alexei a fost crescut de mama sa, care i-a insuflat o atitudine de dispreț față de Petru cel Mare, tatăl lui Alexei. Relațiile lui Alexei cu tatăl său au suferit din cauza urii dintre părinții săi, fiind foarte dificil pentru el să simtă afecțiune pentru persecutorul mamei sale. De la vârsta de 6 ani până la 9 ani Alexei a fost educat de către tutorele lui, Viazemski, dar, după îndepărtarea mamei lui de către Petru cel Mare la Mănăstirea din Suzdal, Alexei a primit profesori străini, care l-au învățat istoria, geografia, matematica și limba franceză.

Cariera militară
În 1703 Alexei a fost trimis în armată, devenind soldat într-un regiment de artilerie. În 1704 a participat la ocuparea orașului Narva. În această perioadă, profesorii țareviciului aveau opinii superlative cu privire la capacitățile sale intelectuale. Alexei avea puternice înclinații către arheologie și ecleziologie. Cu toate acestea, Petru dorea ca fiul și moștenitorul său să-și dedice viața noii Rusii și i-a cerut să muncească neîncetat pentru a menține bogăția și puterea Rusiei. Relațiile conflictuale dintre tată și fiu, pe lângă antipatiile personale mai vechi, au devenit, prin urmare, inevitabile. În plus, Alexei a fost supărat de faptul că tatăl său era prea ocupat pentru a petrece timp cu el în perioada trecerii de la copilărie la maturitate. El a fost abandonat în mâinile de preoților și boierilor reacționari, care l-au încurajat să-și urască tatăl și să-i dorească moartea.

În 1708 Petru l-a trimis pe Alexei la Smolensk pentru a aduna alimente și recruți și după aceea la Moscova pentru a fortifica orașul ca să facă față atacurilor regelui Carol al XII-lea al Suediei. La sfârșitul anului 1709, Alexei a mers la Dresda pentru un an. Acolo, el și-a finalizat lecțiile de limba franceză, limba germană, matematică și fortificații. După completarea educației, Alexei s-a căsătorit cu prințesa Charlotte de Brunswick-Wolfenbüttel, a cărei familie avea legături prin căsătorii cu multe dintre marile familii din Europa (de exemplu, Elizabeth, sora Charlottei, era căsătorită cu împăratul Sfântului Imperiu Roman, Carol al VI-lea, conducătorul Monarhiei Habsburgice). Inițial Alexei ar fi refuzat căsătoria și a fost încurajat de tatăl său cel puțin să o întâlnească pe prințesă înainte de a se hotărî. Cei doi tineri s-au întâlnit și s-au plăcut, iar părinții lor au aranjat căsătoria. "De ce nu ai scris să-mi spui ce crezi despre ea?", a scris Peter (pe un ton care poate fi ghicit), într-o scrisoare din data de 13 august 1710.

Contractul de căsătorie a fost semnat în luna septembrie. Nunta a fost celebrată la Torgau, Germania, pe 14 octombrie 1711. Unul dintre termenii contractului de căsătorie acceptat de Alexei a fost ca viitorii copii să fie crescuți în credința ortodoxă, în timp ce i s-a permis lui Charlotte să-și păstreze credința protestantă, înțelegere cu care susținătorii lui Alexei nu au fost de acord.

Căsnicia a mers bine în primele 6 luni, dar s-a transformat rapid într-un eșec. Alexei era aproape permanent beat și o considera pe soția lui "ciupită de vărsat" și "prea slabă". El a insistat să locuiască în apartamente separate și a ignorat-o în public.

Trei săptămâni mai târziu, mirele a fost trimis în grabă de tatăl său la Toruń pentru a supraveghea înzestrarea trupelor rusești din Polonia. În următoarele douăsprezece luni Alexei s-a aflat în mod constant în mișcare. Soția lui i s-a alăturat la Toruń, în decembrie, dar în aprilie 1712 un ukaz imperativ i-a ordonat să se alăture armatei în Pomerania și în toamna aceluiași an el a fost nevoit să-și însoțească tatăl său într-un turneu de inspecție prin Finlanda.

El a avut doi copii cu Charlotte:
 Natalia Alexeievna Romanova (3 martie 1714 – 3 noiembrie 1728)
 Petru Alexeevici Romanov (23 octombrie 1715 – 30 ianuarie 1730)
Petru Alexeevici i-a succedat ca împăratul Petru al II-lea în anul 1727. Prin moartea sa, în 1730, linia bărbătească directă a casei Romanov s-a stins.

După nașterea Nataliei în 1714, Alexei și-a adus în palat  metresa finlandeză Afrosinia. Unii istorici au speculat că disprețul lui pentru Charlotte s-a datorat mai mult originii ei străine, neortodoxe, decât aspectului ei. O altă persoană care l-a influențat pe țarevici a fost Aleksandr Kikin, un demnitar de rang înalt care intrase în dizgrația țarului și îi fuseseră confiscate moșiile.

Fuga
Imediat după întoarcerea sa din Finlanda, Alexei a fost trimis de tatăl său la Staraya Russa și Lacul Ladoga pentru a supraveghea construcția noilor corăbii. Aceasta a fost ultima misiune încredințată lui, deoarece Petru nu era mulțumit de lipsa lui de entuziasm și de performanța redusă a serviciilor lui. Cu toate acestea, Petru a făcut un ultim efort pentru a-l "recupera" pe fiul său. Pe 11 octombrie 1715, Charlotte a murit, după ce a dat naștere unui fiu, marele duce Petru, viitorul împărat Petru al II-lea. În ziua funeraliilor, Petru i-a trimis o scrisoare severă lui Alexei în care-i cerea să arate interes cu privire la afacerile de stat. Țarul a amenințat să-l scoată din succesiunea la tron dacă el nu era de acord cu planurile tatălui. Alexei i-a dat un răspuns lamentabil tatălui său, oferindu-se să renunțe la succesiune în favoarea fiului său minor, Petru. Țarul a fost de acord, punând însă condiția că Alexei să devină călugăr pentru a nu reprezenta o amenințare la adresa dinastiei.

În timp ce Alexei își cântărea opțiunile, țarul Petru i-a scris din străinătate pe 26 august 1716, îndemnându-l, dacă dorea să rămână țarevici, să i se alăture lui și armatei fără întârziere. În loc să respecte acest ordin, Alexei a fugit la Viena și a cerut protecția cumnatului său, împăratul Carol al VI-lea, care l-a trimis pentru siguranța lui mai întâi la fortăreața tiroleză Ehrenberg (lângă Reutte) și apoi la castelul Sant'Elmo din Napoli. El a fost însoțit pe parcursul călătoriei sale de Afrosinia. Faptul că împăratul german îl simpatiza în mod sincer pe Alexei și îl suspecta pe țarul Petru că are intenții criminale împotriva fiului său reiese clar din scrisoare confidențială a lui către regele George I al Marii Britanii, pe care l-a consultat în această chestiune delicată. Petru s-a simțit insultat: fuga țareviciului la un potentat străin a generat un scandal, așa că el a trebuit să fie recâștigat și adus înapoi în Rusia cu toate costurile. Această sarcină dificilă i-a fost încredințată contelui Piotr Tolstoi, cel mai viclean și mai lipsit de scrupule dintre slujitorii lui Petru.

Întoarcerea
Alexei a fost de acord să se întoarcă doar dacă tatăl său va jura solemn că nu-l va pedepsi, ci că-l va prețui ca pe un fiu și îi va permite să trăiască în liniște pe moșiile sale și să se căsătorească cu Afrosinia.

Pe 31 ianuarie 1718, țareviciul a ajuns la Moscova. Petru era deja hotărât să realizeze o anchetă pentru a descoperi misterul fugii. Pe 18 februarie a fost stoarsă o "mărturisire" de la Alexei, care îi implica pe cei mai mulți dintre prietenii lui, și apoi el a renunțat public la succesiunea la tron în favoarea fiului său, marele duce Petru Alexeevici. A urmat un regim brutal de teroare, în cursul căreia fosta țarină Eudoxia a fost adusă cu forța de la mănăstire și judecată public pentru un presupus adulter, în timp ce toți cei care au fost prieteni cu Alexei au fost trași în țeapă sau pe roată în timp ce carnea lor era smulsă cu un clește înroșit în foc, iar spatele gol sau picioarele goale erau prăjite încet pe cărbuni aprinși până când au murit. Slujitorilor lui Alexei li s-au tăiat capetele sau limbile. Toate acestea au fost făcute pentru a-i teroriza pe reacționari și a-l izola pe țarevici.

În aprilie 1718 au fost stoarse noi mărturisiri de la Alexei. Dovezile principale au fost furnizate de Afrosinia, care a afirmat că Alexei i-ar fi spus următoarele:

"Voi aduce înapoi oamenii vechi și voi alege singur alții noi potrivit voinței mele; când voi deveni suveran voi locui la Moscova și voi părăsi Sankt Petersburgul, pur și simplu, ca orice alt oraș; nu voi lansa nicio navă; voi menține trupe doar pentru apărare și nu voi porni război împotriva nimănui; voi fi mulțumit cu vechile domenii. În timpul iernii voi trăi la Moscova și în timpul verii la Iaroslavl."

În ciuda acestei mărturisiri și a altor zvonuri, nu au existat fapte care să le confirme. Cea mai rea acuzație care i s-a adus împotriva lui a fost că el a dorit moartea tatălui său. În ochii lui Petru, fiul său era acum un auto-condamnat și cel mai periculos trădător, care trebuia condamnat la moarte și executat. Dar nu se putea trece atât de ușor peste faptul că tatăl său a jurat să-l ierte și să-l lase să trăiască în pace, dacă se va întoarce în Rusia. Întreaga chestiune a fost prezentată în mod solemn unei mari adunări formate din prelați, senatori, miniștri și alți demnitari pe 13 iunie 1718. Clerul, la rândul lui, a declarat că Alexei

"...și-a pus încrederea în cei care iubeau obiceiurile vechi și pe care i-a cunoscut prin intermediul discursurilor pe care le țineau în care lăudau în mod constant obiceiurile vechi și vorbeau cu dezgust despre noutățile pe care le-a introdus tatăl lui."

Declarând jurământul ca fiind mai degrabă o chestiune civilă decât o chestiune ecleziastică, clerul a lăsat decizia în mâinile țarului.

În amiaza zilei de 24 iunie, demnitarii de la acea vreme — 126 de membri ai Senatului și magistrații care făceau parte din curtea de judecată — l-au declarat vinovat pe Alexei și l-au condamnat la moarte. Torturarea lui a continuat însă pentru că țarul Petru era disperat să-i descopere pe toți posibilii complici.

Pe 19 iunie, țareviciul slab și bolnav a primit douăzeci și cinci de lovituri cu cnutul și apoi, pe 24 iunie, a primit mai mult de cincisprezece. Pe 26 iunie, Alexei a murit în fortăreața Petru și Pavel din Sankt Petersburg, la două zile după ce senatul l-a condamnat la moarte pentru conspirație împotriva tatălui său, în care spera să-i atragă pe oamenii de rând și pe cumnatul său, împăratul german.

Referințe

Lectură suplimentară
 Matthew S. Anderson, Peter the Great (London: Thames and Hudson, 1978).
 Robert Nisbet Bain, The First Romanovs 1613–1725 (London, 1905).
 Robert K. Massie, Peter the Great, His Life and World (New York: Ballantine, 1981).
 B.H. Sumner, Peter the Great and the Emergence of Russia (London: 1950), pp 91–100.
 Fredrick Charles Weber, The Present State of Russia (2 vols.), (1723; reprint, London: Frank Cass and Co, 1968).
 Lindsey Hughes, Russia in the Age of Peter the Great (New Haven and London: Yale University Press, 1998).

Legături externe

Nașteri în 1690
Decese în 1718
Romanov
Oameni din Moscova
Prizonieri decedați în detenție în Rusia
Beneficiari ai Ordinului Sfântul Andrei

Alexei Petrovici (țarevici al Rusiei)


Matthew Shakman (Ventura, Califórnia, 8 de agosto de 1975) é um diretor de cinema, televisão, teatro e produtor estadunidense, e ex-ator infantil. Ele produziu e dirigiu WandaVision, e dirigiu episódios de The Great, It's Always Sunny in Philadelphia, Fargo e Game of Thrones. Ele é o diretor artístico da Geffen Playhouse em Los Angeles.

Biografia
Shakman nasceu e foi criado em Ventura, Califórnia. Seu pai judeu e sua mãe católica mantinham uma "família relativamente secular", sendo seu casamento inter-religioso motivo de conflito com a avó paterna judia de Shakman. Depois de atuar quando criança, começando com comerciais e conseguindo um papel regular na série Just the Ten of Us, ele se afastou para frequentar a "The Thacher School" em Ojai.

Shakman passou a frequentar a Universidade de Yale, onde se formou com dupla especialização em história da arte e teatro. Foi em Yale que Shakman se interessou pelo teatro, passando a dirigir várias produções teatrais. Após terminar a universidade, Shakman viveu na cidade de Nova York por vários anos antes de se mudar definitivamente para Los Angeles.

Carreira
Como ator infantil, Shakman interpretou Graham "J.R." Lubbock Jr. na série Just the Ten of Us (1988–1990), spin-off de Growing Pains. Seus outros trabalhos como ator na televisão incluem The Facts of Life, Highway to Heaven, Diff'rent Strokes, Night Court, Good Morning, Miss Bliss e Webster. Ele também apareceu nos filmes A Night at the Magic Castle (1988) e Meet the Hollowheads (1989).

Shakman é o fundador e diretor artístico do Black Dahlia Theatre (BDT) em Los Angeles, que foi nomeada uma das "uma dúzia de jovens companhias americanas que você precisa conhecer" pela American Theatre Magazine.

Desde 2002, Shakman dirige principalmente para a televisão. Entre seus trabalhos estão Succession, Mad Men, Six Feet Under, The Boys, The Great, House, M.D., Fargo e It's Always Sunny in Philadelphia (também produtor executivo).

Em 2014, dirigiu Cut Bank, da A24, seu primeiro longa-metragem, estrelado por Liam Hemsworth e John Malkovich.

Shakman dirigiu os episódios "The Spoils of War" e "Eastwatch" para a sétima temporada da série Game of Thrones em 2017. Em agosto do mesmo ano, Shakman foi nomeado o novo diretor artístico da Geffen Playhous, em Los Angeles.

Em 2017, a TriStar Pictures anunciou que Shakman iria dirigir sua próxima adaptação cinematográfica "live-action/híbrida" de The Phantom Tollbooth.

Em 2021, Shakman dirigiu e foi produtor executivo da minissérie WandaVision, da Marvel Studios, para o Disney+. Mais tarde naquele ano, foi revelado que Shakman iria dirigir um filme da franquia Star Trek. No final de agosto de 2022, Shakman estava em negociações iniciais para dirigir Fantastic Four, da Marvel Studios, com lançamento previsto para 2025, substituindo Jon Watts, que saiu do projeto para fazer uma pausa nos filmes de super-heróis. Em setembro, a Marvel Studios confirmou a contratação de Shakman como diretor.

Em 26 de agosto de 2022, Shakman saiu do filme Star Trek, citando "problemas de agenda".

Vida pessoal
Shakman se casou com Maggie Malone em 2012. Em 2016, eles tiveram uma filha chamada Maisie.

Filmografia

Como diretor

Cinema

Televisão

Como ator infantil

Teatro
 Wait Until Dark na Geffen Playhouse (2013)
 Bad Jews na Geffen Playhouse (2015)
 Good People na Geffen Playhouse
 Secrets of the Trade no Primary Stages
 Den of Thieves (2002)
 The Last Days of Judas Iscariot (2007)
 Placement (por Blair Singer)

Prêmios e indicações

 2021: Emmy Award (indicado)—Limited Series Direction, WandaVision
 2021: Emmy Award (indicado)—Limited Series, WandaVision
 2021: Directors Guild of America (indicado)—TV Film/Limited Series, WandaVision
 2020: Emmy Award (indicado)—Comedy Series Direction, The Great, "The Great (Pilot)"
 2018: Directors Guild of America (indicado)—Dramatic Series, Game of Thrones, "The Spoils of War"
 2012: L.A. Drama Critics Circle Milton Katselas Award for Career or Special Achievement in Direction
 2012: LA Weekly Award (indicado) - Direction of a Musical
 2011: L.A. Drama Critics Circle Award (indicado)-Direction
 2009: Garland Award, Direction
 2008: Ovation Award, Direction
 2008: GLAAD Award, LA Production
 2005: L.A. Drama Critics Circle Award for Direction
 2004: Ovation Award (indicado)-Direction
 2002: Garland Award for Direction
 2002: L.A. Weekly Award (indicado) - Direction
 1989: Young Artist Awards – Best Young Actor/Actress Ensemble in a Television Comedy, Drama Series or Special

Referências

Links externos

 Matt Shakman no IMDb
 Matt Shakman no geffenplayhouse

Nascidos em 1975
Naturais de Ventura (Califórnia)
Alunos da Universidade Yale
Cineastas dos Estados Unidos
Diretores de televisão dos Estados Unidos
Produtores de televisão dos Estados Unidos
Diretores de teatro dos Estados Unidos

Matt Shakman


Un espace réservé aux femmes est un lieu où ne peuvent entrer que les femmes (et parfois aussi leurs enfants), ce qui leur donne accès à un espace où elles n'ont pas d'interaction avec des hommes. À l'échelle mondiale et au fil de l'Histoire, de nombreuses cultures ont adopté, ou possèdent encore, des lieux réservés aux femmes.

Histoire

De nombreuses cultures ont adopté des espaces de vie séparés entre les hommes et les femmes dans un même lieu d'habitation : c'est le cas du gynécée, du harem, de l', du sérail, de la zenana, du purdah, de l'Ōoku, etc.

Les espaces réservés aux femmes sont une variante de séparation des sexes et leur application est visible dans les toilettes publiques, les voitures passager réservées aux femmes dans les transports publics ou les parkings réservés aux femmes. Ces lieux sont parfois appelés des safe spaces.

L'ouverture ou l'existence de tels lieux est parfois contestée. Des militants des droits des hommes ont intenté des actions en justice pour obtenir l'accès aux espaces réservés aux femmes, comme dans l'affaire , qui concerne un club de gym au Canada. Certaines personnes ont soulevé des objections sur la valeur et la légitimité d'espaces particuliers réservés aux femmes.

L'accès des femmes trans, avec ou sans reconnaissance juridique de leur identité, donne parfois lieu à des litiges, sur les plans à la fois éthique et juridique.

Un exemple de séparation des sexes est le cas du sport féminin.

 Exemples
 Dans les années 1910 et 1920 à Lewisburg, au Tennessee, la population encourage l'ouverture de salons pour femmes pour héberger les femmes issus du monde rural qui voyagent vers les grandes villes et les marchés pour y conclure des transactions. Le  est sans doute le dernier établissement de ce type encore ouvert.
 Un  était une salle de restauration pour dames, qui apparaît dans les années 1830, à une époque où les conventions sociales interdisent qu'une femme se présente seule en public sans être accompagnée d'un homme.

Exemples de lieux réservés aux femmes

Certains lieux ou évènements, ou certaines activités, peuvent appliquer la séparation des sexes selon des tranches horaires ou des journées définies à l'avance.

 Vestiaires, toilettes, douches... dans les lieux publics

 Places de parking réservées aux femmes
 voiture passager réservée aux femmes dans un train
 , des tuk-tuk pour femmes
 certains sex shops pour dames
 certaines librairies féministes

 Certains refuges pour femmes battues
 Certains centres hébergements d'urgence pour les personnes sans abri sont réservés aux femmes
 Clubs de sport
 Clubs féminins
 Écoles, collèges ou lycées pour femmes

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Harcèlement de rue

Bibliographie

Liens externes
 Women-only space
 Respect women's-only space
 Exploring the Value of Women-Only Space
 Women-Only Spaces: An Alternative To Patriarchy

Lieu
Féminisme
Discrimination

Espace réservé aux femmes


Reginald Wayne Miller (born August 24, 1965) is an American former professional basketball player who played his entire 18-year career in the National Basketball Association (NBA) with the Indiana Pacers. He was known for his precision three-point shooting, especially in pressure situations and most notably against the New York Knicks, for which he earned the nickname "Knick Killer". A five-time All-Star selection, Miller was inducted into the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame in 2012 and named to the NBA 75th Anniversary Team in 2021.

Miller played college basketball for the UCLA Bruins, earning third-team All-American honors as a junior in 1986. He was selected by Indiana in the first round of the 1987 NBA draft with the 11th overall pick. When he retired from playing, Miller held the NBA record for most career 3-point field goals made. He is currently fourth on the list behind Stephen Curry, Ray Allen, and James Harden. Miller led the league in free throw percentage five times and won a gold medal in the 1996 Summer Olympics. His  31 was retired by the Pacers in 2006. Miller is widely regarded as the Pacers' greatest player of all time. After his playing career, he became an NBA commentator for TNT and college basketball analyst for CBS Sports.

Early life
Miller was born in Riverside, California, and attended Riverside Polytechnic High School. He was born with hip deformities, which prevented him from walking correctly. After a few years of continuously wearing braces on both legs, his leg strength grew enough to compensate.

One of five siblings, he comes from an athletic family. His brother Darrell is a former Major League Baseball player (catcher for the California Angels); his sister Tammy played volleyball at Cal State Fullerton; and his older sister Cheryl is also a Hall of Fame basketball player. Cheryl was a member of the 1984 U.S. gold-medal-winning Olympic basketball team and is an analyst for Turner Sports. One of the family anecdotes Reggie likes to recall was when Cheryl used to beat him in games of 1-on-1 prior to his professional career. According to Reggie, they quit playing when he could finally block Cheryl's shots.

Miller says his unorthodox shooting style was developed to arc his shot over his sister's constant shot blocking. His brother, Saul, Jr., became a musician and followed in his father's footsteps in military service.

College
Miller attended the University of California, Los Angeles (UCLA), where he received a degree in history. In the 1984–85 NCAA season he helped the UCLA Bruins to an NIT championship. In Miller's senior season, 1986–87, he was an All-Pac-10 selection for the second straight year, and led the Bruins to a Pacific-10 regular-season championship and the first Pac-10 tournament championship.

The three-point field goal was added for the 1986–87 season; 69 of Miller's 247 field goals that year were three-pointers. One of his most memorable performances was in the January 24, 1987, game against the Notre Dame Fighting Irish, where he hit a  shot to put the Bruins ahead 62–59 with 10 seconds left. Another notable game was a win against defending national champion Louisville and Pervis Ellison on February 28, 1987, where Miller scored 33 points in the second half, which is still the school record.

Miller's final game was a loss in the second round of the 1987 NCAA Men's Division I Basketball Tournament to Wyoming. He finished second in all-time scoring at UCLA behind only Lew Alcindor (Kareem Abdul-Jabbar).

As of 2009, Miller still holds the UCLA single-season records for most league points, highest league scoring average, and most free throws. He also holds several individual game records. UCLA retired his No. 31 jersey in 2013, and he was inducted into the Pac-12 Conference Hall of Honor in 2010.

NBA career

Early career (1987–1993)
Miller was selected by the Pacers with the 11th pick in the first round of the 1987 NBA draft. Fans were initially upset that the Pacers chose Miller over New Castle, Indiana, native Steve Alford; fans watching the 1987 NBA draft booed Pacers President Donnie Walsh for the selection. Miller wore jersey number 31 while playing for the Pacers, backing up shooting guard John Long before he became a starter. Miller gained a respectable reputation early in his career as he led the Indiana Pacers to become a perennial playoff team.

After Chuck Person was traded from the Pacers during the 1992 offseason, Miller established himself as the Pacers' primary scoring threat. On November 28, 1992, he scored a career-high 57 points against the Charlotte Hornets in a 134–122 win at Charlotte Coliseum. In this game, Miller hit 16 of 29 field goals, 4 of 11 3-pointers, and 21 of 23 free throws. The 57 points he scored was the second-highest total in the NBA during the 1992–93 season (only Michael Jordan's 64 against Orlando on January 16 was higher), and still stands today as the Pacers' NBA franchise team record, although George McGinnis holds the Pacers all-time franchise record with 58 points in an ABA game.

Mid-career (1993–2000)
Miller became a household name during the 1994 Eastern Conference Finals against the Knicks, due to a phenomenal shooting performance in Game 5 on June 1, 1994, in which he scored 39 points (25 in the fourth quarter alone) in the Pacers' 93–86 victory at Madison Square Garden. Miller made several long 3-pointers during the quarter and engaged in an animated discussion of his ongoing performance with noted Knicks fan Spike Lee, who was, as always, seated courtside. The win gave the Pacers a 3–2 series lead over the heavily favored Knicks, but they lost the next two games and the series.

"Eight points in nine seconds"
On May 7, 1995, Miller scored eight unanswered points in 8.9 seconds in Game 1 of the Eastern Conference Semifinals against the Knicks, leading the Pacers to a 107–105 victory. With 18.7 seconds remaining and the Pacers trailing 105–99, Miller took the inbound pass from Mark Jackson, made a 3-pointer, stole the inbound pass from Anthony Mason, dribbled back behind the arc and tied the game with another 3, stunning the crowd at Madison Square Garden. On the ensuing possession, Knicks guard John Starks was fouled by Sam Mitchell. Starks missed both free throws, and although Patrick Ewing managed to get the offensive rebound, his shot was just a bit long and hit the back rim. Miller got the rebound and was fouled with 7.5 seconds left. He made both free throws. Trailing by 2, New York had one last chance to win the game but failed to get a shot off, giving the Pacers a shocking 1–0 lead in the best-of-seven series.

The Pacers outlasted the Knicks in seven games before losing to the Orlando Magic in the Conference Finals in seven games, just like the previous year. Near the end of the 1996 season, Miller fell to the floor and suffered an eye injury, leaving him unable to play in the playoffs until Game 5 of the first round against the Atlanta Hawks, where he wore goggles. The Pacers lost to the Hawks and were eliminated.

Around this time, Miller hosted a talk show on WTHR called The Reggie Miller Show. After missing the playoffs in the 1997 season, the Pacers returned to the postseason in 1998. They defeated the Cleveland Cavaliers and Knicks en route to the Eastern Conference Finals where they faced Michael Jordan and the defending champion Bulls. On May 25, 1998, the Pacers trailed Chicago 2–1 in the series and were behind 94–93 in Game 4 at home in Market Square Arena with 2.9 seconds left. Miller got free from Jordan, caught the inbound pass from Derrick McKey, turned and made a game-winning 3-pointer with 0.7 seconds to go. The Pacers eventually pushed the series to a decisive Game 7 in Chicago, a game in which the Pacers led in the fourth quarter before fading in the final two minutes. The Bulls won 88–83 and went on to win their sixth and final championship of the Michael Jordan/Scottie Pippen era.

Following Jordan's retirement, Miller and the Pacers were considered one of the favorites in the East heading into the lockout-shortened 1999 season. After earning the No. 2 seed in the East, the Pacers once again met the Knicks in the Eastern Conference Finals. That series came to a disappointing end for Indiana, as the eighth-seeded Knicks upset the Pacers in six games. In the decisive sixth game, Miller had one of the worst performances of his career, scoring just 8 points on 3-of-18 shooting from the field. He also missed seven of his eight 3-point attempts.

NBA Finals appearance

In Game 1 of the Eastern Conference Semifinals against the Philadelphia 76ers on May 6, 2000, Miller and teammate Jalen Rose each scored 40 points—becoming the highest-scoring pair of teammates in playoff history, in the Pacers' 108–91 victory. The Pacers won that series 4–2 and returned to the Eastern Conference Finals for the fifth time in seven years. This time they finally broke through, defeating the rival Knicks 4–2. Game 6 at Madison Square Garden on June 2, 2000, was sealed by Miller's 34 points, with 17 coming in the fourth quarter to help Indiana clinch the series with a 93–80 victory over the Knicks.

The Pacers advanced to the NBA Finals for the first and only time in franchise history, facing the Los Angeles Lakers led by Shaquille O'Neal and Kobe Bryant. The Pacers lost the series 4–2 as Miller averaged 24.3 points per game for the series.

Later career and retirement (2000–2005)
The Pacers struggled the next year, falling to the 8th seed in the East. In Game 1 of the First Round of the playoffs against the 76ers, Miller hit the game-winning three with 2.9 seconds left to secure a 79-78 victory. The eventual Eastern Conference champion 76ers took the next three games to give the Pacers a quick exit.

In 2002, Miller almost single-handedly eliminated the top seed and eventual Eastern Conference Champion New Jersey Nets in the fifth and final game of the first round of the playoffs. First, following two missed free throws from New Jersey's Richard Jefferson, Miller sent the game into overtime by banking in a  three-pointer at the buzzer. Next, with the Pacers down by two points in the final seconds of the first overtime, Miller drove into the lane and dunked over three Nets defenders to send the game into a second overtime. While the Pacers eventually lost to the Nets 120–109, the game added another chapter to Miller's legacy as a clutch performer.

In the twilight of his career, Miller deferred his leadership role to All-Star teammate Jermaine O'Neal. Miller was an important locker-room leader for his team and served as an inspiration to his teammates who wanted to "win one [a championship] for 'Uncle Reg'". While Miller was no longer the team's leading scorer, he remained a go-to player in crunch time to the end of his career. O'Neal's respect for Miller was most evident on January 4, 2005, when after scoring 55 points against the Milwaukee Bucks, O'Neal agreed to be taken out of the game with 1:43 remaining to preserve Miller's record of 57 points.

In 2005, following the lengthy suspensions of star teammates O'Neal, Stephen Jackson, and Ron Artest for a brawl with fans in Detroit, Miller averaged nearly 20 points per game for stretches of the season. He scored 39 points against the Los Angeles Lakers on March 18 at the age of 39. In January, Miller angrily shot down rumors that he would retire at the end of the season, saying that if he did decide to retire, he would announce it through his sister Cheryl. On February 10, Cheryl, now a sideline reporter for TNT, reported that her brother had told her the previous day that he would indeed retire.

On April 11, in a game against the Toronto Raptors, Miller passed Jerry West to move into 12th on the NBA's all-time scoring list.

Miller's last game was on May 19, 2005, at Conseco Fieldhouse, when the Pacers lost 88–79 to the Detroit Pistons in the Eastern Conference Semifinals, ending the series 4–2. In the game, Miller led the Pacers with 27 points, making 11 out of 16 field goals including four of eight three-pointers. When he was taken out with 15.7 seconds to play, the Indianapolis crowd gave him a final standing ovation. Then-Pistons coach (and former Pacers coach) Larry Brown called an additional timeout during which the Pistons players joined in the ovation, a moment which provided closure to Miller's career and to a season that had been overshadowed by the brawl between the two teams. This won the 2005 Best Moment ESPY Award.

Over his 18-year NBA career, Miller made over $105 million in salary, playing in 1,389 games for the Pacers. He is one of five NBA players who spent an entire career of 18 or more seasons with a single franchise. He is widely recognized as one of the greatest shooters in NBA history. Miller is one of only nine players to join the 50–40–90 club and has made 2,560 3-pointers in his career, which was an NBA record at the time of his retirement. His record was later broken by Ray Allen, who was later surpassed by Stephen Curry. To commemorate the NBA's 75th Anniversary The Athletic ranked their top 75 players of all time, and named Miller as the 47th greatest player in NBA history.

NBA career statistics

Regular season

|-
| style="text-align:left;"|1987–88
| style="text-align:left;"|Indiana
| 82|| 1|| 22.4 || .488 || .355 || .801 || 2.3 || 1.6 || .6 || .2 || 10.0
|-
| style="text-align:left;"|1988–89
| style="text-align:left;"|Indiana
| 74|| 70|| 34.3 || .479 || .402 || .844 || 3.9 || 3.1 || 1.3 || .4 || 16.0
|-
| style="text-align:left;"|1989–90
| style="text-align:left;"|Indiana
| 82|| 82|| 38.9 || .514 || .414 || .868 || 3.6 || 3.8 || 1.3 || .2 || 24.6
|-
| style="text-align:left;"|1990–91
| style="text-align:left;"|Indiana
| 82|| 82|| 36.2 || .512 || .348 || style="background:#cfecec;"|.918* || 3.4 || 4.0 || 1.3 || .2 || 22.6
|-
| style="text-align:left;"|1991–92
| style="text-align:left;"|Indiana
| 82|| 82|| 38.0 || .501 || .378 || .858 || 3.9 || 3.8 || 1.3 || .3 || 20.7
|-
| style="text-align:left;"|1992–93
| style="text-align:left;"|Indiana
| 82|| 82|| 36.0 || .479 || .399 || .880 || 3.1 || 3.2 || 1.5 || .3 || 21.2
|-
| style="text-align:left;"|1993–94
| style="text-align:left;"|Indiana
| 79|| 79|| 33.4 || .503 || .421 || .908 || 2.7 || 3.1 || 1.5 || .3 || 19.9
|-
| style="text-align:left;"|1994–95
| style="text-align:left;"|Indiana
| 81|| 81|| 32.9 || .462 || .415 || .897 || 2.6 || 3.0 || 1.2 || .2 || 19.6
|-
| style="text-align:left;"|1995–96
| style="text-align:left;"|Indiana
| 76|| 76|| 34.5 || .473 || .410 || .863 || 2.8 || 3.3 || 1.0 || .2 || 21.1
|-
| style="text-align:left;"|1996–97
| style="text-align:left;"|Indiana
| 81|| 81|| 36.6 || .444 || .427 || .880 || 3.5 || 3.4 || .9 || .3 || 21.6
|-
| style="text-align:left;"|1997–98
| style="text-align:left;"|Indiana
| 81|| 81|| 34.5 || .477 || .429 || .868 || 2.9 || 2.1 || 1.0 || .1 || 19.5
|-
| style="text-align:left;"|1998–99
| style="text-align:left;"|Indiana
| style="background:#cfecec;"| 50* || style="background:#cfecec;"| 50* || 35.7 || .438 || .385 || style="background:#cfecec;"|.915* || 2.7 || 2.2 || .7 || .2 || 18.4
|-
| style="text-align:left;"|1999–00
| style="text-align:left;"|Indiana
| 81|| 81|| 36.9 || .448 || .408 || .919 || 3.0 || 2.3 || 1.0 || .3 || 18.1
|-
| style="text-align:left;"|2000–01
| style="text-align:left;"|Indiana
| 81|| 81|| 39.3 || .440 || .366 || style="background:#cfecec;"|.928* || 3.5 || 3.2 || 1.0 || .2 || 18.9
|-
| style="text-align:left;"|2001–02
| style="text-align:left;"|Indiana
| 79|| 79 || 36.6 || .453 || .406 || style="background:#cfecec;"|.911* || 2.8 || 3.2 || 1.1 || .1 || 16.5
|-
| style="text-align:left;"|2002–03
| style="text-align:left;"|Indiana
| 70|| 70|| 30.2 || .441 || .355 || .900 || 2.5 ||2.4 || .9 || .1 || 12.6
|-
| style="text-align:left;"|2003–04
| style="text-align:left;"|Indiana
| 80|| 80|| 28.2 || .438 || .401 || .885 || 2.4 || 3.1 || .8 || .1 || 10.0
|-
| style="text-align:left;"|2004–05
| style="text-align:left;"|Indiana
| 66|| 66|| 31.9 || .437 || .322 ||style="background:#cfecec;"| .933* || 2.4 || 2.2 || .8 || .1 || 14.8
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|Career
| 1,389|| 1,304|| 34.3 || .471 || .395 || .888|| 3.0|| 3.0 || 1.1 || .2 || 18.2
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|All-Star
| 5 || 1 || 19.2 || .457 || .263 || .750 || 1.0 || 2.0 || 1.0 || .2 || 8.0

Playoffs

|-
| style="text-align:left;"|1990
| style="text-align:left;"|Indiana
| 3|| 3|| 41.7 || .571 || .429|| .905|| 4.0 || 2.0 || 1.0 || .0 || 20.7
|-
| style="text-align:left;"|1991
| style="text-align:left;"|Indiana
| 5 || 5|| 38.6 || .486|| .421|| .865|| 3.2 || 2.8 || 1.6 || .4 || 21.6
|-
| style="text-align:left;"|1992
| style="text-align:left;"|Indiana
| 3|| 3|| 43.3 || .581|| .636|| .800|| 2.3 || 4.7 || 1.3 || .0 || 27.0
|-
| style="text-align:left;"|1993
| style="text-align:left;"|Indiana
| 4|| 4|| 43.8 || .533|| .526|| .947|| 3.0 || 2.8 || .8 || .0 || 31.5
|-
| style="text-align:left;"|1994
| style="text-align:left;"|Indiana
| 16|| 16|| 36.0 || .448|| .422|| .839|| 3.0 || 2.9 || 1.3 || .2 || 23.2
|-
| style="text-align:left;"|1995
| style="text-align:left;"|Indiana
| 17|| 17|| 37.7 || .476|| .422|| .860|| 3.6 || 2.1 || .9 || .2 || 25.5
|-
| style="text-align:left;"|1996
| style="text-align:left;"|Indiana
| 1|| 1 || 31.0 || .412 || .333|| .867 || 1.0 || 1.0 || 1.0 || .0 || 29.0
|-
| style="text-align:left;"|1998
| style="text-align:left;"|Indiana
| 16|| 16 || 39.3 || .426|| .400|| .904|| 1.8 || 2.0 || 1.2 || .2 || 19.9
|-
| style="text-align:left;"|1999
| style="text-align:left;"|Indiana
| 13|| 13 || 37.0 || .397 || .333|| .895|| 3.9 || 2.6 || .7 || .2 || 20.2
|-
| style="text-align:left;"|2000
| style="text-align:left;"|Indiana
| 22|| 22|| 40.5 || .452 || .395 || .938 || 2.4 || 2.7 || 1.0 || .4 || 24.0
|-
| style="text-align:left;"|2001
| style="text-align:left;"|Indiana
| 4|| 4|| 44.3 || .456 || .429 || .933 || 5.0 || 2.5 || .8 || .5 || 31.3
|-
| style="text-align:left;"|2002
| style="text-align:left;"|Indiana
| 5 || 5 || 39.6 || .506 || .419 || .875 || 3.2 || 2.8 || 1.6 || .2 || 23.6
|-
| style="text-align:left;"|2003
| style="text-align:left;"|Indiana
| 6|| 6|| 29.3 || .283 || .160 || .913 || 2.3 || 2.3 || .2 || .2 || 9.2
|-
| style="text-align:left;"|2004
| style="text-align:left;"|Indiana
| 16|| 16 || 28.4 || .402 || .375 || .922 || 2.3 || 2.8 || 1.1|| .2 || 10.1
|-
| style="text-align:left;"|2005
| style="text-align:left;"|Indiana
| 13|| 13|| 33.1 || .434 || .318 || .941 || 3.1 || 1.5 || .8 || .1 || 14.8
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"|Career
| 144|| 144|| 36.9 || .449 || .390 || .893 || 2.9 || 2.5 || 1.0 || .2 || 20.6

National team career
Miller was a member of two gold medal-winning teams, the US national team for the 1994 FIBA World Championship and the Olympic men's basketball team in 1996. He averaged 17.1 points, 52.6% shooting, and was 19 for 20 from free throws and was second-leading scorer behind Shaquille O'Neal in the 1994 tournament. In 1996, he averaged 11.4 points and had the second-highest total points (91). He started 5 out of the 8 games and shared the shooting guard rotation with Mitch Richmond. He did not return to the USA Team until the 2002 FIBA World Championship. The 2002 team did not win that year's championship, losing to FR Yugoslavia in the quarterfinals. The tournament marked the first time that NBA players competed against international competition and lost. Miller was injured during the 2002 World Championships and played limited minutes.

Off the court

Miller served as the 2005 Indianapolis 500 Festival Parade Grand Marshal. Archbishop Daniel M. Buechlein, OSB of the Archdiocese of Indianapolis opened the day with the prayer "Keep these drivers safe and God bless Reggie!" before Miller waved the green flag to start the race.

In August 2005, Miller announced his plans to join TNT as an NBA analyst; his sister, Cheryl is an NBA sideline reporter for the network. Miller once served as guest host of the network television talk show Live with Regis and Kelly, filling in for host Regis Philbin. Miller is currently a host on TNT's NBA coverage and also answers "Reggie's Mailbag".
Miller's number 31 was retired at halftime in a ceremony on March 30, 2006, at Conseco Fieldhouse.

In June 2005, Miller also became a weekly contributor to The Dan Patrick Show on ESPN Radio, providing the show with commentary.
Beginning in 2011, Miller has worked as a TV analyst for the NCAA Division I Men's Basketball Championship tournament.

Miller currently splits his time between residences in Malibu, California, and Fishers, Indiana. Miller previously put his  Fishers mansion, located on Geist Reservoir up for sale for $7.5 million. The listing has since been removed without Miller selling the residence.

On August 8, 2007, Boston Celtics general manager Danny Ainge and head coach Doc Rivers discussed with him about joining their revamped roster including Kevin Garnett, Ray Allen, and longtime Celtic Paul Pierce in a reserve role. On August 12, his former coach Rick Carlisle was quoted as saying "we (Miller and I) talked about it and agreed that it was something that deserved careful consideration." On August 24, 2007, his 42nd birthday, Miller decided against any comeback, stating: "Physically, I know I could have done it. But mentally, when you do something like this, you've either got to be all in or all out. And I've decided I'm all out."

A documentary titled Winning Time: Reggie Miller vs. the New York Knicks premiered to the public on March 14, 2010, on ESPN. Miller announced in December 2009 that there would be a Special Premiere Movie event on Friday, Feb 26, at Conseco Fieldhouse. The documentary was directed by Peabody Award-winner Dan Klores.

During his career, he performed a voice role in the Disney-animated TV series Hercules; after retirement, he appeared in a comedy role in Uncle Drew in 2018 and appeared in the seventeenth season of the American reality competition television series Hell's Kitchen as one of the guest celebrity athletes assigned to contestants to serve as culinary students.

In December 2020 he was voted onto USA Cycling Board of Directors.

Achievements
 Miller played more games with the same team than all but five players in NBA history: John Stockton and Karl Malone of the Utah Jazz, Kobe Bryant with the Los Angeles Lakers, Tim Duncan with the San Antonio Spurs, and Dirk Nowitzki with the Dallas Mavericks. (On this list, only Malone played for another team, joining the Los Angeles Lakers in his final season.) Only ten other players have played in more total regular season NBA games than Miller. Over the course of his career, Miller scored 25,279 points (14th on all-time scoring list), with an average of 18.2 points per game. He shot .471 from the field, .395 from 3-point range and .888 from the free-throw line.
 Miller made the All-NBA Third Team three times throughout his career and received his only MVP votes in 1998 and 2000.
 Miller was the first Indiana Pacer to start in an NBA All-Star Game, doing so in 1995. He was also selected to the team in 1990, 1996, 1998 and 2000.
 Miller retired as the all-time NBA leader in total 3-point field goals made (2,560) (broken February 10, 2011, by Ray Allen while with the Boston Celtics).
 Miller led the league twice in three-point field goals made (1992–93, 1996–97).
 Miller made a three-pointer in 68 consecutive games from November 15, 1996 to April 6, 1997.
 Miller led the league in free throw percentage five times (, , , , )
 Miller is one of only nine members in the 50–40–90 club of players who shot 50% or better from the field, 40% or better from three-point range, and 90% or better from the free-throw line in a single season while also achieving the NBA league minimum number of makes in each category. Larry Bird, Mark Price, Steve Nash, Dirk Nowitzki, Kevin Durant, Stephen Curry, Malcolm Brogdon and Kyrie Irving are the only other players to achieve this feat.
 Miller ranks second all-time in 30-point playoff games against the New York Knicks, with nine, trailing only Michael Jordan, with 15.
 Inducted into the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame in 2012
 Miller was honored as one of the league's greatest players of all time by being named to the NBA 75th Anniversary Team

See also
 List of National Basketball Association annual free throw percentage leaders
 List of National Basketball Association career games played leaders
 List of National Basketball Association career scoring leaders
 List of National Basketball Association franchise career scoring leaders
 List of National Basketball Association career 3-point scoring leaders
 List of National Basketball Association career free throw scoring leaders
 List of National Basketball Association career minutes played leaders
 List of National Basketball Association career playoff scoring leaders
 List of National Basketball Association career playoff 3-point scoring leaders
 List of National Basketball Association career playoff free throw scoring leaders
 List of NBA players who have spent their entire career with one franchise

References

External links

 NBA history: Miller Bio
 NBA biography of Miller (1987–2004)
 Pacers.com Reggie Miller tribute
 Look back at Reggie Miller's legendary UCLA career

1965 births
Living people
1994 FIBA World Championship players
2002 FIBA World Championship players
20th-century African-American sportspeople
21st-century African-American people
African-American basketball players
African-American sports announcers
African-American sports journalists
American men's basketball players
American sports journalists
Basketball players at the 1996 Summer Olympics
Basketball players from Indianapolis
Basketball players from Riverside, California
College basketball announcers in the United States
FIBA World Championship-winning players
Indiana Pacers draft picks
Indiana Pacers players
Medalists at the 1996 Summer Olympics
Naismith Memorial Basketball Hall of Fame inductees
National Basketball Association All-Stars
National Basketball Association broadcasters
National Basketball Association players with retired numbers
Olympic gold medalists for the United States in basketball
People from Fishers, Indiana
Sportspeople from Hamilton County, Indiana
People from Malibu, California
Riverside Polytechnic High School alumni
Shooting guards
UCLA Bruins men's basketball players
United States men's national basketball team players

Reggie Miller