Presveto Lice Isusovo je naslov za određene slike za koje katolici vjeruju, da su čudesno oblikovani prikazi lica Isusa Krista.

Torinsko platno naziv je za jednu od najpoznatijih kršćanskih relikvija, a koja predstavlja uzan komad lanenog platna na kojoj se može prepoznati obris muškog tijela, uključujući Presveto Lice Isusovo. Slika dobivena iz Torinskoga platna povezana je s posebnom medaljom i također je jedna od katoličkih pobožnosti Kristu.

Različite acheiropoieta (doslovno "ne-ručno izrađeni", "koje nisu napravile ljudske ruke") svete slike i predmeti koji se odnose na Isusa Krista zabilježeni su tijekom stoljeća, a prakticirale su se i pobožnosti Presvetom Licu Isusovu. Tu pobožnost odobrili su papa Lav XIII. 1895. i papa Pio XII. 1958. godine.

U rimokatoličkoj tradiciji, Presveto Lice Isusovo koristi se zajedno s djelima zadovoljštine Isusu Kristu u određenim vjerskim zajednicama čiji su fokus takve zadovoljštine, npr. Papinska kongregacija sestara benediktinki zadovoljštine Presvetog Lica. U svom obraćanju ovoj Kongregaciji, papa Ivan Pavao II. nazvao je takva djela zadovoljštine "neprestanim nastojanjem, da se stane uz beskrajne križeve na kojima Sin Božji nastavlja biti razapet".

Vjerovanje u postojanje autentičnih slika Presvetoga Lica Isusova povezano je sa starom legendom o Mandilionu. To je naziv je za platno na kome se, prema predaji, u gradu Edesi čudesno pojavio Isusov lik i koji je predstavljao prvu ikonu u povijesti kršćanstva, odnosno model za kasnije prikazivanje Isusa.

Najstarija i najpoznatija od slika Presvetoga Lica Isusova zvala se "vera icon " (hrv. istinska slika), koja je u običnom jeziku postala poznata kao "veronika". Prema predaji, sv. Veronika susrela je Isusa na Via Dolorosa na putu za Kalvariju. Kad je zastala kako bi svojim velom obrisala krv i znoj s njegova lica, njegova se slika utisnula na tkaninu. Priča je u svom današnjem obliku zabilježena tek u srednjem vijeku. Događaj je obilježen šestom postajom križnog puta: Veronika pruža Isusu rubac.

Godine 1844. sestra Marie od Svetog Petra, redovnica karmelićanka u Toursu, u Francuskoj, izvijestila je o unutarnjem govoru u kojem joj je Isus rekao: "Oni koji će razmatrati rane na Mome Licu ovdje na zemlji, promatrat će ga blistavo na nebu." Kasnije je izvijestila o daljnjim "komunikacijama", kako ih je nazvala, s Isusom i Djevicom Marijom u kojima je bila pozvana, da širi pobožnost prema Presvetom Licu Isusovu, kao naknadu za mnoge uvrede koje je Isus pretrpio u svojoj muci. Pobožnost svetom Licu Isusovu počela se širiti među rimokatolicima u Francuskoj.

Thérèse Martin iz Lisieuxa bila je francuska redovnica koja je 1889. primila karmelski habit, a kasnije je postala poznata pod vjerskim imenom "Sveta Terezija od Djeteta Isusa i Svetoga Lica". S pobožnosti Svetog Lica upoznala ju je njena sestra Pauline, časna sestra Agneza od Isusa. Terezija je napisala mnoge molitve kako bi izrazila pobožnost Svetom Licu.

Izvori

Vidite i:
 Presveto Srce Isusovo
 Presveta Krv Isusova

Katoličanstvo
Isus

Presveto Lice Isusovo


Northchurch es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Dacorum, en el condado de Hertfordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Northchurch tiene una superficie de 15,02 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Northchurch tenía 2661 habitantes (48,18% varones, 51,82% mujeres) y una densidad de población de 177,16 hab/km². El 16,84% eran menores de 16 años, el 70,42% tenían entre 16 y 74, y el 12,74% eran mayores de 74. La media de edad era de 44,27 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 21,1% estaban solteros, el 60,28% casados, y el 18,62% divorciados o viudos.

El 94,44% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,1% de la población, mientras que el 3,46% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,01% eran blancos, el 0,83% mestizos, el 0,79% asiáticos, el 0,26% chinos, y el 0,11% de cualquier otro salvo negros. El cristianismo era profesado por el 78,06%, el budismo por el 0,19%, el hinduismo por el 0,38%, el judaísmo por el 0,41%, el islam por el 0,71%, y cualquier otra religión, salvo el sijismo, por el 0,11%. El 14,31% no eran religiosos y el 5,82% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 1215 hogares con residentes, 23 vacíos, y 3 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Hertfordshire
Parroquias civiles de Hertfordshire

Northchurch


John "Johnny" Jones (Washington D. C., ) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó una temporada en la NBA, otra más en la ABA, mientras que el resto de su carrera transcurrió en la EBA. Con 2,01 metros de estatura, jugaba en la posición de Ala-pívot.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante su etapa universitaria con los Golden Eagles de la Universidad Estatal de California, Los Ángeles, siendo uno de los cuatro jugadores que han salido de sus aulas en participar en la NBA o en la ABA.

Profesional
Tras no ser elegido en el Draft de la NBA, fichó como agente libre en octubre de  por los Boston Celtics, donde en su única temporada en el equipo consiguió el anillo de campeón, tras derrotar en las Finales a Los Angeles Lakers por 4-2, promediando en temporada regular 4,2 puntos y 2,2 rebotes por partido.

Al año siguiente no fue protegido por su franquicia, entrando en el Draft de Expansión por la llegada de nuevos equipos a la liga, siendo elegido por los Milwaukee Bucks, quienes finalmente desecharon su fichaje. Cambió de liga para fichar por los Kentucky Colonels de la ABA, pero solo llegó a jugar 15 partidos, en los que promedió 7,0 puntos y 4,0 rebotes.

Jugó posteriormente siete temporadas en la EBA, logrando sendos campeonatos en 1971 y 1975.

Estadísticas de su carrera en la NBA y la ABA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Johnny Jones en ultimatenba.com

Baloncestistas de Washington D. C.
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de la ABA
Baloncestistas de los Cal State Los Angeles Golden Eagles
Baloncestistas de los Boston Celtics
Baloncestistas de los Kentucky Colonels
Baloncestistas de los Allentown Jets
Baloncestistas de los Wilkes-Barre Barons
Baloncestistas de los Scranton Apollos
Nacidos en Washington D. C.

Johnny Jones


Jim Hall may refer to:

Sports
 Jim Hall (baseball) (died 1886), professional baseball player from 1872 to 1875
 Jim Hall (boxer) (1868–1913), Australian boxer in the late 19th century
 Jim Hall (footballer, born 1914) (1914–?), English footballer who played for Blackpool
 Jim Hall (footballer, born 1945), English footballer who made 450 Football League appearances
 Jim Hall (Australian footballer) (1919–2006), Australian rules footballer for St Kilda
 Jim Hall (announcer) (1933-2017), for the New York Giants
 Jim Hall (racing driver) (born 1935), founder of Chaparral Cars

Other
 Jim Hall (civil engineer), British professor of civil and environmental engineering
 Jim Hall (musician) (1930–2013), American jazz guitarist
 Jim Hall (computer programmer), began the FreeDOS project
 Jim Hall (body artist), Baltimore native known for his whole-body tattoo

See also
 James Hall (disambiguation)

Jim Hall


Symbol of Life ist das neunte Studioalbum der englischen Band Paradise Lost. Es erschien im Oktober 2002.

Entstehung und Stil
Für Symbol of Life konnte sich die Band nach dem weniger druckvollen Album Believe in Nothing die Dienste von Rhys Fulber (u. a. Fear Factory) sichern. Das Album wurde von Juni bis Juli 2002 in den Chapel Studios, Lincolnshire und den Dreamcatcher Recording Studios, Bradford, aufgenommen. Dabei sang Lee Dorrian beim Titel Erased mit, Joanna Stevens bei Erased, Primal und Mystify und Devin Townsend bei Two Worlds und dem Cover Smalltown Boy von Bronski Beat, das neben Xavier von Dead Can Dance den Weg auf die Limited Edition fand. Stilistisch verwendete die Band wieder einige molllastige Metal-Riffs, die elektronischen Elemente der drei Vorgängeralben werden jedoch weiterhin in starkem Maße verwendet.

Rezeption
Eduardo Rivadavia von AllMusic vergab für Symbol of Life drei von fünf Sternen. Rivadavia bezeichnete das Smalltown Boy Cover als "Beleidigung" für die Metal-Fanbasis der Band, wiewohl die Album-Highlights "meist zufriedenstellend" seien. Im Rock Hard schrieb Uwe "Buffo" Schnädelbach: "Mit Symbol of Life ist das zwischenzeitlich verloren geglaubte Paradies wieder ein ganzes Stück näher gerückt." Die Wertung war acht von zehn Punkten.

Titelliste

Isolate – 3:43
Erased – 3:31
Two Worlds – 3:29
Pray Nightfall – 4:11
Primal – 4:23
Perfect Mask – 3:46
Mystify – 3:49
No Celebration – 3:45
Self Obsessed – 3:07
Symbol of Life – 3:55
Channel for the Pain – 3:53
Xavier (Cover von Dead Can Dance) – 6:04
Smalltown Boy (Cover von Bronski Beat) – 5:20
Die Stücke 12 und 13 sind Bonustitel der limitierten Edition.

Weblinks

Einzelnachweise

Album (Dark Rock)
Album (Gothic Metal)
Album 2002
Paradise-Lost-Album

Symbol of Life


O Medalhão de Wedgwood é o primeiro medalhão contra escravidão. Um símbolo abolicionista produzido e distribuído por William Hackwood e Josiah Wedgwood em 1787 como parte da propaganda contra escravidão do grupo de filósofos, designers e arquitetos, do Comitê para a abolição do tráfico negreiro, que tinha como fundador Thomas Clarkson. O medalhão utiliza  a imagem de um homem negro, de joelhos acorrentado com suas mãos para o céu; enquanto ao seu redor está escrita a frase "Eu não sou um homem ou um irmão?".

A figura no centro do medalhão teve seu design composto por William Hackwood com o envolvimento de Wedgwood.E sendo massivamente distribuída nos Estados Unidos e Grã-Bretanha não só como um medalhão mas também como braceletes, pingentes e se tornando assim um símbolo fashion do movimento pró abolição Britânico e fazendo com que essa figura se tornasse a imagem de um homem negro mais famosa do século XVIII.

Origem
No dia 5 de julho de 1787, o grupo Sociedade para o efeito da abolição do tráfico negreiro resolveu desenvolver um símbolo para a causa no qual lutavam. A sociedade solicitou a ajuda de Josiah Wedgwood. No dia 16 de outubro de 1787 um design feito por Henry Webber foi apresentado para o Comitê da sociedade. Sobre o Design, em específico sua procedência não é totalmente exata. alguns livros e artigos dão o mérito do Design que retrata um homem negro escravizado e do lema "Eu não sou um homem ou irmão", para Henry Webber com a ajuda de Josiah Wedgwood e William Hackwood, no processo de criação de outros formatos da figura do medalhão como transformar a imagem em um escultura, porém outros artigos afirmam que quem criou de fato o Design da figura emblemática do medalhão foi William Hackwood em colaboração de Wedgwood. A única certeza no processo de criação foi a participação de Wedgwood, de acordo com Mary Guyatt apesar de Wedgwood está envolvido em produções que claramente prestavam suporte e faziam a manutenção de todo esse sistema de tráfico negreiro pelo transatlântico "É justo sugerir que (Wedgwood) teve uma certa influência sobre o resultado final do Design".

Material
A primeira técnica utilizada para conceber o medalhão foi a técnica em Jasperware preto e branco, cujo criador também era Josiah Wedgwood. Como o medalhão foi produzido em uma escala macroscópica, outros materiais foram utilizados para diferentes tipos de novos produtos provenientes do medalhão e também para viabilizar a distribuição do mesmo, alguns desses materiais foram vidro, argila queimada e metal.

Interpretações
Na imagem é possível ver um homem negro de joelhos implorando para seu mestre, ou talvez para Deus em um período onde muitos escravos foram convertidos ao cristianismo. A pergunta retórica " Eu não sou um homem ou um irmão" para muitos historiadores é interpretada como o lugar de pessoas negras no mundo, não como pessoas escravizadas mas sim como seres humanos.

Interpretações recentes destacam que a imagem de um homem negro de joelhos quase desumanizado e em uma perspectiva de fraqueza e submissão, apesar de naquele período ter tido uma eficácia para causa abolicionista, porém já era uma posição de deferência e fraqueza que uma sociedade branca estava habituada a ver de uma pessoa negra. Mary Guyatt destaca que: Não apenas o escravo é retratado em uma postura fraca, suplicando de joelhos dobrados e castrado por suas correntes, mas está implícito que seu apelo é dirigido à sociedade branca, bem como ao céu. E como a súplica exige que se estabeleça uma hierarquia de poder, o escravo é claramente a parte submissa, um objeto não ameaçador cujo objetivo é despertar a piedade nos corações dos potenciais convertidos à causa abolicionista. De fato, Wedgwood, ao sugerir que uma xilogravura do mesmo escravo fosse usada para introduzir um panfleto da Sociedade, descreveu-o como uma "figura patética" que "aumentaria um pouco seu efeito.

Comitê para abolição do tráfico negreiro
O Comitê foi fundado em 1787 por Thomas Clarkson, e era composto por cientistas, empreendedores, designers, filósofos, poetas e arquitetos que tinham como ideal a abolição da escravidão e o fim do tráfico negreiro pelo transatlântico. A missão principal da sociedade era informar a população sobre o tratamento desumano e imoral que Africanos escravizados sofriam em decorrência da escravidão.

Parte da campanha contra o escravagismo era a publicação de livros pró abolição, posters, cartas e panfletos. E com esse intuito foi a criado o Medalhão de Wedgwood. A campanha foi sucedida em questão de alcance e fez com que o medalhão de se tornasse a imagem de um homem negro mais famosa do século XVIII. Segundo Clarkson: Mulheres os usavam em braceletes, e outros os usavam de maneira ornamental como grampos para seus cabelos. Por fim, generalizou-se o gosto por usá-los e, assim, a moda, que geralmente se limita a coisas sem valor, foi vista pela primeira vez no honroso ofício de promover a causa da justiça, da humanidade e da liberdade

Distribuição

No ano de 1790, milhares de medalhões foram distribuídos, porém com formatos e moldes diferentes que nem sempre refletiam a imagem completa e nem todos tinham a mesma precisão em detalhamento/ricos em detalhes. Alguns foram largamente distribuídos e simplificados em uma versão de duas cores em Jasper, produzidos por Wedgwood.

Uma parcela dos medalhões foram enviados a Thomas Clarkson assim como também para Benjamin Franklin nos Estados Unidosque escreve para Wedgwood: Estou convencido de que[o medalhão] pode ter o mesmo efeito do que o melhor panfleto escrito a favor dessas pessoas oprimidas
Os medalhões também eram compartilhados em reuniões do comitê abolicionista, em tavernas, eventos privados mas a chave do seu sucesso foi a distribuição em outros formatos como pingentes, braceletes, broches, brincos que eram comercialmente disponibilizados nos Estados unidos. Alguns historiadores afirmam que Wedgwood financiou o custo da produção e distribuição.

Legado
Em 1827, com a influência do medalhão de Wedgwood, foi produzido o Design de outro medalhão, agora no centro da figura havia uma mulher escravizada, de joelhos fazendo súplicas para Deus enquanto segura suas correntes. Essa imagem foi um símbolo emblemático pois foi usada por mulheres britânicas que não só lutavam contra a escravidão no século 19 mas também para ter voz assim como os homens.

Ligações Externas
Medalhão Anti-escravidão Wedgwood
História como fonte artística
Reconhecendo estereótipos racistas
Creamware e Queensware
Açúcar e a escravidão
Design
Abolicionismo no Reino Unido
Imperialismo
Escravidão na Europa

Medalhão de Wedgwood


Las nanofibras son fibras con diámetros en un rango de nanómetro. Pueden ser generadas a partir de diferentes polímeros y de ahí el que tengan diferentes propiedades físicas y una aplicación potencial.

Existen muchos diferentes métodos para crear nanofibras, incluyendo electro spinning o electro hilado, auto ensamblaje, síntesis de plantilla y fase de separación de inducción termal.

Tienen muchas posibilidades tecnológicas y comerciales. Se usan en ingeniería de tejidos, entrega de fármacos, diagnóstico de cáncer, batería de aire de litio, sensores ópticos y filtración de aire.

Historia
1887- Sr. Charles Vernon Boys hace experimentos con spinning eléctrico. El usa un pequeño plato, aislado y conectado con una máquina eléctrica. El principio de Nanofibras son un producto de una posibilidad en estos experimentos.

1902- William James Morton describe un método de fluidos dispersos en la patente de US en Nueva York.

1934-1944- Anton Formhals publica un número de patentes describiendo la instalación experimental para producción de fibras de polímeros usando fuerza electrostática.

1952- Bernard Vonnegut y Raymond Neubauer producen una secuencias de gotas uniformes altamente electrificadas de alrededor de 0.1 mm en diámetro.

1955- Vadim G. Drozin investiga la dispersión de una serie de líquidos en aerosoles bajo altos potenciales eléctricos.

1959- Richard Feynman de CalTech describe un proceso en el cual científicos podrían manipular y controlar átomos individuales y moléculas. Él es conocido como "El Padre de la nanotecnología".

1966- Harold L. Simons patenta un instrumento para producir textiles no tejidos ultra delgados y ultra ligeros con patrones varios.

1971- Peter K. Baumgartner hace un dispositivo para el electrospinning de textiles de acrílico con un diámetro de 0.05- 1.1 micronanómetros.

1974- Norio Taniguchi de la Universidad de Ciencias de Tokya el término de nanotecnología.

2003- Oldřich Jirsák con su equipo de la Universidad Técnica de Liberec (Rep. Checa) crea el electrospinning, un método patentado con una producción en masa continua de nanofibras.

2005- Ladislav Mareš (Rep. Checa) y su equipo desarrollan la primera máquina de producción en masa de nanofibras para el uso industrial.

2010- Jan Halada (Rep. Checa) crea la primera fábrica de producción en masa de nanofibras en Litvinov.

Obtención
Un proceso convencional para obtener fibras comunes consiste en el hilado en el que un polímero fundido o en solución se hace pasar por una boquilla a cierta velocidad y temperatura. Además se estira el material buscando darle más módulo y resistencia. Pero para obtener una nanofibra, se utiliza lo que se llama electrohilado (electrospinning), que permite producir filamentos continuos cien veces inferiores a los métodos convencionales. Dichos filamentos se depositan en una membrana o malla no tejida llamada material nanofibroso.

Propiedades
En el material nanofibroso la relación superficie-volumen es muy elevada. Las estructuras obtenidas generan sistemas dinámicos que pueden variar tanto el tamaño de los poros como la forma. Las propiedades de flexibilidad, tenacidad y resistencia a la tracción son imposibles de conseguir con otros materiales de estructuras convencionales.

Aplicaciones
La baja densidad y elevado volumen de los poros hacen a estos materiales apropiados para dispositivos biomédicos como el sistema de liberación controlada de fármacos o la obtención de cosméticos.

También para principios activos e ingeniería de tejidos; prendas de vestir, implementos de limpieza y hasta productos industriales de catálisis, filtrado, barrera y aislamiento, pilas, transistores, óptica, tecnología de la información y del sector espacial.

Filtración de aire
Las Nanofibras pueden ser utilizadas en filtros para proteger personas de virus, bacterias, smog, polvo, alergenos y otras partículas. Eficiencia de filtración es de alrededor de 99,9% y el principio de filtración es mecánico.

Las partículas ahí son más grandes que los poros en la red de nanofibras, pero las partículas de oxígeno son lo suficientemente pequeñas pasar a través de ellas. Únicamente una compañía incorpora nanofibras en productos ordinarios en el 2019. Los productos utilizan nanofibras para filtrar aire y proteger la salud de las personas, puede ser con mallas para ventanas, máscaras respiratorias, cubre bocas o bandanas con una membrana de nanofibras. El proyecto con la bandana de nanofibras fue presentado en Kickstarter a finales del 2018 y fondeado exitosamente.

Textiles para uso deportivo
Los textiles para uso deportivo con membrana de nanofibras incorporadas a este, está basado en la tecnología moderna de nanofibras en donde la parte principal de la membrana consiste de fibras con un diámetro 1000 veces más delgado que el pelo humano. Esta densidad extrema "cierne" con más de 2,5 billones de poros por centímetro cuadrado mucho más eficientes con removimiento de vapor y brinda un mejor nivel de resistencia al agua.

En el lenguaje de números, el textil de nanofibras brinda los siguientes parámetros:

 RET 1.0 permeabilidad al vapor y 10,000 mm de columna de agua (esta versión es para preferencia de mayor respirabilidad)
 RET 4.8 permeabilidad al vapor y 30, 000 mm de columna de agua (esta versión es para preferencia de mayor resistencia al agua)

La nanofibra para ropa y las membranas para zapato contienen poliuretano, así que su producción no es dañina para la naturaleza. Las membranas para ropa deportiva están hechas de nanofibras reciclables.

Referencias

Nanomateriales
Fibras sintéticas

Nanofibra


Alper Canıgüz (d. 1 Ocak 1969, İstanbul), Türk yazar.

Darüşşafaka Lisesi ve Boğaziçi Üniversitesi psikoloji bölümünü bitirdi.

Romanları
 Tatlı Rüyalar (2000)
 Oğullar ve Rencide Ruhlar (2004)
 Gizliajans (2008)
 Cehennem Çiçeği (2013)
  Kan ve Gül (2017)
 Kıyamet Park - Bir Kamu Davası 3 (2021)

Dış bağlantılar
 Alper Canıgüz röportajı

1969 doğumlular
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Boğaziçi Üniversitesi Fen-Edebiyat Fakültesinde öğrenim görenler
Afili Filintalar
Yaşayan insanlar
Resim aranan yazarlar
İstanbul doğumlu yazarlar
Darüşşafaka'da öğrenim görenler

Alper Canıgüz


Cold Spring station is a commuter rail stop on the Metro-North Railroad's Hudson Line, located in Cold Spring, New York.

History

The Hudson River Railroad was built through Cold Spring in 1851 in order to expand the Troy and Greenbush Railroad from the Albany area to New York City. HRR was acquired by the New York Central Railroad in 1864, which also built a depot here in 1893. A pedestrian tunnel was added in 1929 connecting the two sections of Main Street, and a road bridge over the tracks was built in 1930, but the station was closed to passengers in 1954, despite remaining in use.

As with all stations along the Hudson Line, it was converted into a Penn Central Railroad station upon the merger of NYC with Pennsylvania Railroad in 1968. Bankruptcy for Penn Central in 1970 forced them to turn passenger service over to the MTA in 1972, the same year that the former station house was converted into a restaurant after spending 18 years as a car dealership.

MTA control of passenger service continued through the period when it was taken over by Conrail in 1976, and then by Metro-North Railroad in 1983. Cold Spring station was one of the last stations within the system to be rebuilt and relocated with high-level platforms, a pedestrian bridge, and elevators. The former station house is within the boundaries of the Cold Spring Historic District. The current Cold Spring station is located slightly south of the old one, still standing at the foot of Cold Spring's Main Street. Walkways on both sides of the tracks connect the old and new station, and the pedestrian tunnel built by New York Central Railroad is still in use today by both commuters and local residents.

Station layout
The station has two high-level side platforms each six cars long.

Notable places nearby
Chuang Yen Monastery
Hudson Highlands
Storm King Mountain

References

External links

Cold Spring Metro-North Station (TheSubwayNut)

 Platforms from Google Maps Street View

Metro-North Railroad stations in New York (state)
Former New York Central Railroad stations
Railway stations in Putnam County, New York

Cold Spring station (Metro-North)


Sergio Rico González () este un fotbalist spaniol legitimat la echipa Paris Saint-Germain, fiind în același timp și component al echipei naționale a Spaniei.

Statistici

Palmares
Sevilla
UEFA Europa League: 2014–15, 2015–16

Note

Fotbaliști ai FC Sevilla
Fotbaliști spanioli
Fotbaliști ai Paris Saint-Germain FC

Sergio Rico


Hedyscepe, monotipski rod palmi smješten u podtribus Rhopalostylidinae, dio tribusa Areceae, potporodica Arecoideae. Jedina je vrsta H. canterburyana endem sa otoka Lord Howe.

Sinonimi
 Kentia canterburyana C.Moore & F.Muell.
 Veitchia canterburyana (C.Moore & F.Muell.) H.Wendl.

Izvori

Rhopalostylidinae

Hedyscepe


Die Kanadische Badmintonmeisterschaft 1956 fand Anfang März 1956 in Calgary statt.

Finalresultate

Literatur
 The Vancouver Sun, 12. März 1956, S. 14.
 The Vancouver Sun, 10. März 1956, S. 19.

1956
Badminton 1956
Badmintonwettbewerb in Calgary

Kanadische Badmintonmeisterschaft 1956


Los momentos puede referirse a:

 Los momentos, famosa canción del cantautor chileno Eduardo Gatti, antiguo músico de Los Blops.
 Los momentos / La mañana y el jardín, sencillo de 1971 de Los Blops que contiene como lado A a dicha canción.
 Los Momentos, sexto álbum de estudio de la cantante-compositora mexicana Julieta Venegas.

Los momentos


Blackwater or Black Water may refer to:

Health and ecology
 Blackwater (coal), liquid waste from coal preparation
 Blackwater (waste), wastewater containing feces, urine, and flushwater from flush toilets
 Blackwater fever, an acute kidney disease
 Blackwater river, a classification of river with dark-colored waters

Places
 Blackwater, Queensland, a coal mining area in Australia
 Blackwater, Ontario, a community in the Township of Brock, Ontario, Canada
 Blackwater, County Wexford, a rural village in Ireland

United Kingdom
 Blackwater, Cornwall, a village
 Blackwater, Dorset, a small hamlet
 Blackwater, Hampshire, a small town
 Blackwater railway station
 Blackwater, Isle of Wight, a village
 Blackwater railway station (Isle of Wight), a former station
 Blackwater Reservoir, a reservoir in the Scottish Highlands

United States
 Blackwater, Arizona, a census-designated place in Pinal County
 Blackwater National Wildlife Refuge, a waterfowl sanctuary in Maryland
 Blackwater, Missouri, a city
 Blackwater, New Mexico, a power exchange between Texas and New Mexico
 Blackwater Dam, a flood control dam in New Hampshire
 Blackwater Draw, an archaeological site in New Mexico and a dry watercourse that extends across the Llano Estacado, Texas
 Blackwater Canyon, a gorge in West Virginia

Rivers
 Black Water (Conon), a river in the highlands of Scotland
 Blackwater River (Kerry), a river in County Kerry
 River Blackwater, County Cavan, a river in the north-west of County Cavan, Ireland
 Munster Blackwater, a river in the counties of Kerry, Cork, and Waterford, Ireland, also known as Blackwater
 Kells Blackwater, a river in the counties of Cavan and Meath, Ireland, also known as the Leinster Blackwater
 River Blackwater (Northern Ireland), a river which runs through County Armagh and County Tyrone, Northern Ireland, as well as County Monaghan, Ireland
 River Blackwater, Essex, England.

Film and television
 Black Water (2007 film), an Australian horror/thriller film
 Black Water (2018 film), an action thriller starring Jean-Claude Van Damme and Dolph Lundgren
 "Blackwater" (Game of Thrones), an episode of Game of Thrones
 "Black Water", an episode of NCIS
 Blackwater (TV series), Scandinavian television drama (2023)

Books
 Blackwater, a 1983 serial horror novel by Michael McDowell
 Black Water (novella), a 1992 novella by Joyce Carol Oates
 Blackwater (novel) or Händelser vid vatten, a 1993 novel by Kerstin Ekman
 Blackwater: The Rise of the World's Most Powerful Mercenary Army, a 2007 book by Jeremy Scahill
 Black Water, a 2004 novel by D.J. MacHale in the Pendragon: Journal of an Adventure through Time and Space series
Black Water (memoir), a 2020 memoir by David A. Robertson

Arts
 Stratovarius or Black Water, a Finnish power metal band
 Black Water, a monodrama for soprano and piano by Jeremy Beck, based on the novella by Joyce Carol Oates

Albums
 Blackwater (Altan album), a 1996 Celtic music album
 Blackwater (Altan sampler), a sampler taken from the album
 Black Water (Kris Drever album) (2006)
 Blackwater (MOFRO album) (2001)
 Black Water (Tinashe album) (2013)
 Black Water (Blu Mar Ten album), a 2007 album by Blu Mar Ten
 Black Water (Rudresh Mahanthappa album), a 2002 album by Rudresh Mahanthappa
 Black Water, a 1989 album by Joe Zawinul

Songs
 "Black Water" (song), a song by the Doobie Brothers
 "Black Water", a song by Of Monsters and Men from Beneath the Skin
 "Blackwater", a song by Rain Tree Crow from Rain Tree Crow

Video gaming
 Blackwater (video game), a first-person shooter video game based on the company Blackwater Worldwide
 Blackwater, West Elizabeth, a fictional city in the Red Dead series
 Blackwater Industries, a fictional intergalactic company in Space Colony

Fiction
 Blackwater Bay, a fictional body of water alongside King's Landing in A Song of Ice and Fire

Companies
 Blackwater (company), a private American military company officially named Constellis since the merger with Triple Canopy in 2014

Sports
 Blackwater 100, a former Grand National Cross Country off-road racing event
 Blackwater Bossing, a Filipino basketball team

See also
 Backwater (disambiguation)
 Blackwater Park, a 2001 album by Opeth
 Blackwater River (disambiguation)
 Czarna Woda, a town in Starogard County, Poland
 Cernavodă, a town in Constanţa County, Dobrogea, Romania
 Farnborough/Aldershot Built-up Area or Blackwater Valley Conurbation
 Kalapani (disambiguation)
 Karasu (disambiguation), ("Blackwater" or "Black River" in Turkish)
 Heishui (disambiguation) ("Blackwater" or "Black River" in Chinese)
 Zwarte Water ("Black Water"), a river in The Netherlands

Blackwater


István Halász ist der Name folgender Personen:

* István Halász (Chemiker) (1922–1988), ungarisch-deutscher Physikalischer Chemiker und Hochschullehrer
 István Halász (Fußballspieler) (1951–2016), ungarischer Fußballspieler

István Halász


උර්වශී රෞතෙලා (උපත 1994 පෙබරවාරි 25) Kotdwarහිදී..ඉන්දියානු නිළියක සහ නිරූපිකාවක වන අතර මූලික වශයෙන් ඇය බොලිවුඩ් සිනමාව තුළ දැක ගත හැක.

මුල් කාලය සහ අධ්‍යාපනය
උර්වශී උපත ලැබූවේ Kotdwar, උත්තරාකන්ඩ්, ඉන්දියාවේදීය.2011 වසරේ ඇය ඉන්දියානු විශ්ව රූ රැජිණ කිරුළටද හිමිකම් කියයි.දකුණු කොරියාවේ පැවති මිස් ආසියානු සුපිරි නිරූපිකා කිරුළ හිමිකර ගත්තේද උර්වශී විසිනි.

මූලාශ්‍ර

1994 උපත්
සිනමාව
ඉන්දියානු සිනමාව

උර්වශී රෞතෙලා


Falk Friedl Strascheg (* 20. März 1940 in Graz) ist ein österreichischer Unternehmer und Wagniskapitalgeber.

Biografie
Falk Strascheg brach ein Physik-Studium ab. In den 1960er Jahren zog er nach Deutschland. Zunächst sammelte er in Augsburg industrielle Erfahrung bei dem Registrierkassen- und Computerhersteller NCR. Dort war Strascheg als Abteilungsleiter für Qualitätskontrolle und Technologietransfer zwischen dem amerikanischen Mutterunternehmen und NCR Deutschland zuständig.

Unternehmer
Nachdem er NCR verlassen hatte, gründete Strascheg 1971 in München Laser-Optronic. Dieses etablierte sich in den folgenden Jahren als Laserunternehmen mit Niederlassungen in Brüssel, Mailand und Paris. Zehn Jahre später verkaufte er das Unternehmen an den kalifornischen Laserhersteller Coherent.

Wagniskapitalgeber
Straschegs Karriere als Wagniskapitalgeber begann 1984, als er in das Unternehmen Hybrid Elektronik aus Fürth investierte. So blieb er einige Jahre als Privatinvestor tätig, bis er 1987 Technologieholding gründete, eine Venture-Capital-Gesellschaft im deutschsprachigen Raum. Durch Technologieholding finanzierte er mehrere innovative Wachstumsunternehmen als Lead-Investor. Im Februar 2000 verkaufte Strascheg Technologieholding an die 3i Group plc.

Parallel war Strascheg 1997/98 Präsident der europäischen Branchenverbandes European Private Equity and Venture Capital Association (EVCA). In diesem Jahr gründete er ebenfalls die Extorel Private Equity Advisers GmbH. Auch diese verkaufte er 2003 an die VCM Venture Capital Management GmbH weiter. 1996 fand die Gründung der Extorel GmbH statt. Seitdem ist die Gesellschaft dafür verantwortlich, die Vermögenswerte der Familie Strascheg zu verwalten und anzulegen. Dabei liegt der Schwerpunkt im Bereich Private Equity.

Zudem hält Strascheg mehrere Bei- und Aufsichtsratsmandate, unter anderem bei der am 1. Oktober 2015 liquidierten Alphaform AG. Dort ist er seit 2006 ebenfalls stellvertretender Vorsitzender. Zudem ist er Vorsitzender des Kraillinger Laser-Sintering-Spezialisten EOS Holding AG. Auch bei dem norwegischen Polymerhersteller Microbeads AS und der PEH Wertpapier AG in Oberursel gehört Strascheg dem Aufsichtsrat an. In seiner Vita taucht ein Mandat bei der Brokat AG (bis Juli 2001) sowie bei dem Münchner Fachverlag GoingPublic Media (ab August 1999 bis Mai 2015) auf.

Seit 2010 ist Strascheg zusätzlich als Business Angel aktiv und unterstützt auf diese Weise junge Technologieunternehmen. So ist er u. a. anderem an den Unternehmen Altruja und Movingimage24 beteiligt.

Wissenschaft
Strascheg fördert Fachrichtungen mit Unternehmensbezug an Hochschulen. So wurde am 29. April 2002 das "Strascheg Center for Entrepreneurship" (SCE) an der Hochschule für angewandte Wissenschaften München eröffnet. Dieses wird seitdem durch die Falk F. Strascheg Stiftung gefördert.

2007 wurde das Strascheg Institute for Innovation and Entrepreneurship (SITE) an der EBS Universität in Wiesbaden und Oestrich-Winkel gegründet, welches 2021 in das Strascheg Center for Impact in Innovation & Entrepreneurship (SCIIE) umbenannt wurde. Auch dieses Center wird durch die Falk und Renate Strascheg Stiftung bei seiner praxisorientierten Forschung sowie im Bereich der Lehre und Weiterbildung unterstützt. Neben den Fachbereichen Entrepreneurship und Innovationsmanagement stehen auch Projektmanagement und (StartUp- und Innovations-)Controlling im Mittelpunkt der Fördermaßnahmen.

Zusätzlich zu der finanziellen Unterstützung beteiligt Falk Strascheg sich als Jurymitglied oder Gastredner am Hochschulgeschehen.

Soziales Engagement
Die Renate und Falk Strascheg Stiftung engagiert sich auch im Bereich der sozialen Arbeit, dort vor allem auf dem Gebiet der Jugend- und Altenhilfe. Ein weiteres Stiftungsziel ist die Denkmalpflege sowie die Förderung von Kunst und Kulturwerten.

Vermögen
Auf der Liste der 500 reichsten Deutschen wird Strascheg mit einem geschätzten Vermögen von etwa 300 Mio. EUR auf Platz 393 geführt.

Publikationen
 Peter Russo, Ronald Gleich, Falk Strascheg (Hrsg.): Von der Idee zum Markt. Wie Sie unternehmerische Chancen erkennen und erfolgreich umsetzen. Vahlen, München 2008, ISBN 3-8006-3500-3

Auszeichnungen
Für sein Engagement an der Hochschule München und seine wissenschaftlichen Verdienste erhielt Strascheg 2009 den Orden "Pro meritis scientiae et litterarum" vom Wissenschaftsministerium in der Bayerischen Staatskanzlei. Am 12. März 2019 verlieh ihm die EBS Universität einen Ehrendoktorgrad (Dr. h. c.).

Weblinks
 Offizielle Website des Strascheg Center for Entrepreneurship
 Offizielle Seite des Strascheg Center for Entrepreneurship auf der Seite der Hochschule München
 Offizielle Seite des Strscheg Center for Impact in Innovation & Entrepreneurship auf der Seite der EBS Universität für Wirtschaft und Recht
 Offizielle Website der Extorel GmbH

Einzelnachweise

Unternehmer (Österreich)
Person (GoingPublic Media)
Österreicher
Geboren 1940
Mann

Falk F. Strascheg


Die Route nationale 158, kurz N 158 oder RN 158, war eine französische Nationalstraße.

Sie wurde 1824 in zwei Teilen zwischen Caen und Tours festgelegt wurde. Sie geht auf die Route impériale 178 zurück. Ihre Gesamtlänge betrug 157 Kilometer.

Südlich von Le Mans werden knapp sechs Kilometer der Straße für das 24-Stunden-Rennen von Le Mans verwendet. 1973 wurde der südliche Teil, der zwischen Le Mans und Tours verläuft, von der Nationalstraße 138 übernommen. Dieser ist seit 2006 abgestuft. Im gleichen Jahr wurde auch von Nordteil der Abschnitt zwischen Falaise und Sées abgestuft, da parallel die Autobahn 88 gebaut wurde, die dann ab 2007 bis 2010 nach und nach in Betrieb genommen wurde. Zwischen Caen und Falaise ist die Nationalstraße als Schnellstraße ausgebaut. Diese soll zur Autobahn ausgebaut werden und dann in die A88 umgewidmet werden.

Streckenverlauf

Weblinks

 Route nationale française 158 auf WikiSara (französisch)

158
Straße in der Normandie
Straße in Pays de la Loire
Straße in Centre-Val de Loire
Route nationale 0158

Route nationale 158


Wen du fürchtest (Originaltitel: Den du frygter) ist ein dänischer Thriller aus dem Jahr 2008.

Handlung
Der Ministerialbeamte Mikael ist bereits seit sechs Wochen beurlaubt, um sich auszukurieren. Er hält sein Leben für langweilig und ist einer Depression verfallen, weswegen er seinen Schwager Frederik darum bittet, an der Medikamentenstudie von LimeTec teilzunehmen. Doch die Pille Nyasin scheint kaum Wirkung zu zeigen. Nachdem allerdings einige Testpersonen ausrasten und sich ohne Sinn wütend gegenseitig zusammenschlagen, bricht Frederik den Test ab. Er bittet auch gleich Mikael, alle Pillen zu entsorgen, damit ihm nichts Ähnliches passieren kann. Da es ihm aber scheinbar immer besser geht, behält er die Pillen und zieht sich erstmal für ein paar Tage in seine Heimat zurück, wo er im Haus seiner Mutter wohnt, welche derzeit im Pflegeheim ist. Er fühlt sich immer besser und beginnt mit dem Joggen, um auch seinen Körper wieder in Form zu bringen. Dabei trifft er seinen Jugendfreund Kenneth, den er später besucht, wobei er Anton, Arndt und Espen wiedertrifft. Aber sie verspielen schnell ihre Sympathie und verärgern Mikael, da sie sich über dessen Mutter lustig machen. Einige Tage später trifft Mikael Antons Tochter Pia und nimmt sie mit seinem Auto mit. Während der Fahrt wird er immer hemmungsloser, sodass er sie aggressiv bedrängt und sexuell belästigt. Er schafft es, indem er wie ein Wilder durch den Wald rast, dass sie sich vor ihm entblößt.

Nach diesem Vorfall reist Mikael wieder ab und fährt heim. Zuhause nimmt er weiterhin seine Tabletten und kommt irgendwann zur Erkenntnis, dass er nicht frei leben kann, sondern sich sein Leben nur nach Sigrids Bedürfnissen orientiert und sie die komplette Kontrolle über die Familie innehat. Also beginnt er damit, diesen Umstand zu korrigieren. Mit kleineren Gemeinheiten versucht er sie in den Wahnsinn zu treiben, indem er sie unter der Dusche verbrüht und Ratten im Haus frei herumlaufen lässt, während er behauptet, dass es sie nicht gibt. Parallel dazu bandelt er mit Sigrids bester Freundin Ellen an, schläft mit ihr und beichtet Sigrid diesen Seitensprung. Das versetzt Sigrid zusätzlich einen Schock und es geht ihr immer schlechter. Und Mikael hört auch nicht auf, nachdem er von Frederik erfährt, dass Mikael niemals Tabletten erhielt, sondern lediglich in der Placebogruppe war.

Es ist erst Mikaels Tochter Selma, die dessen Tagebuch vorfindet, in dem er beschreibt, wie er Sigrid terrorisiert. Als sie ihre Mutter warnen will, liegt diese bereits narkotisiert in ihrem Bett und sie selbst wird dabei von ihrem Vater aufgehalten und in den Keller gesperrt. Plötzlich erwacht auch Sigrid und rennt panisch schreiend durchs Haus, um Selma zu suchen. Doch stattdessen wird auch sie von Mikael aufgehalten und in die Gefriertruhe gesperrt. Anschließend verschwindet Mikael einfach und besucht seine Mutter.

Kritik

Hintergrund
Der Film startete am 19. Dezember 2008 in den dänischen Kinos und lief in Deutschland erstmals am 14. November 2009 im NDR.

Auszeichnungen
 drei Nominierungen beim dänischen Filmpreis Bodil (Bester Hauptdarsteller und zweimal Beste Nebendarstellerin)
 zehn Nominierungen beim dänischen Filmpreis Robert (Bester dänischer Film, Beste Regie, Bester Hauptdarsteller, Beste Hauptdarstellerin, Beste Nebendarstellerin, Bestes Originaldrehbuch, Beste Kamera, Bester Schnitt, Bestes Kostümdesign, Bester Ton)
 zwei Auszeichnungen beim Festival Internacional de Cine de Mar del Plata  (Bester Hauptdarsteller, Bestes Drehbuch) und eine Nominierung (Bester Film)

Weblinks

 Dänischer Pressespiegel auf scope.dk
 Offizielle dänische Internetpräsenz

Einzelnachweise

Filmtitel 2008
Dänischer Film
Thriller

Wen du fürchtest


Les Sayisi Dene, dont le nom signifie « le peuple sous le soleil » en chipewyan, sont une Première Nation tchipewyane vivant dans le Nord du Manitoba au Canada. Leur nom officiel est Première Nation de Sayisi Dene, anciennement appelée bande indienne de Churchill. Ils sont surtout établis à , faisant d'eux le groupe déné le plus à l'est.

Histoire
En 1956, les Sayisi Dene vivant à Little Duck Lake ont été relocalisés à Churchill par une décision du gouvernement fédéral. Le , la ministre des Affaires autochotnes et du Nord, Carolyn Bennett, a offer des excuses pour cette relocation forcée et  de dollars ont été offerts en compensation.

Géographie
La Première Nation de Sayisi Dene possède une réserve, Churchill 1, qui se situe à  au nord de Thompson au Manitoba et couvre une superficie de .

Démographie
En , la bande des Sayisi Dene avaient une population inscrite totale de  dont 567 vivaient hors réserve.

Langue
Les Sayisi Dene parlent traditionnellement le chipewyan, une langue de la famille linguistique athapascane.

Gouvernance
La bande des Sayisi Dene est affiliée avec le conseil tribal de Keewatin.

Notes et références

Annexe

Articles connexes
 Conseil tribal de Keewatin
 Tchipewyans

Première nation au Manitoba

Sayisi Dene


Palatul Klungkung, oficial Puri Agung Semarapura, este un complex de clădiri istorice situat în Semarapura, capitala regiunii Klungkung din Bali, Indonezia. Palatul (puri) a fost ridicat la sfârșitul secolului al XVII-lea, dar a fost distrus în mare parte în timpul cuceririi coloniale olandeze în 1908. Astăzi, rămășițele de bază ale palatului sunt curtea de justiție, Pavilionul Kertha Gosa și poarta principală care poartă data Saka 1622 (1700 d.Hr.). În interiorul vechiului palat se află, de asemenea, un pavilion plutitor, Bale Kembang. Descendenții rajahilor care au domnit peste Klungkung trăiesc astăzi în Puri Agung, o reședință la vest de vechiul palat, construită după 1929.

Originile palatului

Regatul Klungkung a fost considerat cel mai mare și cel mai important dintre cele nouă regate din Bali de la sfârșitul secolului al XVII-lea până în 1908. A fost moștenitorul vechiului regat Gelgel, care domină insula de mult timp, dar care s-a desființat la sfârșitul secolului al XVII-lea. În 1686 (sau 1710, după alte surse), Dewa Agung Jambe I, un prinț descendent din vechii rajahi de Gelgel, s-a mutat la Klungkung (cunoscut și ca Semarapura) și a construit un nou palat sau puri. Deși nu avea prerogativele strămoșilor săi Gelgel, noul palat a menținut un anumit prestigiu pe insula fragmentată politic. Palatul a fost construit în formă pătrată, fiecare latură având aproximativ 150 de metri, cu poarta principală aflată spre nord. A fost împărțită în mai multe blocuri cu diferite funcții ritualice și practice. Complexul a prezentat un simbolism profund conform unui model structural fix.

Kerta Gosa

Orașul era cunoscut atunci pentru artă, pictură, dans și muzică. La sfârșitul secolului al XVIII-lea, Pavilionul Kerta Gosa, sala de justiție, a fost ridicat în colțul nord-estic al complexului palatului. Acesta reprezenta stilul de arhitectură și pictura Klungkung. Deoarece Kerta Gosa era curtea înaltului rege al Bali, cazurile de pe insulă care nu puteau fi soluționate erau transferate pe acest sit. Trei preoți brahmani prezidau curtea. Condamnații (precum și vizitatorii de astăzi) puteau vizualiza plafonul care descria diferite pedepse în viața de apoi, rezultatele karmelor, în timp ce își așteptau condamnările. Picturile de pe tavan din Kerta Gosa sunt exemple remarcabile ale stilului Kamasan (sau Wayang). Picturile au fost inițial realizate la mijlocul secolului al XIX-lea și reînnoite în 1918, 1933 și 1963, cu unele secțiuni reparate în anii 1980 și 1990. Artiști importanți din satul Kamasan, cum ar fi Kaki Rambut, Pan Seken, Mangku Mura și Nyoman Mandra, au fost responsabili de reparațiile din secolul al XX-lea. Picturile principale descriu povestea lui Bima în rai și iad, iar alte povești descrise sunt Tantri, povestea lui Garuda și scene care prevesteau cutremurele.

Istoria timpurie

Descendenții primului rege, Dewa Agung Jambe (1686 - 1722), au domnit mai mult de două secole. Ei erau dintotdeauna cunoscuți cu titlul Dewa Agung. Dewa Agung Gede alias Surawirya (1722 - 1736) s-a aliat cu regele influent al Mengwi și a efectuat o expediție în Java împreună cu el. După moartea sa din 1736, au izbucnit lupte interne între cei doi fii ai lui: Dewa Agung Gede (Jr.) și Dewa Agung Made. Primul a apelat la ajutorul regatului Karangasem, dar a fost învins. Învingătorul Dewa Agung Made a fost urmat de un fiu bolnav psihic, Dewa Agung Sakti (înainte de sfârșitul secolului al XVIII-lea). Soția lui a fugit la Karangasem, unde și-a fost crescut fiul, Dewa Agung Putra. Spre sfârșitul secolului al XVIII-lea, ajutoarele acestuia din Karangasem l-au urcat pe tronul Klungkung. Dewa Agung Putra pare să fi fost un lider puternic, dar a murit într-un război minor în Bangli în 1809. A avut un fiu, Dewa Agung Putra al II-lea (1814-1850), și o fiică și co-regent, Dewa Agung Istri Kanya.

Amestecul olandez

Împreună cu ceilalți rajahi din Bali, Dewa Agung Putra al II-lea a semnat un contract cu autoritățile coloniale olandeze în 1843, însă interpretările variate ale contractului au dus în curând la conflicte. Acesta a fost contextul celor trei expediții militare olandeze din 1846, 1848 și 1849. Ultima dintre aceste expediții a invadat teritoriul Klungkung. Regina Dewa Agung Istri Kanya a luptat împotriva olandezilor, iar aceasta a fost urmată de o reconciliere generală intre rajahii din Bali și autoritățile olandeze. În următoarele decenii regatul a fost condus de un nepot al lui Dewa Agung Sakti, Dewa Agung Putra al III-lea (1851-1903). El a fost un lider activist care a intervenit în treburile celorlalte regate din sudul Baliniei, care erau încă numai nominal legate de Indiile de est olandeze. În 1885 l-a închis pe rajahul Gianyar, iar în 1891 a fost responsabil pentru distrugerea regatului Mengwi. După 1900, prezența olandeză s-a făcut din ce în ce mai simțită în sudul Bali. În această situație, Dewa Agung Putra al III-lea a murit și a fost urmat de fiul său Dewa Agung Jambe al II-lea (1903-1908). El a luat o atitudine sfidătoare împotriva colonialismului uzurpator.

Căderea Klungkung

Un incident, și anume presupusa jefuire a corabiei Sri Kumala în 1904, a dus la o nouă campanie militară olandeză în 1906. Trupele coloniale au capturat Badung după un atac sinucigaș asupra invadatorilor, așa-numitul puputan ("încheierea"). Doi ani mai târziu, într-un mod similar, un incident din Gelgel din apropiere a declanșat o expediție colonială punitivă asupra Klungkung. Elita locală din Bali a ales să se opună olandezilor. Dewa Agung Jambe al II-lea, membrii dinastiei sale și cei care-i păzeau, s-au întors din palat și s-au angajat într-un puputan. Lupta, care a avut loc la 18 aprilie 1908, a continuat până la moartea ultimului dintre combatanți, printre care erau femei și copii.

După puputan, membrii supraviețuitori ai familiei regale au fost exilați, iar palatul a fost în mare parte distrus. În 1929 familiei i s-a permis să se întoarcă și să se stabilească în noua Puri Agung. Astăzi, istoria Klungkung și a puputan sunt comemorate într-un muzeu nu departe de rămășițele palatului. La nord de palat, a fost ridicat un monument în memoria incidentului puputan.

Referințe

Legături externe

Palatul Regal Klungkung

Palate din Indonezia

Palatul Klungkung


L'offensive de Melitopol est une opération offensive soviétique s'étant déroulée du , pendant la Seconde Guerre mondiale, dans le cadre de la deuxième étape de la bataille du Dniepr. L'opération aboutit à la libération de Melitopol et de toute la côte nord de la mer d'Azov.

L'opération
Après l'offensive stratégique du Donbass au mois d', les troupes front du Sud (à partir du 20 octobre 1943 — le 4 front ukrainien) ont repoussé la 6 armée allemande du groupe d'armées A, derrière une ligne pré-préparée sur le fleuve Molotchna. Il s'agit d'une ligne défensive, partie intégrante de la ligne Panther-Wotan, avec un système développé de tranchées, des structures de tir à longue portée, de nombreuses barrières antichars et antipersonnel. Le principal centre de défense est la ville de Melitopol.

Le but de l'opération Melitopol est le percement de cette ligne et l'accès au cours inférieur du Dniepr, coupant une importante force allemande en Crimée de la principale armée allemande.

Au cours de l'offensive, qui débute le , il est prévu de porter deux coups — l'offensive principale avec les forces principales au nord de Melitopol (4 armées) — et une offensive secondaire par les forces de la 28 armée, depuis la zone au sud de Melitopol, contournant la ville par le sud-ouest.

L'offensive est lancée pratiquement sans pause opérationnelle à la demande de l'état-major, afin d'empêcher l'ennemi de s'installer sur la ligne défensive. Sans préparation et reconnaissance appropriées, et en raison de la fatigue des troupes et de l'épuisement du matériel, l'offensive soviétique s'arrête après 5 jours avec de lourdes pertes et une avance de seulement 2 à 10 km.

Du , l'offensive est momentanément stoppée. Après une analyse approfondie de la situation et la constatation que Karl-Adolf Hollidt, commandant de la 6 armée allemande transférait des forces importantes de son flanc sud vers le nord, Fiodor Tolboukhine regroupe les forces principales dans la direction opposée et porte un coup massif au groupement ennemi affaibli. Le transfert des troupes de la 51 armée, des corps de chars et de cavalerie vers la zone de la 28 armée permet d'obtenir le plus grand succès en direction du sud, et deux semaines après la reprise de l'opération, le 23 octobre, Melitopol est libéré par la 51 armée en coopération avec les troupes de la 28 armée. Dans le même temps, les troupes avançant au nord de la ville percent également les défenses et coupent la ligne de chemin de fer Zaporijjia - Melitopol.

Un groupe mécanisé de cavalerie mobile  est formé pour avancer à travers la brèche au sud de Melitopol, dans le cadre du 4 corps de cavalerie de la Garde du Kouban et du 19 corps blindé, soutenus par l'aviation. Le 24 octobre, toutes les troupes allemandes sont contraintes d'amorcer une retraite générale. Poursuivant l'ennemi, le 30 octobre, les troupes soviétiques libèrent Henichesk et atteignent la côte de la baie de Sivash. Le  novembre, ils prennent pied dans l'isthme de Perekop.

Dans la nuit du , les troupes atteignent le cours inférieur du Dniepr et capturent une tête de pont sur la rive sud de la baie de Sivash. L'avancée des troupes ne parvient cependant pas à déloger l'ennemi de la dernière tête de pont qu'il occupe sur la rive gauche du Dniepr au sud de Nikopol.

Résultats
À la suite de l'opération, les troupes du front ont avancé de 50 à 320 km à l'ouest et au sud-ouest, libéré presque tout le nord de la Taurida et coupé plusieurs groupes de troupes allemandes de Crimée de la terre, créant les conditions de la libération prochaine de la Crimée et du sud de l'Ukraine de la rive droite.

18 unités et formations les plus distinguées ont reçu les titres honorifiques de l'opération Melitopol. Pour la libération de la ville de Melitopol, 87 soldats ont reçu le titre de Héros de l'Union soviétique, dont 12 soldats originaires de la ville.

Notes et références

Octobre 1943
Novembre 1943
Bataille de 1943
Histoire de la Crimée
Front de l'Est de la Seconde Guerre mondiale
Offensive Melitopol
Bataille de la Seconde Guerre mondiale impliquant l'Union soviétique
1943 en Union soviétique

Offensive de Melitopol


Jean-Joseph Sanfourche (1929–2010), betur þekktur einfaldlega sem Sanfourche, er franskur málari, skáld, hönnuður og myndhöggvari.

Heimildir

Franskir myndlistarmenn

Jean-Joseph Sanfourche


Neve Tzedek (în ebraică:נְוֵה צֶדֶק - însemnând "Sălașul dreptății") este un cartier aflat in sud-vestul orașului Tel Aviv din Israel, la nord-est de Jaffa. El a fost înfiintat în 1887, în vremea stăpânirii otomane în Palestina,  ca primul cartier evreiesc construit în afara zidurilor vechiului oraș portuar Jaffa (Yafo). Inițial, a fost locuit de 48 familii, in frunte cu Shimon Rokah, promotor al agriculturii, venit din Ierusalim și Aharon Shlush (Chelouche), om de afaceri din Jaffa, originar din Algeria. Construirea cartierului a fost precedată de câteva încercări similare care au eșuat:Neve Shalom, Ahava și Makhane Yehuda. La începutul secolului al XX-lea Neve Tzedek a fost un centru al culturii ebraice, fiind reședința multor intelectuali sioniști, precum scriitorul Shmuel Yosef Agnon și pictorului Nahum Gutman  care au descris viața din cartier în operele lor autobiografice.
Din anul 1909 a devenit o parte a noului oraș Tel Aviv. După fondarea Statului Israel in 1948, vreme de zeci de ani a fost populat mai mult de noi imigranți evrei iemeniți și veniți din alte țări din Orientul Mijlociu. În anii 1980 păstrându-și un aspect oarecum rural, a fost transformat într-unul din cartierele cele mai chic și mai scumpe din Tel Aviv, precum și obiectiv turistic. datorită clădirilor istorice restaurate, a atelierilor unor meseriași , a unor magazine, cafenele și restaurante. Cartierul găzduiește și un însemnat centru de balet și dansuri. Numele  "Sălașul dreptății" corespunde unuia din numele Ierusalimului, așa cum este menționat în Cartea Prorocului Ieremia, 31, sau unuia din numele lui Dumnezeu (Ieremia 50,7)

 Cartiere din Tel Aviv

Neve Tzedek


Yu Kijima (født 18. maj 1986) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Shimizu S-Pulse og Oita Trinita.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yu Kijima


Ili Turki é uma língua turcomana em perigo de extinção falada na China por cerca de 30 famílias em 2007. Está mais moribunda ainda no Cazaquistão.

Classificação
Ili Turki parece pertencer ao grupo das línguas Karluk (Chagatai) embora exiba uma série de características que sugerem um substrato na língua quipechaca.

Uma comparação de características  Chagatay e Kipchak de Ili Turki é mostrada abaixo:

Distribuição geográfica
Ili Turki é falado na Prefeitura Autônoma de Ili Kazakh da China ao longo do rio Ili  e seus afluentes e em Yining. Pode haver alguns falantes no Cazaquistão. Ili Turki não tem status oficial em nenhum dos países.

Escrita
A forma do alfabeto latino para Ili Turk não usa as letras F, V, Usam-se as formas Ä, Č, Ğ, J̌, Ŋ, Ȯ, Ş, Š, U̇.

Fonologia

Consoantes

Vogais

Notas

Ligações externas
[ttps://www.omniglot.com/writing/iliturki.htm Ili Turk em Omniglot.com]
Ili Turk  em Ethnolgue
Ili Turk  em Glottolog

 Ili Turk
Ili Turk
Ili Turk
Ili Turk

Língua ili turki


Prava tigrica (lat. Amanita spissa ili Amanita excelsa) je vrsta jestive gljive iz porodice Amanitaceae.

Opis
 Klobuk prave tigrice je širok od 5 do 15 centimetara, mesnat, sivosmeđe boje, pokriven bijelim bradavičastim ostacima ovoja.
 Listići su gusti, bijeli, dosta široki, u pazušcu.
 Stručak je visok od 10 do 12 centimetara, debeo, pun, bijele boje, na dnu zadebljan, može biti jako produžen, vjenčić je bijel i uočljivo narebran.
 Meso je čvrsto, bijelo i nepromjenjivo, bez mirisa, okus slatkast.
 Spore su bijele, ovalne 8 – 10 x 6 – 7 μm.

Kemijske reakcije
U dodiru sa sumpornom kiselinom H2SO4 meso postaje purpurno, s fenolom se oboji vinsko crveno, dok se meso osnove stručka s fenolanilinom najprije oboji vinsko crveno, a zatim prelazi u ljubičasto. S gvajakovom tinkturom meso stručka postaje zelenkasto.

Stanište
Raste u ljeto i u jesen po svim šumskim putevima u skupinama ili pojedinačno.

Upotrebljivost
Prava tigrica je jestiva samo nakon što se termički obradi, sirova je otrovna. Potreban je izuzetan oprez da se ne zamijeni otrovnom panterovom muharom (lat. Amanita pantherina).

Sličnosti
Prava tigrica ima neke primjerke s morfološkim značajkama slične biserki (lat. Amanita rubescens). Međutim, biserka mijenja boju mesa u crvenkastu, što je nepogrešivo odaje. Postoji opasnost od zamjene s panterovom muharom (lat. Amanita pantherina), od koje se bitno razlikuje glatkim rubom klobuka i narebranim vjenčićem. Panterova muhara ima blago narebran rub klobuka i gladak vjenčić, te prstenasto-gomoljasto zadebljanje stručka.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Agaricales
Jestive gljive

Prava tigrica


Simon Brady Ngapandouetnbu (Foumban, 12 de abril de 2003) é um futebolista camaronês que atua como goleiro. Atualmente joga pelo Olympique de Marseille.

Carreira
É um fruto das academias de juniores da ASPTT Marselha, ASMJ Blancarde e Olympique de Marseille. Em 11 de outubro de 2019, ele assinou seu primeiro contrato profissional com o Olympique de Marseille por 3 anos. Nesse mesmo ano, foi promovido à reserva e foi goleiro reserva da seleção principal. Ele renovou seu contrato com o clube em 8 de março de 2022.

Carreira internacional
Nascido no Camarões, Ngapandouetnbu mudou-se para a França ainda jovem. Ele estava no radar dos Camarões Sub-17 para a Copa do Copa do Mundo FIFA Sub-17 de 2019 e de outras seleções juvenis dos Camarões. Em novembro de 2021, ele foi controversamente convocado para os Sub-19 da França para as partidas de qualificação do Campeonato da Europa de Sub-19 de 2022. Em setembro de 2022, ele foi formalmente convocado para a seleção principal de Camarões para uma série de amistosos.

Ligações externas

Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2022
Futebolistas do Olympique de Marseille
Goleiros dos Camarões
Futebolistas da França
Futebolistas dos Camarões
Pessoas vivas
Nascidos em 2003

Simon Ngapandouetnbu


Brucijski bor (latinski Pinus brutia) je bor porijeklom iz istočnog mediteranskog područja. Glavnina njegovog područja rasprostranjenosti je u Turskoj, ali se također proteže i na jugoistok Bugarske, Istočnoegejske otoke Egejskog mora, Kretu, Krim, Iran, Gruziju, Azerbajdžan, sjeverni Irak, zapadnu Siriju, Izrael, sjeverozapad Jordan, Libanon i Cipar. Općenito se javlja na malim nadmorskim visinama, uglavnom od razine mora do 600 metara, do 1200 metara na jugu svog raspona.

Brucijski bor poznat je i pod nekoliko drugih uobičajenih naziva: kalabrijski bor (iz naturalizirane populacije bora u Kalabriji u južnoj Italiji, odakle je bor prvi put opisan botanički), istočno-mediteranski bor i turski bor.

Opis
Pinus brutia je srednje veliko drvo, doseže visinu od 20 – 35 m i promjer debla do 1 m, izuzetno 2 m. Kora je narančastocrvena, gusta i s dubokim pukotinama na dnu debla, a u gornjoj krošnji tanka i ljuskava. Listovi (iglice) su u parovima, vitki, uglavnom 10 – 16 cm dugi, svijetlozeleni do blago žućkasto zeleni.

Češeri su krupni, teški i tvrdi, dugi 6 – 11 cm i široki 4 cm u osnovi kada su zatvoreni. Isprva su zeleni, a 2 godine kasnije, kada sazru, poprimaju sjajno crveno-smeđu boju. Polako se otvaraju tijekom sljedeće godine ili dvije kako bi pustili sjeme, otvarajući se na 5 – 8 širine cm. Sjeme je 7 – 8 duljine mm, s krilima od 15–20 mm, a uglavnom se šire vjetrom.

Podvrste
Pinus brutia, brucijski bor, usko je povezan s alepskim borom, borom, kanarskim borom i primorskim borom, koji s njim dijele mnoštvo značajki. Neki su ga autori tretirali kao podvrstu alepskog bora, ali obično se smatra zasebnom vrstom. To je umjereno varijabilna vrsta, a imenovane su sljedeće podvrste i sorte:

 Pinus brutia subsp. brutia var. brutija (tipični oblik; veći dio rasprostranjenosti)
 Pinus brutia subsp. brutia var. pityusa (Gruzija i susjedna ruska crnomorska obala; jedva se razlikuje od tipske podvrste)
 Pinus brutia subsp. brutia var. stankewiczii (Krim; jedva se razlikuje od tipske podvrste)
 Pinus brutia subsp. brutia var. pendulifolia (južna obalna Turska; iglice 20 – 29 cm, viseći)
 Pinus brutia subsp. eldarica (eldarski bor, Azerbejdžan; Gruzija; iglice 8 – 14 cm, češeri 5 – 9 cm). Također u Srednjoj Aziji, uključujući Afganistan i Pakistan i planinska područja na sjeveru u Srednjoj Aziji.

Neki autori eldarski bor tretiraju kao vrstu (Pinus eldarica). Ta je podvrsta prilagođena sušnijoj klimi s ljetnim vrhom kiše, dok je subsp. brutia je prilagođena klimi s uglavnom zimskim kišama.

Ekologija
Krüperov oraščić, rijedak oraščić, uglavnom je ograničen na šume turskog bora i u velikoj mjeri ovisi o njemu za hranjenje; rasponi dviju vrsta uglavnom su podudarni.

Uporaba

Med

Izvori

Vanjske poveznice

Photos of trees in Turkey (scroll down page)
Gymnosperm Database – Pinus brutia
Conifers Around the World: Pinus brutia – Calabrian pine
 Pinus brutia – distribution map, genetic conservation units and related resources. European Forest Genetic Resources Programme (EUFORGEN)

Borovi

Brucijski bor


Događaji

Rođenja

Smrti
 11. veljače – Grgur II., papa (* 669.)

Izvori

Vanjske poveznice

731.


An Arundinella nervosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Roxburgh, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, William Jackson Hooker och George Arnott Walker Arnott. An Arundinella nervosa in nahilalakip ha genus nga Arundinella, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arundinella

Arundinella nervosa


بوليبيرخون (394 ق.م. - 303 ق.م.) (باليونانية القديمة:Πολυπέρχων) هو ابن سمياس من تيمفايا في إبيروس، كان جنرالا مقدونيا خدم تحت إمرة فيليبوس الثاني المقدوني والإسكندر الأكبر ملوك مقدونيا القديمة، رافق الإسكندر الأكبر في كافة رحلاته الطويلة. وكان له ابنا اسمه الإسكندر كان جنرالا شارك في حروب القادة الخلفاء.

عودته إلى مقدونيا
بعد عودة الإسكندر الأكبر وبوليبيرخون إلى مدينة بابل، أرسله الإسكندر الأكبر إلى مقدونيا مع كراتيروس، وفي الوقت الذي وصلا فيه إلى صقلية جاءهم خبر وفاة الإسكندر الأكبر وكان ذلك في العام 323ق.م. واصل بوليبيرخون وكراتيروس سيرهما حتى وصلا اليونان، وساعدا أنتيباتر في هزيمة التمرد اليوناني في الحرب اللمومية. وبقي بوليبيرخون في مقدونيا، تم تعينه كوصي على عرش مقدونيا بعد الحرب الأولى للقادة الخلفاء بينما سافر أنتيباتر إلى آسيا الصغرى لتأكيد الوصاية على عرش الإمبراطورية الكاملة.

الحرب الأهلية
بعد موت أنتيباتر في 319ق.م. عين بوليبيرخون وصيا وقائدا أعلى لكامل الإمبراطورية ولكنه ما لبث أن نشب نزاع بينه وبين ابن أنتيباتر القائد كاسندر والذي كان آنذاك مساعده الرئيسي وكان النزاع بينهما قائما حول الوصاية على عرش مقدونيا. مما أدى إلى نشوب حرب أهلية بينهما سرعان ما انتشرت بين كل ورثة القادة الخلفاء ورثة الإسكندر.

تحالف بوليبيرخون مع يومينيس بينما تحالف كاسندر مع كل من القائد أنتيغونوس الأول والقائد بطليموس الأول بالإضافة إلى الملك فيليبوس الثالث المقدوني وزوجته وبالرغم من أن بوليبيرخون حقق نجاحا ملحوظا في السيطرة على المدن اليونانية، إلا أن أسطوله تم تحطيمه بالكامل من قبل أنتيغونوس الأول في العام 318ق.م.

كاسندر وبوليبيرخون
استطاع كاسندر السيطرة على أثينا في السنة التالية وما لبث أن استطاع السيطرة على مقدونيا مما اضطر بوليبيرخون إلى الهرب من مقدونيا باتجاه إبيروس، حيث انضم إلى أم الإسكندر أوليمبياس، وزوجة الإسكندر الأكبر روكسانا، وابنه الصغير الإسكندر الرابع. ثم شكل تحالفا مع أوليمبياس والملك آيسيديس عاهل إبيروس وأحد أقرباء أوليمبياس، وقاد مع أوليمبياس جيشا إلى مقدونيا. كانت حملتهم ناجحة في بادئ الأمر واستطاعوا هزيمة جيش الملك فيليبوس الثالث المقدوني كما أنهم قاموا بقتل فيليبوس الثالث المقدوني وزوجته. ولكن ما لبث أن عاد كاسندر إلى مقدونيا وفتحها من جديد واستطاع أسر أوليمبياس وروكسانا والإسكندر الرابع المقدوني وأول ما بادر إليه بعد سيطرته على مقدونيا هو قتل أوليمبياس بينما احتفظ بكل من روكسانا والإسكندر الرابع المقدوني في حصن أمفيبوليس

هرب بوليبيرخون في هذه الأثناء إلى بيلوبونيسوس، حيث كان لا يزال يسيطر على بعض أجزائها وتحالف مع أنتيغونوس الأول، الذي كان في تلك الأثناء قد تشاجر مع حلفائه السابقين. واستطاع بوليبيرخون السيطرة على معظم بيلوبونيسوس، كما أنه ضم كلا من كورنث وسيكيون الأثرية تحت سيطرته

معاهدة السلام
بعد معاهدة السلام الموقعة في العام 311ق.م. بين أنتيغونوس الأول وأعدائه، وقيام كاسندر بقتل الإسكندر الرابع المقدوني وأمه روكسانا، احتفظ بوليبيرخون بالمناطق التي كان قد سيطر عليها، وعندما اندلعت الحرب ثانية بين أنتيغونوس الأول والآخرين، أرسل أنتيغونوس الأول ابن الإسكندر الأكبر (الطبيعي ولكن الغير شرعي) المعروف باسم هرقل المقدوني إلى بوليبيرخون كورقة مساومة للاستعمال ضد كاسندر. إلا أن بوليبيرخون قرر التخاصم والتخلي عن أنتيغونوس الأول فقام بقتل الولد في العام 309ق.م. واحتفظ بسيطرته على بيلوبونيسوس حتى وفاته وكان ذلك بعد بضعة سنوات قليلة تخلى فيها تماما عن لعب أي دور في السياسية.

مصادر

 المؤرخ بيتر غرين «الإسكندر إلى أكتيوم» (مطبعة جامعة كاليفورنيا، 1990) الصفحات 17-20
 بوليبيرخون بقلم جونا لينديرينغ
 بوليبيرخون بقلم ماهلون إتش. سميث

|-

جنرالات مقدونيون قدماء
جنرالات من الإسكندر الأكبر
سنة الولادة غير معروفة
قادة الإسكندر المقدوني
وفيات عقد 300 ق م
يونانيون في القرن 4 قبل الميلاد
جنرالات الإسكندر الأكبر

بوليبيرخون


جامعة أوميو تأسست في مدينة أوميو في عام 1965 وهي خامس أقدم جامعة بالسويد.

وخلال السبعينات أصبحت الجامعة المعروفة باسم «جامعة الحمراء» بسبب وجود عدد كبير من الطلاب من اليساريين الناشطين سياسياً.
أما اليوم فقد تغير الوضع وعادت الأمور لمجاريها، الجامعة لديها الآن ما يقرب من 18,000 طالب، بما فيها الماجستير والدكتوراه المرشحين. وهناك أكثر من 4,000 موظف، من بينهم 256 من الأساتذة.

دولياً تعتبر هذه الجامعة رائدة للبحوث في مجال الجينوم (المجين) لشجرة الحور (هذا في مجال علوم الحياة)، والمساهمات المقدمة في وظيفة غليسون لحل مشكلة المساحات على صور النمطي الهندسي المتكرر (في مجال الرياضيات), وغيرها من المساهمات العلمية الكثيرة.

وهي أيضاً أكبر مزود لخدمات التعليم عن بعد في بلدان الشمال الأوروبي.

والجدير بالذكر أنها واحدة من الكثير من الجامعات السويدية التي يكون فيها التعليم مجاني وبالإنجليزية للطلاب من كل أنحاء العالم خصوصاً للدراسات العليا. على الرغم من أن الحكومة تدرس الآن إمكانية فرض النفقات الدراسية على الطلبة الأجانب في السنين القادمة بعد سنة 2009.

انظر أيضا
 مركز أوميو لأبحاث الصحة العالمية

مراجع

وصلات خارجية
 موقع الجامعة الرسمي

تأسيسات سنة 1965 في السويد
جامعات السويد
هيئات تعليمية أسست في 1965
مبان ومنشآت في أوميو

جامعة أوميو


Microstomus es un género de peces pleuronectiformes de la familia Pleuronectidae.

Subespecies
Se reconocen las siguientes especies:
 Microstomus achne
 Microstomus bathybius
 Microstomus kitt
 Microstomus pacificus
 Microstomus shuntovi

Referencias

Enlaces externos

Pleuronectidae

Microstomus


Sturla Sighvatsson (1199-21 de agosto de 1238) fue un caudillo medieval de Islandia, goði del clan Sturlungar. Sturla jugó un papel principal en el periodo de la guerra civil de la Mancomunidad Islandesa conocido como Sturlungaöld.

Sturla era hijo de Sighvatur Sturluson y de Halldóra Tumadóttir. Vivió en una granja en Sauðafell. Se casó con Solveig Sæmundardóttir, una hija de Sæmundur Jónsson, y tuvieron tres hijos: dos hembras Guðný y Thuríð, y un varón, Jón.

Fue vasallo del rey Haakon IV de Noruega y luchó para favorecer su influencia en la isla. Sturla murió en la batalla de Örlygsstaðir.

Referencias

Bibliografía
 Björn Þorsteinsson: Íslensk miðaldasaga, 2. útg., Sögufélagið, Rvk. 1980.
 Byock, Jesse L.: Medieval Iceland: Society, Sagas, and Power, University of California Press, USA 1990.
 Gunnar Karlsson: "Frá þjóðveldi til konungsríkis", Saga Íslands II, ed. Sigurður Líndal, Hið íslenzka bókmenntafélag, Sögufélagið, Reykjavík 1975.
 "Goðar og bændur", s. 5-57, Saga X, Sögufélagið, Reykjavík 1972.
 Vísindavefurinn: Hvað var Sturlungaöld?

Sturlungaöld
Saga Sturlunga
Islandeses del siglo XIII
Sturlungar

Sturla Sighvatsson


Listed below are the private residences of the various presidents of the United States. For a list of official residences, see President of the United States § Residence.

Private homes of the presidents

This is a list of homes where presidents resided with their families before or after their term of office.

Presidential vacation homes

During their term of office, many presidents have owned or leased vacation homes in various parts of the country, which are often called by journalists the "Western White House", "Summer White House", or "Winter White House", depending on location or season.

Summer White House

The "Summer White House" is typically the name given to the summer vacation residence of the sitting president of the United States aside from Camp David, the mountain-based military camp in Frederick County, Maryland, used as a country retreat and for high-alert protection of presidents and their guests.

Winter White House
A "Winter White House" is typically the name given to the winter vacation residence of the standing president of the United States aside from Camp David, the mountain-based military camp in Frederick County, Maryland, used as a country retreat and for high-alert protection of the president and his guests.

Although Harry Truman and John F. Kennedy had spent significant time in Florida (Harry Truman having spent time there in the summer), Richard Nixon's Florida White House was the first that reporters called the "Winter White House".

Western/Southern White House

The Western White House and Southern White House are terms sometimes applied to additional residences of the president, especially when those residences are very distant from the District of Columbia. Famous examples include Donald Trump's Mar-a-Lago resort in Palm Beach, Florida, as well as George W. Bush's Prairie Chapel Ranch in Crawford, Texas; Lyndon B. Johnson, Richard Nixon and Ronald Reagan have also used the term for their private residences (Nixon and Reagan in California, Johnson in Texas).

Other secondary "White Houses"
The first governmental spending on property improvements of private presidential residences was at Dwight Eisenhower's Gettysburg farm, where the Secret Service added three guard posts to a fence. Federal law now allows the president to designate a residence outside of the White House as his temporary offices, so that federal money can be used to provide required facilities.

Other official residences occupied by presidents

Official residences occupied while in other offices
This is a list of official residences occupied by individuals who later served as presidents with their families while they served in the office related to the residence.

Official residences occupied by presidents while another member of their family served in other offices
This is a list of official residences occupied by presidents with their families (before or after their term of office) while another member of their family served in the office related to the residence.

Notes

See also
 Presidential memorials in the United States

References

External links
PresidentialMuseums.com – Presidential museums, libraries, birthplaces, centers, and other notable places of historic importance.
Discover Our Shared Heritage Travel Itinerary: American Presidents: List of Sites – National Park Service

 Residences

White House

List of residences of presidents of the United States


Forbundet for et socialt og økologisk alternativ (FASE eller "La Fédération") (fransk: Fédération pour une alternative sociale et écologique) var et lille fransk parti, der eksisterede fra december 2008 og til november 2013.

Ved valget i 2012 fik partiet valgt to medlemmer ind i Nationalforsamlingen. Partiet samarbejdede i perioder med Venstrefronten.

Politiske partier i Frankrig
Etableret i 2008
Ophørt i 2013


Kanlaya Sysomvang (Vientián, 3 de noviembre de 1990) es un futbolista de Laos que juega como volante. Su equipo actual es el Khonkaen FC de la Liga Premier de Tailandia.

Trayectoria
Debutó a los 20 años, jugando para el MCTPC, un equipo de la liga laosiana. Se mantuvo en el equipo hasta mediados del 2011, cuando firmó por el Khonkaen FC de la liga premier tailandesa, club en donde juega actualmente.

Selección nacional
Sysomvang, a los pocos partidos de jugado en la liga local, demostró sus grandes cualidades en la volante, razón por la cual fue convocado a la selección casi de inmediato.

El 24 de octubre del 2010 anotó su primer gol con la selección absoluta. Su víctima fue la Selección de Filipinas; en un partido válido para clasificarse a la Copa AFF Suzuki 2010 mediante un remate de larga distancia, estableciendo el 2-0 transitorio (el partido acabaría 2-2).

Ha jugado por su selección en la edición clasificatoria a la Copa Mundial del 2014, además de otros partidos, como de la Copa AFF Suzuki.

Ha jugado 21 partidos internacionales, consiguiendo anotar 5 goles.

Goles internacionales

Clubes

Referencias

Enlaces externos
Ficha en National Football Teams

Futbolistas de Laos

Kanlaya Sysomvang


فيلم بريداتور  هو فيلم أمريكي تم إنتاجه عام 1987 من إخراج جون مكتيرنان ومن بطولة آرنولد شوارزنيجر

قصة الفيلم

يتحدث عن مجموعة من الكوماندز تم ارسالها لإنقاذ دبلوماسي أمريكي ولكنهم فوجئوا بوجود شي ما يقتل أفراد الفريق واحد تلو الآخر وهذا الشي هو مخلوق فضائي يستطيع التكيف مع أشجار الغابة ويمكن أن يقوم بإخفاء نفسه وهو يمتلك تقنية دفاعية وهجومية عالية ومتطورة ولكن في النهاية يتمكن البطل من ايجاد طريقة لاخفاء نفسه عن هذا الوحش ومن ثم يقوم بقتاله وفي النهاية بعد معركة طويلة ينجح البطل ارنولد في القضاء على الوحش وتدميره

مراجع

انظر أيضًا
 بروميثيوس (فيلم)

روابط إضافية

أفلام أمريكية في عقد 1980
أفلام أمريكية
أفلام إنتاج 1987
أفلام باللغة الإسبانية
أفلام باللغة الإسبانية في عقد 1980
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 1980
أفلام تقع أحداثها في 1987
أفلام تقع أحداثها في أمريكا الوسطى
أفلام تقع أحداثها في الأدغال
أفلام تقع أحداثها في دولة إفتراضية
أفلام تقع أحداثها في غواتيمالا
أفلام توينتيث سينتشيري فوكس
أفلام حركة إنتاج عقد 1980
أفلام حركة ورعب أمريكية
أفلام حركة ورعب في عقد 1980
أفلام خيال أمريكية
أفلام خيال علمي رعب أمريكية
أفلام خيال علمي رعب عقد 1980
أفلام خيال علمي مغامرات
أفلام خيال علمي وحركة أمريكية
أفلام خيال علمي وحركة عقد 1980
أفلام رعب إنتاج 1987
أفلام سجلها آلان سيلفستري
أفلام عن الحياة خارج الأرض
أفلام متممة
أفلام مصورة في المكسيك
أفلام من إخراج جون مكتيرنان
أفلام من إنتاج جون دافيز
أفلام من إنتاج جويل سيلفر
أفلام من إنتاج لورانس غوردون
أفلام وحوش أمريكية
أفلام وحوش إنتاج عقد 1980
ميمات الإنترنت

بريداتور (فيلم)


Sylhet (Bengali : সিলেট, Sylheti Nagri:ꠍꠤꠟꠐ), )) is a metropolitan city located in the northeastern region of Bangladesh. It is the administrative center of Sylhet Division. It is situated on the banks of the Surma River. The city has a population of approximately 700,000 people, making it the fifth-largest city in Bangladesh.

Sylhet is known for its tea plantations and natural beauty. The city has a history that dates back to the 14th century, and it has been ruled by various dynasties and empires, including the Mughals, British, and the Nawabs of Bengal. The city is also home to several important landmarks, such as the Shah Jalal Dargah, which is one of the holiest sites in Bangladesh and attracts thousands of pilgrims every year.

Sylthet one of the most economically important cities after Dhaka and Chittagong. Sylhet is a major commercial and financial center, and it is home to several multinational companies and industries, including the tea industry, which generates a significant amount of revenue for the city. The city has a diverse population, with Bengalis, Tripuris, and other ethnic groups living together. The official language of Sylhet is Bengali with Sylheti accent, but English is widely spoken and understood because people from Sylhet form a significant portion of the Bangladeshi diaspara, particularly in the United Kingdom and the United States. According to The Daily Star, about 85% of Bangladeshi population in the UK comes from the Sylhet district. Sylhet has a developed infrastructure, with a modern airport, railway station, and bus terminals that connect it to other parts of the country. The city also has several educational institutions, including Sylhet Agricultural University, Shahjalal University of Science and Technology, and Sylhet Cadet College.

Etymology and names
Sylhet is the anglicisation of  (Śilhôṭ), one of the archaic native names for the city. The local name is generally thought to be directly derived from  (Śrīhaṭṭa), the Sanskrit name of the city, which was also commonly used in literary Bengali up until the 20th-century. The city of Śrīhaṭṭa takes its name from Śrīhaṭṭanātha, the tutelary deity of  the Nātha dynasty who promoted the early settlement of Nāthas in the Surma and Barak valleys between the twelfth and thirteenth centuries, founding the Śrīhaṭṭa janapada and establishing Śrīhaṭṭanātha idols across the region. The later Hindu rajas of Sylhet, such as Gour Govinda, continued to pay tribute to the deity as Hāṭkeśvara or Haṭṭanātha as evident from the Devipurana and copper-plate inscriptions.

History

In 1303, the Sultan of Lakhnauti Shamsuddin Firoz Shah conquered Sylhet by defeating Gour Govinda. Sylhet was a realm of the Bengal Sultanate. In the 16th-century, Sylhet was controlled by the Baro-Bhuyan zamindars and later became a sarkar (district) of the Mughal Empire. Sylhet emerged as the Mughals' most significant imperial outpost in the east, and its importance remained as such throughout the seventeenth century. British rule began in the 18th century under the administration of the East India Company. Sylhet became a key source of lascars in the British Empire with its ancient seafaring tradition. The Sylhet municipal board was established in 1867. Originally part of the Bengal Presidency and later Eastern Bengal and Assam; the town was part of Colonial Assam between 1874 and 1947 when following a referendum and the partition of British India, it became part of East Pakistan. The Sylhet City Corporation was constituted in 2001. The Government of Bangladesh designated Sylhet a metropolitan area in 2009.

Modern history
In 1995, the Government of Bangladesh declared Sylhet as the sixth divisional headquarters of the country. Sylhet has played a vital role in the Bangladeshi economy. Several of Bangladesh's finance ministers have been Members of Parliament from the city of Sylhet. Badar Uddin Ahmed Kamran was a longtime mayor of Sylhet. Humayun Rashid Choudhury, a diplomat from Sylhet, served as President of the UN General Assembly and Speaker of the Bangladesh National Parliament.

In 2001, the municipality was upgraded to the Sylhet City Corporation. It was made a metropolitan city in 2009.

Geography and climate
Sylhet is located at , in the northeastern region of Bangladesh within the Sylhet Division, the Sylhet District and Sylhet Sadar Upazila. Sylhet has a typical Bangladeshi tropical monsoon climate (Köppen Am) bordering on a humid subtropical climate (Cwa) at higher elevations. The rainy season starts from April to October and it is so hot and humid with very heavy showers and thunderstorms almost every day, whilst the short dry season starts from November to February and it is very warm and fairly clear. Nearly 80% of the annual average rainfall of  occurs between May and September.

The city is located within the region where there are hills and basins which constitute one of the most distinctive regions in Bangladesh. The physiography of Sylhet consists mainly of hill soils, encompassing a few large depressions known locally as "beels" which can be mainly classified as oxbow lakes, caused by tectonic subsidence primarily during the earthquake of 1762.

Geologically, the region is complex having diverse sacrificial geomorphology; high topography of Plio-Miocene age. Available limestone deposits in different parts of the region suggest that the whole area was under the ocean in the Oligo-Miocene. In the last 150 years three major earthquakes hit the city, at a magnitude of at least 7.5 on the Richter Scale, the last one took place in 1918, although many people are unaware that Sylhet lies on an earthquake prone zone.

Administration

Sylhet is divided into 6 metropolitan thanas(police station) and consists of 27 wards and 224 mahallas. The thanas are:
 Bimanbandar Thana
 Kotwali Thana Google Maps
 Jalalabad Thana Google Maps
 Dakshin Surma Thana Google Maps
 Mogla Bazar Thana Google Maps
 Shah Paran Thana

It is a small city with an area of 26.50 km2. The rapid growth and expansion of Sylhet occurred during the colonial period. Sylhet Municipality was established in 1878. A devastating earthquake demolished almost the entire town on 12 June 1897 following which a modern and European model new town was built on the wreckage. Many new roads were constructed in the late 1890s and Sylhet became really connected to the other parts of the country with the establishment of an extension line of Assam Bengal Railway in 1912–15. From the beginning of the 20th century, the importance of Sylhet increased with the establishment of the tea industry. In the 1950s and 1960s, rapid urbanisation took place in the town, fostered by the expatriate Sylhetis and the process is still ongoing.

On 10 April 2001, Sylhet was changed to a city corporation from a municipal board, and currently the city is administrated by the Sylhet City Corporation. At present, Sylhet is the district-headquarters as well as the divisional headquarters of the districts of Sunamganj, Habiganj, Moulvibazar and Sylhet District. The Sylhet City Corporation is responsible for the services that are provided within the city which includes traffic, roads, garbage collection, water supply, registrations and many others. The corporation consists of the Mayor and 22 other commissioners, and focuses on the development of the city.

Military
Sylhet is strategically important for the Bangladesh Armed Forces. The Bangladesh Army's 17th Infantry Division is based at Jalalabad Cantonment in Sylhet. The cantonment is also home of the School of Infantry and Tactics (SI&T) and the 1st Para-commando Battalion, an elite commando unit of the Bangladesh Army.

Healthcare
Sylhet is also home to many hospitals that strategically provide healthcare to the community such as the Shahid Shamsuddin Hospital District Hospital, Sylhet MAG Osmani Medical College, Jalalabad Ragib-Rabeya Medical College, North East Medical College, Sylhet Women's Medical College, Parkview Medical College, Ibn Sina Hospital Sylhet Ltd, Noorjahan Hospital (pvt) Ltd, Oasis Hospital, Mount Adora Hospital, Square Medical Service, Popular Medical Service, Medinova Medical Service, Labaid Ltd and the Mohanagar Hospital as well as world's leading five star hospital such as the Al Haramain Hospital.

Recently a medical university called Sylhet Medical University has been established in the city. According to the Prime Minister's order to strictly monitor whether medical standards are being properly maintained in medical colleges, a medical university will be set up in each division. According to the order, Chittagong and Rajshahi Medical University have already been established. Sylhet Medical University is the 4th Medical University of the directive.

Demographics

According to the 2011 Bangladesh census, the city had a population of 485,138. The population growth rate of the city is 1.73%, which has reduced from 1.93% in 1991.  Sylhet has a sex ratio of 861 females to 1000 males and a literacy rate of 67.8%. As of 2001, It had average literacy rate of 69.73%. The highest literacy rate was 84.24% in Ward 22 and the lowest was 48.15% in Ward 10 (2001). The total number of households was 97,991.

The majority of the population are Bengali Muslims of Sylheti background, while there are significant minority groups which includes the Bengali Hindus, Bishnupriya Manipuri and others. Sylheti is spoken by the vast majority of the people, while Standard Bengali is the official language used by the state government and officials.

The majority of Sylhetis are Muslims (87.3%), other religious groups include Hindus (12.5%) and less than 0.2% of other religions, mainly Buddhists and Christians. The majority of the Muslims are mainly Sunni Hanafis; and there are significant numbers of people who also follow Sufi ideals, the most influential are the teachings of Abdul Latif Fultali.

Economy
The Sylhet Metropolitan Area is one of Bangladesh's main business centres. Sylhet's economy is closely linked with the Bangladeshi diaspora, especially the British Bangladeshi community. The city receives a significant portion of the country's annual remittances, which have driven growth in real estate and construction. A number of shopping centres, restaurants and hotels have opened as a result. Sylhet also relies on religious tourism, with thousands of devotees visiting its Sufi shrines annually, as well as ecotourism in its broader natural hinterland. Nature resorts have been built in the city's outskirts. Several important Bangladeshi companies are based in Sylhet, including Jalalabad Gas Transmission and Distribution, Sylhet Gas Fields and Alim Industries. Biman Bangladesh Airlines operates several flights from Sylhet to the United Kingdom and the Middle East. Roads connect Sylhet with the Indian states of Meghalaya and Assam.

Sylhet's hinterland plays a vital role in the economy of Bangladesh. It is home to the country's largest natural gas fields, sole crude oil field, largest tea plantations, rubber, palm oil, cane, agarwood and citrus farms. Rice production in the region is one of the country's highest. Heavy industries include power plants, fertilizer plants, cement plants and liquefied petroleum gas plants. Other major industries in the region include ceramics, machinery and equipment, ready-made garments and pharmaceuticals. Most of the tea production in Bangladesh is based around Sylhet, and the industry also has significant exports. The area is also known for producing oranges and other similar fruits. One of these fruit is called "Satkara" which is a variety of grapefruit that can be used in pickles and even as an ingredient in traditional Sylheti curry dishes.

Two Bangladeshi finance ministers from the city have been elected to the Jatiyo Sangshad: Saifur Rahman of the Bangladesh Nationalist Party and Abul Maal Abdul Muhith of the Awami League. The present foreign affairs minister DR. A K Abdul Momen who is younger brother of the former finance minister Abdul Muhith represents the Sylhet-1 seat in parliament.

Utility
Sylhet has high rates of electric power shortage and water shortage. According to the Power Development Board, Sylhet is only receiving 50 MW, which is half of the required demand of 100 MW. The city corporation is also supplying only 22,500 gallons of water, far less than the demand of about 65,000. The major sources of water to the city is the tube wells and the Surma River. Tests of tube wells in Sylhet District by the Bangladesh University of Engineering and Technology in 1997 found that about 27.6% contained more arsenic than the acceptable limit set by Bangladesh of 50 micrograms per liter, and 49.2% contained more arsenic than the World Health Organization standard of 10 micrograms per liter. There are about 331 registered restaurants in the city, only 15% maintain sanitary facilities and 85% have unhygienic conditions that are unsafe for the public.

Tourism

Sylhet's natural beauty and cultural attractions draw tourists from both domestic and international destinations. The region is home to scenic landscapes, including the renowned Ratargul Swamp Forest and the tea gardens of Sreemangal. Efforts are being made to preserve and promote the cultural heritage of Sylhet through museums, cultural centers, and initiatives that support local artisans.

The cultural diversity and vibrant traditions of Sylhet reflect the region's historical, social, and religious influences. With its distinct language, literature, festivals, music, dance, and culinary delights, Sylhet continues to captivate visitors and serve as a testament to Bangladesh's rich cultural tapestry.

Culture
Sylhet is known for its vibrant traditions, customs, festivals, music, dance, literature, and cuisine. The cultural identity of Sylhet has been shaped by a blend of indigenous practices, Sufi influences, and the assimilation of diverse communities. Sylhet is also known for its vibrant music scene, and it is home to several renowned musicians and artists. The city has a rich literary tradition, and it has produced several notable writers and poets, including Syed Mujtaba Ali and Humayun Ahmed.

Cuisine
Sylheti cuisine is known for its distinct flavors and aromatic dishes. Pitha (rice cakes), shorshe ilish (hilsa fish in mustard sauce), shatkora beef, and doi chira (flattened rice with yogurt) are some popular delicacies. The region's love for tea is evident in its numerous tea gardens and the consumption of "seven-layer tea," a unique layered beverage.

Sports

Cricket is the most popular sport in Sylhet. Bangladesh Premier League franchise Sylhet Strikers are based in Sylhet International Cricket Stadium (M.A.G. Osmani Stadium), which was built in 2007 and has a capacity of 18,500 spectators. The Sylhet International Cricket Stadium was renovated in 2013 especially to host matches of 2014 ICC World Twenty20. It is situated near lush green tea gardens on the city fringe. In the National Cricket League Sylhet Division has not won any titles however did win in the One-Day Cricket League in 2001–02 season. Notable players from Sylhet who have played for the Bangladesh national cricket team include Rajin Saleh, Enamul Haque Jr, Tapash Baisya, and Alok Kapali. Chess player Rani Hamid was awarded the FIDE Women's International Master (WIM) title in 1985, while her son Kaiser Hamid was the captain of the Bangladesh national football team in the early 90s.

Transport

The main transport systems used in the city are cycle rickshaws, auto rickshaws (mainly known as baby-taxis or CNGs), buses, mini-buses and cars. There are about 80,000 rickshaws running each day. Bus service prices have increased as of 2008, up to 30% higher, prices ranges from Tk 4 to 15.95.

The N2 is the national highway that connects the city with country's capital and largest city Dhaka as well as with many other parts of the country. The N2 highway is also part of AH1 and AH2- two longest routes of the Asian Highway Network.

Air
The city of Sylhet is served by Osmani International Airport, located at the north of the city. It is Bangladesh's third busiest airport and became an international airport due to the demand of expatriate Bangladeshis and their descendants from the United Kingdom and the United States. The main frequent airlines of the airport are Biman Bangladesh Airlines, US-Bangla Airlines and Novoair.

The airport received its first international arrival on 3 November 2002, with Biman arriving from Kuwait via Abu Dhabi en route to Dhaka. Meanwhile, it received first direct international arrival on 15 March 2017 as a direct flight of Dubai based carrier Flydubai landed at the airport. Work started in 2006 to upgrade the airport to international standards, including a new terminal building, a jetway, a taxiway, and expansion of the runway to accommodate wide-bodied aircraft. It was confirmed that in May 2007, Biman will be operating Hajj flights directly from the airport later in 2007. Biman Bangladesh operates direct flight to London from Sylhet. All Bangladeshi airlines operate regular domestic flights to Dhaka and Biman operates regular domestic flights to Cox's Bazar.

The government has decided to construct a 34,919 square-metre high-quality international passenger terminal building, cargo building, control tower, parking, taxiway and other important infrastructures to meet the growing demand in line with the increase of passengers and cargo transportation at the airport. Work started in 2020.

Rail

The Sylhet Railway Station is the main railway station providing trains on national routes operated by the state-run Bangladesh Railway.
Some important train that origins/terminates :

Towards Dhaka

Towards Chittagong

Towards Akahura

Education

There are two public universities in Sylhet: Shahjalal University of Science and Technology and Sylhet Agricultural University. There are some prominent colleges in Sylhet such as Jalalabad Cantonment Public School and College, MAG Osmani Medical College, Sylhet, Sylhet Women's Medical College, North East Medical College, Sylhet Engineering College, Sylhet Cadet College, Murari Chand College, Institute of Health Technology, Sylhet, Scholarshome, Blue Bird High School and College, Sylhet Science And Technology College and Sylhet Polytechnic Institute, Sylhet Government Women's College

Notable people

International relations
Sylhet had friendly relations with:
  St Albans, United Kingdom
  Rochdale, United Kingdom

The friendship link with St Albans was established in 1988 when the District council supported a housing project in Sylhet as part of the International Year of Shelter for the Homeless. Sylhet was chosen because it is the area of origin for the largest ethnic minority group in St Albans.

In March 2009, the Mayor of Sylhet, Badar Uddin Ahmed Kamran, signed a Memorandum of Understanding to form another friendship link between Sylhet and Rochdale, home to around 10,000 people with Sylhet heritage, with the Mayor of Rochdale Cllr Keith Swift at the Sylhet City Corporation.

See also
 Sylheti language
 Sylheti Nagari
 Barak Valley

References

External links

Parabat Express
Official website of Sylhet City Corporation
Sylhet Tourist Places Video

Populated places in Sylhet District
Former capital cities in India

Sylhet


إس تي سي الكويت  سابقًا كانت تُعرف باسم فيفا الكويت هي الشركة الثالثة في الكويت للاتصالات ذات الشبكة الأحدث تكنولوجيا،  تابعة لمجموعة إس تي سي السعودية، حيث تمتلك الشركة الأم ما مقداره 51.8% من رأس مال الشركة، والهيئة العامة للاستثمار الكويتية ، المؤسسة العامة للتأمينات الاجتماعية الكويتية 10.9% ، كما تضم لائحة المؤسسين بيت الزكاة والأمانة العامة للاوقاف والهيئة العامة لشؤون القصر حيث يمتلك كل منهم 4%.

المصادر

وصلات خارجية

شركات الهاتف المحمول الكويتية
شركات أسست في 2008
شركات اتصالات عربية
شركات اتصال في الكويت
تأسيسات سنة 2008 في الكويت
مجموعة إس تي سي

إس تي سي الكويت


Prim-ministrul Finlandei (în , în ) este șeful . Prim-ministrul Finlandei este șeful guvernului și este numit de către președinte. Primul prim-ministru a fost Pehr Evind Svinhufvud, care a fost numit în funcție la 27 noiembrie 1917.

Procedura
În temeiul dispozițiilor Constituției Finlandei, președintele numește un prim-ministru, după ce partidele din  au negociat distribuirea de mandate în noul  și programul guvernului. Parlamentul trebuie să-l valideze pe prim-ministrul nominalizat cu o majoritate absolută într-un vot de încredere în care nu sunt și alți candidați. În cazul în care candidatul nu primește suficient sprijin, urmează o nouă rundă de negocieri și o a doua numire de către președinte. Dacă nici cel de-al doilea candidat nu reușește să câștige o majoritate absolută, se ține un al treilea vot în care orice membru al parlamentului poate să desemneze un candidat; în această rundă, pluralitatea este suficientă pentru alegerea ca prim-ministru. Delegarea oficială de către președinte urmează după alegerea din Parlament.

Procedura de mai sus a fost folosită prima dată pentru a o alege pe Anneli Jäätteenmäki în funcția de premier în anul 2003. Anterior se presupunea că președintele va nominaliza candidatul care într-o a treia rundă de vot ar fi obținut o majoritate relativă, de obicei, liderul celui mai mare partid. Înainte ca noua constituție să fie adoptată, competența formală de a numi prim-ministrul și restul Consiliului de Stat era privilegiul președintelui, care era liber să se abată de la principiile parlamentare, deși miniștrii numiți trebuia să aibă încrederea parlamentului.

În mod oficial, prim-ministrul îi numește pe ceilalți membri ai Consiliului de Stat, care sunt, apoi, cu acordul Parlamentului, numiți de către președinte. În practică, locurile sunt împărțite între partide în timpul negocierilor pentru formarea guvernului, astfel încât candidatul la funcția de premier trebuie să ia în considerare opiniile partidelor participante și nu poate desemna sau elimina pe oricine dorește.

Istoria
În 1918, Senatul Finlandei a fost transformat în , și funcția de vicepreședinte al Diviziei Economice a fost transformată în cea de prim-ministru. , situat în cartierul  din Helsinki, a devenit reședința oficială a prim-ministrului Finlandei începând cu 1919.

De-a lungul independenței sale, declarate în 1917, Finlanda a avut 72 de cabinete. Cea mai lungă durată au avut-o cele două cabinete ale prim-ministrului Paavo Lipponen (Lipponen I și Lipponen II), ambele durând cât întreaga legislatură, adică 1464 de zile.

Lista prim-miniștrilor Finlandei

Referințe

Politica Finlandei

Prim-ministrul Finlandei


باسم العلي هو مغني عراقي ولد في سنة 1965 وله الكثير من الأغاني المشهورة مثل : "شوية شوية"، "شكتبلكم"، "مشتاقلك موت"، وغيرها من الأغاني الجميلة.
كانت بداياته في فرقة الإنشاد كونه كان يعمل منتسب في القوة الجوية العراقية في ثمانينات القرن الماضي، شارك في أغنية صقور الجو، ولد في منطقة الشعب ببغداد يعيش حالياً مع زوجته في هولندا، يتميز بصوت قوي وبراق جميع أغانيه من تلحينه.

الأغاني
 شوية شوية
 شكتبلكم
 مشتاكلك موت
 كوم يا دكتور
 خالة يا خالة
 أوكف يا زمن
 لا يا قلبي

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
مغتربون عراقيون
مغنون من بغداد
مواليد 1965

باسم العلي


Lolenga Mock (født 22. april 1972 i Kinshasa i Zaïre) er en dansk-congolesisk professionel bokser, der bokser som freelancer med en manager kontrakt hos MTK Global.

Han har tidligere bokset for den danske promotor Mogens Palle igennem en længere periode. Fra 2015-2018 var han tilknyttet den danske stald Danish Fight Night efter at have skrevet kontrakt med Mogens Palle og den tidligere bokser Brian Nielsen.

Han har været regerende IBA-verdensmester i Supermellemvægt siden den 18. maj 2019.

Han har som professionel tre gange vundet EBU's Europa Unions-titel i Supermellemvægt. Derudover har han vundet East & Central African Professional Boxing Federation og WBO Interkontinental-titlerne i Supermellemvægt, samt EBA-europamestertitlen i Letsværvægt.

Professionelle kampe

Referencer

Eksterne henvisninger

Mandlige boksere fra Danmark

Lolenga Mock