Akçaykaracalı, Samsun ilinin Terme ilçesine bağlı bir mahalledir.

Mahallenin adı 1800'lü yıllara dayanmaktadır. Köy, Akçay ve Karaçalı köylerinin ortasında kaldığından bu ismi almıştır. Eski zamanlarda genellikle Rumların yaşadığı bir bölgedir. Tarihi açıdan bazı zenginlikleri vardır. Mahallede eski zamanla ait birçok eser göze çarpmaktadır. Buna örnek 1900'lü yıllarda yapılmış olan Karadere (diğer bir adı Kızgölü) denilen yerde su değirmenin bulunmasıdır. Karadere bir rivayete göre daha öncelerden Kızgölü ismiyle anılmaktaydı. Kızgölü ismini almasının sebebi ise Kızgölü'nde bir deniz kızının yaşadığına inanılmasıdır.

Coğrafya
Samsun il merkezine 75 km, Terme ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Terme'nin mahalleleri

Akçaykaracalı, Terme


الملعب الأولمبي حمادي العقربي أو الملعب الأولمبي برادس (سابقًا) أو ملعب السابع من نوفمبر سابقا ويلقب باسم درة المتوسط، هو ملعب وطني رياضي متعدد الاختصاصات يقع في المدينة الرياضية برادس الواقعة في رادس بالضاحية الجنوبية لمدينة تونس.

تم إنشاء الملعب الأولمبي حمادي العقربي عام 2001 لاحتضان دورة ألعاب البحر الأبيض المتوسط 2001. تتسع مدارجه المغطاة لـ 65.000 متفرج ويمسح 13.000 متر مربع، وهو يضم ميدانًا رئيسيًا و3 ملاعب فرعية وقاعتي إحماء وسبّورتين لامعتين ومنصة شرفية تتسع لـ 7.000 متفرج ومنصة صحفية بها 300 مكتب صممه الهولندي روب شورمان. تم تدشينه يوم 6 يوليو 2001 في إطار نهائي كأس تونس لكرة القدم بين النادي الرياضي لحمام الأنف والنجم الرياضي الساحلي 1–0.

يلعب فيه النادي الإفريقي والترجي الرياضي التونسي أهم مبارياتهما من الرابطة التونسية المحترفة الأولى، وهو أيضا الملعب الرسمي لمنتخب تونس لكرة القدم منذ عام 2001 كما احتضن الملعب الأولمبي حمادي العقربي 6 مباريات من كأس الأمم الأفريقية لكرة القدم 2004 التي تحصل عليها منتخب تونس لكرة القدم. منذ 22 أغسطس 2020 اتخذ الملعب اسم الملعب الأولمبي حمادي العقربي.

التاريخ

تم تدشين الملعب الأولمبي حمادي العقربي يوم 6 يوليو 2001 في إطار نهائي كأس تونس لكرة القدم بين النادي الرياضي لحمام الأنف والنجم الرياضي الساحلي 1–0 سجل لاعب النادي الرياضي لحمام الأنف، أنيس بن شويخة أول هدف في تاريخ الملعب.

احتضن الملعب الأولمبي حمادي العقربي أكبر التظاهرات الرياضية في تونس، أبرزها دورة ألعاب البحر الأبيض المتوسط 2001 (2–15 سبتمبر 2001) التي شهدت تتويج المنتخب التونسي بالميدالية الذهبية في دورة كرة القدم بعد الفوز في المباراة النهائية 1–0 على المنتخب الإيطالي. كما احتضن 6 مباريات في إطار كأس الأمم الأفريقية 2004 (24 يناير–14 فبراير 2004)، التي توج بها المنتخب التونسي بعد الفوز 2–1 على المنتخب المغربي في المباراة النهائية.

أجريت على أرضية الملعب الأولمبي حمادي العقربي ستة مباريات من إياب نهائي من دوري أبطال أفريقيا. في 2006 بين النادي الرياضي الصفاقسي والنادي الأهلي المصري، وفي أعوام 2010، 2011، 2012، 2018 و2018–19، واجه خلالها الترجي الرياضي التونسي على التوالي تي بي مازيمبي، نادي الوداد الرياضي مرتين والنادي الأهلي المصري مرتين. أجريت على أرضية الملعب الأولمبي حمادي العقربي مبارتين من ذهاب نهائي كأس الكونفيدرالية الأفريقية. في 2011 بين النادي الأفريقي ونادي المغرب الفاسي، في 2013 بين النادي الرياضي الصفاقسي وتي بي مازيمبي. أجريت على أرضية الملعب الأولمبي حمادي العقربي مبارتين في إطار كأس السوبر الأفريقي، في 2008 بين النجم الرياضي الساحلي والنادي الرياضي الصفاقسي، في 2012 بين الترجي الرياضي التونسي ونادي المغرب الفاسي. وفي 28 يوليو 2010 احتضن مباراة كأس الأبطال الفرنسي بين فريقي باريس سان جيرمان وأولمبيك مارسيليا وذلك بحضور 57 ألف متفرج.

في أكتوبر 2015 أثارت حكومة الحبيب الصيد جدلا كبيرا وردود فعل معارضة على خلفية إعلانها نيتها رهن الملعب الأولمبي حمادي العقربي وفق الصكوك الإسلامية بغرض ترقيع الميزانية ودعم النفقات العمومية التي تثقل كاهلها قبل أن تتراجع عن ذلك تحت ضغوط الرأي العام. حصل الملعب الأولمبي حمادي العقربي على شهادة الصنف الأول من الاتحاد الدولي لألعاب القوى كأكثر الملاعب مطابقة للمعايير والمواصفات في مجاله. في مايو 2020 تم تصنيف الملعب الأولمبي حمادي العقربي في المرتبة العاشرة عالميا بحسب إستفتاء صحيفة ماركا الإسبانية لأجمل الملاعب في العالم برصيد 14 ألف صوتا. سجل الملعب أكبر عدد من الحضور الجماهيري وقدر بستين ألف متفرج في مناسبتين، الأولى في نهائي كأس الأمم الأفريقية 2004 بين المنتخب التونسي والمنتخب المغربي، والثانية في 22 ماي 2008 في مباراة النادي الأفريقي والترجي الرياضي الجرجيسي في إطارالرابطة التونسية المحترفة الأولى 2007–08.

شهادات
تحصل الملعب الأولمبي حمادي العقربي على شهادة الصنف الأول من الاتحاد الدولي لألعاب القوى ، وهو ما يعني أنه يحقق أحسن المعايير والمواصفات في مجاله. وهو أفضل ملعب بشمال أفريقيا وأحد أجمل الملاعب في القارة الافريقية والعالم العربي.

التسمية
حمل الملعب اسم ملعب السابع من نوفمبر برادس نسبة إلى تاريخ تولي الرئيس التونسي زين العابدين بن علي الحكم سنة 1987، ثم أصبح الملعب الأولمبي برادس إثر الثورة التونسية التي انهت حكم زين العابدين بن علي عام 2011.

الملعب الأولمبي حمادي العقربي
في 22 أغسطس 2020، عقب وفاة لاعب المنتخب التونسي والنادي الرياضي الصفاقسي السابق حمادي العقربي، أعلن رئيس الحكومة إلياس الفخفاخ خلال خطاب أنه سيتم تغيير اسم الملعب الأولمبي برادس إلى الملعب الأولمبي حمادي العقربي. أثار هذا الإعلان استغراب رئيس وسكان بلدية رادس الذي أشار إلى اجتماع المجلس البلدي في 24 أغسطس 2020 لاتخاذ قرار. بالإضافة إلى ذلك، ينص مرسوم بتاريخ 12 يوليو 2019 على أنه لا يُسمح بإعطاء أسماء الأشخاص المتوفين إلا بعد ثلاث سنوات من تاريخ وفاتهم. في 24 أغسطس 2020، ردت وزارة الشؤون المحلية بأن الملعب وُضع تحت إشراف وزارة الشباب والرياضة والحي الوطني الرياضي (وليس تحت إشراف بلدية رادس) وأنه لا يقع في إطار مرسوم 12 يوليو 2019، حتى يمكن تغيير اسمه. لذلك تم تركيب لوحة أمامية في الأول من سبتمبر باسم الملعب الأولمبي حمادي العقربي. في 21 سبتمبر تقدمت بلدية رادس بشكوى عاجلة للمحكمة الإدارية لإلغاء القرار. في نهاية عام 2020، استخدمت الجامعة التونسية لكرة القدم والاتحاد الأفريقي لكرة القدم هذا الاسم.

أهم الأحداث

مباريات البطولات الكبرى

ألعاب البحر الأبيض المتوسط 2001

كأس الأمم الأفريقية 2004

معرض الصور

مقالات ذات صلة

 المدينة الرياضية برادس
 القاعة متعددة الاختصاصات برادس
 الملعب الوطني لألعاب القوى برادس
 المسبح الأولمبي برادس

وصلات خارجية
 Soccerway Profile
 World Stadiums Article
 StadiumDB images

المراجع

الترجي الرياضي التونسي
الرياضة في رادس
النادي الإفريقي
ملاعب كرة قدم في تونس
ملاعب متعددة الاستخدام في تونس
ملاعب وطنية
منتخب تونس لكرة القدم

الملعب الأولمبي حمادي العقربي برادس


වැහි බර කාලගුණයක් ඇති විට හිරු පායන අවස්ථාවලදී අහසෙහි දක්නට ඇති වර්ණාවලියෙන් යුතු කවාකාර දර්ශනය දේදුන්න ලෙස හඳුන්වයි.

පින්තූර

ආශ්‍රිත ලිපි
 වර්ණාවලිය
 සඳදුන්න

දේදුන්න


Jerzu (sardisk: Jèrsu) er en by og en kommune (comune) i provinsen Nuoro i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 427 meters højde og har 3.166 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 102,61 km² og grænser til kommunerne Arzana, Cardedu, Gairo, Lanusei, Osini, Tertenia, Ulassai og Villaputzu.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Nuoro

Jerzu


Die B4 Bay 04 waren Abteilwagen, welche ursprünglich als Gattung ABB für die Pfälzischen Eisenbahnen gebaut wurden. Diese Wagenbauart ist im Pfälzischen Wagenverzeichnis von 1913 auf Blatt 11 dargestellt. Bis auf die unterschiedliche Form der Handbremse – hier Freisitzbremse, dort hochgesetztes Bremserhaus – sind die Wagen in Aufbau und Ausstattung identisch.

Geschichte / Beschaffung
Wie bei den meisten süddeutschen Eisenbahngesellschaften war auch bei den Pfälzischen Eisenbahnen der Abteilwagen der vorherrschende Wagentyp, bis zu den 1890er-Jahren allerdings nur als Zwei- und Dreiachser. Mit dem Aufkommen der überregionalen Reise- und Schnellzüge – seit 1895 fuhren auch internationale Schnellzüge durch die Pfalz – ergab sich für die Direktion der Pfalzbahn die Notwendigkeit, passendes Wagenmaterial zu beschaffen, dies auch im Hinblick auf den mit den benachbarten Bahnen vereinbarten Wagenausgleich.

Für den gehobenen Reise- und Schnellzugverkehr wurden daher 1904 bei der Waggonfabrik Rastatt insgesamt 6 Wagen für die erste und zweite Klasse beschafft. Mit der Übernahme der Pfalzbahnen durch die Königlich Bayerischen Staatsbahnen 1909 wurden auch diese Wagen übernommen und der Direktion Ludwigshafen der K.B.Sts.E.B. zugewiesen.

Verbleib
Mit der Übernahme der Pfalzbahnen durch die Königlich Bayerischen Staatsbahnen 1909 wurden auch diese Wagen übernommen und der Direktion Ludwigshafen der K.B.Sts.E.B. zugewiesen. Mit dem Übergang zur Reichsbahn 1920 wurden die Abteile der ersten Klasse in solche der zweiten umgezeichnet und die Wagen erhielten die Gattungsbezeichnung B4 Bay 04. Der weitere Verbleib ist unklar, da bei der DRG die Wagen der ehemals Pfälzischen Eisenbahnen nicht gesondert aufgeführt wurden. Im Verzeichnis der Reichsbahn von 1930 wird ein Gesamtbestand von sechs Wagen der Gattung B4 Bay 04 angegeben.

Konstruktive Merkmale

Untergestell
Der Rahmen bestand aus genieteten Walzprofilen. Die äußeren Längsträger hatten eine U-Form mit nach außen zeigenden Flanschen. Zur Unterstützung des Wagenkastens und auf Grund des großen Drehzapfenabstandes wurde ein Sprengwerk aus Profilen und Säulenständern in der Ebene der äußeren Längsträger eingebaut. Als Zugeinrichtung hatten die Wagen Schraubenkupplungen mit Sicherheitshaken nach VDEV, die Zugstange war durchgehend und mittig gefedert. Als Stoßeinrichtung besaßen die Wagen Stangenpuffer mit einer Einbaulänge von 650 mm, die Pufferteller hatten einen Durchmesser von 370 mm. Diese wurden später teilweise durch Hülsenpuffer ersetzt.

Laufwerk
Die Wagen hatten Drehgestelle bayerischer Bauart mit kurzem Radstand und aus Blechen und Winkeln genietetem Rahmen. Gelagert waren die Achsen in Gleitachslagern. Die Räder hatten Speichenradkörper und einen Raddurchmesser von 1.014 mm.

Bremse: Druckluftbremse System Schleiffer, Handbremse im hochgesetzten Bremserhaus.

Wagenkasten
Rohbau: Wagenkastengerippe aus Holz, außen mit Blech und innen mit Holz verkleidet. Seitenwände an den Unterseiten leicht eingezogen, Tonnendach. Hochgesetztes Bremserhaus, beidseitig zugänglich, mit flach gewölbtem Dach. Kein Übergang an den Stirnseiten.

Ausstattung
Innenraum: insgesamt sieben Abteile, zwei der 1. und fünf der 2. Klasse. Abteile der 1. Klasse in der Wagenmitte. Insgesamt drei Toiletten mit Waschgelegenheiten. Durch seitliche Durchgänge konnte man von jedem Abteil eine der Toiletten erreichen. Der Wagen hatte gepolsterte Sitzbänke.

Heizung: Die Fahrzeuge verfügten über eine Dampfheizung. Lüftung: statische Lüfter auf dem Dach. Beleuchtung: ursprünglich erfolgte die Beleuchtung durch Gas, der Vorratsbehälter hing in Wagenlängsrichtung am Rahmen. Später teilweise elektrische Beleuchtung.

Bemerkung
Mit dem Übergang zur DRG wurden die beiden Abteile der 1. Klasse ohne Änderung der Sitzaufteilung zu solchen der 2. Klasse umgezeichnet und die Wagen erhielten eine geänderte Gattungsbezeichnung.

Skizzen, Musterblätter, Fotos

Wagennummern
Die Daten sind dem Wagenpark-Verzeichnis der Kgl.Bayer.Staatseisenbahnen – Pfälzisches Netz, aufgestellt nach dem Stande vom 31. März 1913, sowie den Büchern von Emil Konrad (Reisezugwagen der deutschen Länderbahnen, Band II) und  Albert Mühl (Die Pfalzbahn) entnommen.

Anmerkungen

Einzelnachweise

Weblinks
 Digitalisat des Bayerischen Hauptstaatsarchivs, Blatt 11 aus dem Wagenstandsverzeichnis von 1913

Literatur

Reisezugwagen (Bayerische Staatseisenbahnen)
Reisezugwagen (Pfälzische Eisenbahnen)
Schienenfahrzeug (Waggonfabrik Rastatt)

B4 Bay 04


Der Ligny-Turm () ist Teil der mittelalterlichen Stadtbefestigung der Stadt Trapani auf Sizilien, der gleichzeitig die Westspitze der Stadt darstellt. Zu diesen Verteidigungsbauwerken gehörten weitere Türme, so beispielsweise die beiden südlich stehenden Torre Colombaia und Torre Nubia.

Er wurde 1671 auf Befehl des Belgiers und Vizekönigs von Sizilien Lamoral Claude des Königreichs Sizilien während der spanischen Herrschaft von Sizilien errichtet und am ersten Sonntag im Oktober des gleichen Jahres eingeweiht. Der Turm steht auf einem Felsen, der die Fortsetzung des schmalen Streifen Land der antiken Stadt bildet und inzwischen fest mit ihr verbunden ist. Er wurde gebaut, um die Stadt vor den Einfällen der Türken zu verteidigen, die seit der Landnahme von Kreta erforderlich schien: Im Jahr 1669 endete dort die über 450-jährige Venezianische Herrschaft.

Baumeister war Carlos de Grunembergh, der in dieser Funktion zunächst mit seinem Bruder Ferdinand in der Mitte des achtzehnten Jahrhunderts in Spanien aktiv war. In den letzten Jahrzehnten des Jahrhunderts war in Diensten des Vizekönigs von Sizilien und machte beeindruckende Verteidigungsanlagen auf der ganzen Insel. Dabei schuf er moderne Festungstechniken, vor allem in Messina, Augusta, Malta und Catania.

Das quadratische, in die Höhe leicht konisch zulaufende Gebäude mit Bossenwerk macht einen wehrhaften Eindruck. Jeweils in der Mittelachse befinden sich auf allen vier Seiten in beiden Stockwerken Maueröffnungen, die im Obergeschoss als Fenster ausgebildet sind. Das Bauwerk wird gekrönt von einer einfachen, hüfthohen Balustrade ohne Zinnen, Schießscharten oder ähnlichem. Bis 1861 waren auf dem Dach die Geschütze aufgestellt. Während des Zweiten Weltkrieges wurde der Turm von der Marine als Flak-Stellung genutzt.

Eigentümer der Immobilie ist die Stadt Trapani. Nachts wird das Bauwerk angestrahlt, das zuletzt 1979 restauriert wurde. Seit 1983 ist darin ein kleines Museum für Vor- und Frühgeschichte im Erdgeschoss sowie über Meeresarchäologie im ersten Stockwerk untergebracht. Die über 100 gezeigten Objekte, die aus vom Meeresgrund des Mittelmeers gehoben wurden, sind Amphoren, Anker sowie Mobiliar punischer, griechischer und römischer Schiffe.

Quellen
 http://www.arkeomania.com/torrediligny.html

Bauwerk in Trapani
Stadtbefestigung in Italien
Turm in Sizilien
Turm in Europa

Torre di Ligny


Franco Petracchi (born September, 1937) is an Italian double bass soloist and teacher. He is a native of Pistoia, Tuscany, and the author of Simplified Higher Technique. In his method, he introduces some conventions to playing in the thumb-position. He uses names chromatic, semi-chromatic and diatonic for different hand positions. He plays a Gaetano Rossi bass, which is unusually large for a soloist.

References
Rodney Slatford. "Francesco Petracchi", Grove Music Online, ed. L. Macy (accessed September 6, 2006), grovemusic.com  (subscription access).

External links

Franco Petracchi website

1937 births
Living people
Classical double-bassists
Italian musicians
21st-century double-bassists

Franco Petracchi


مسييه 78 أو السديم رقم م78 (بالإنجليزية: Messier 78 أوM 78 أو NGC 2068 ) هو سديم مكون من الغاز والغبار التي تعكس ضوء النجوم القريبة منها ويوجد في كوكبة الجبار. اكتشفه الفلكي الفرنسي بيير ميشان عام 1780 وأضافه إلى فهرس مسييه الذي كان مسييع يحصي به المذنبات.

والسديم م78 هو المنطقة الأشد لمعانا لعدة تجمعات غازية تشمل NGC 2064 و NGC 2067 و NGC 2071. وتنتمي المجموعة إلى سحابة الجبار الجزيئية وتبعد نحو 1600 سنة ضوئية من الأرض ، ويمكن مشاهدته بسهولة بواسطة تلسكوب صغير حيث يبدو كسحابة يحوي نجمين ذوي لمعان يبلغ 10 قدر ظاهري .

يسمى هذان النجمان HD 38563A و HD 38563B وهما اللذان يتسببان في إضاءة السديم الغباري فيعكس ضوئهما .

وتوجد نحو 45 من النجوم المتغيرة من نوع T Tauri الحديثة التكون .

خصائص السديم مسييه 78
 البعد عن الأرض: 1600 سنة ضوئية
 درجة اللمعان: 3و8 قدر ظاهري
 الحجم الظاهري : 8 دقيقة قوسية في 6 دقيقة قوسية
 القطر 4 سنة ضوئية
 من مجموعة كوكبة الجبار Orion.

اقرأ أيضا
 نجم
 مجرة
 قزم أبيض
 عملاق أحمر
 الانفجار العظيم
 خط زمني للانفجار العظيم
 نجم نيوتروني
 ثقب أسود

مراجع

وصلات خارجية
 موقع الكون

أجرام الفهرس العام الجديد
أجرام فلكية اكتشفت في 1780
اكتشافات بيير ميشان
ذراع الجبار
سحابة الجبار الجزيئية
سدم انعكاسية
فهرس مسييه
كوكبة الجبار

مسييه 78


Emma Claesson (geborene Engstrand; * 14. Dezember 1977 in Bollnäs) ist eine schwedische Orientierungsläuferin.

Engstrand wurde 1997 in Belgien mit der schwedischen Staffel Junioren-Weltmeisterin. Im Jahr darauf gewann sie ihre erste schwedische Meisterschaft (im Nacht-OL) bei den Damen. 2001 wurde sie erstmals bei den Weltmeisterschaften eingesetzt. Bei ihrer zweiten Weltmeisterschaftsteilnahme 2003 in der Schweiz wurde sie Vierte auf der Langdistanz. In der Folge konnte sie nun öfter gute Leistungen abrufen. 2004 bei den Europameisterschaften im dänischen Roskilde gewann sie Sprintbronze und hinter Simone Niggli-Luder aus der Schweiz die Silbermedaille auf der Langdistanz. Im Weltcup belegte sie 2004, 2005 und 2006 konstant jeweils den fünften Platz. 2005 gewann sie außerdem das O-Ringen. 2009 legte sie nach der Hochzeit mit Rikard Claesson eine Babypause ein. 2010 konnte sie dann noch einmal erfolgreich mit einer Bronzemedaille bei den Weltmeisterschaften um Trondheim angreifen.

Emma Claesson startet für den Verein Stora Tuna IK. Ihr Heimatklub ist Rehns BK aus Bollnäs.

Platzierungen

Weblinks

 Emma Claesson World of O Runners
 Emma Claesson orientering.se

Orientierungsläufer (Schweden)
Schwedischer Meister (Orientierungslauf)
Schwede
Geboren 1977
Frau

Emma Claesson


An Dracontium dubium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth. An Dracontium dubium in nahilalakip ha genus nga Dracontium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dracontium

Dracontium dubium


Egyptian Grammar: Being an Introduction to the Study of Hieroglyphs foi escrito por Alan Gardiner e publicado pela primeira vez em 1927, na cidade de Londres, pela Clarendon Press. Foi reimpresso várias vezes desde então. Sua terceira edição, publicada em 1957, é a versão mais utilizada para o assunto.

Por meio de uma série de trinta e três lições, o livro oferece uma visão consideravelmente ampla da linguagem e do sistema de escrita do Antigo Egito. O foco do livro é a linguagem literária do Império Médio. A criação do livro resultou no desenvolvimento de uma tipografia hieroglífica precisa e detalhada, a Lista de Sinais de Gardiner. É considerado, ainda hoje, o livro mais minucioso existente de língua egípcia, embora desenvolvimentos subsequentes tenham suplantado diversos aspectos da compreensão de Gardiner acerca da gramática egípcia, sobretudo no que diz respeito ao sistema verbal.

Edições

Primeira edição (1927) OL 6703756M
Segunda edição (1950) OL 6071866M
Terceira edição (1957) ISBN 9780900416354

Ver também

Gramática
Língua egípcia
Lista de Sinais de Gardiner

Ligações externas

Publicações do Instituto Griffith

Gramáticas
Língua egípcia
Livros de 1927
Livros de 1950
Livros de 1957


Numeroase persoane de seamă au avut această formă de tulburare de dispoziție. Aceasta este o listă de persoane acompaniată de surse verificabile care îi asociază cu tulburarea bipolară (cunoscută anterior ca "depresie maniacală") bazate pe declarațiile publice ale acestora; acest subiect este uneori pus în legătură cu subiectul mai larg creativitatea și bolile mentale. În cazul persoanelor decedate, indivizii cu diagnostic retrospectiv vor fi puși în listă doar dacă sunt acompaniați de surse care oglindesc puncte de vedere mainstream, academice. Indivizii nu trebuie adăugați în această listă cât timp tulburarea nu este menționată în mod regulat și obișnuit în sursele de încredere, acceptate pe larg.

A
 Alvin Ailey, coregraf american, diagnosticat cu tulburare bipolară (numită atunci depresie maniacală).
 Sherman Alexie, poet, scriitor și regizor nativ american.
 Lily Allen, muziciană engleză.
 Louis Althusser, filozof marxist francez.
 August Ames, actriță porno canadiană.
 Michael Angelakos, muzician american, lider formal al Passion Pit.
 Adam Ant, muzician și actor englez.
 Emilie Autumn, cântăreață și violonistă americană.

B
 Tyler Baltierra, personalitate de televiziune reality americană.
 Maria Bamford, comediantă americană, a declarat într-un interviu pentru The Salt Lake Tribune că a fost diagnosticată cu tulburare bipolară tipul II.
 Marcel Barbeau, artist și pictor canadian.
 Maria Bello, actriță și scriitoare.
 Helena Belmonte, model american.
 Max Bemis, fruntaș al bandei Say Anything, a vorbit despre diagnosticul său într-un interviu pentru Alternative Magazine în 2014.
 Maurice Benard, actor, a vorbit despre diagnosticul său la The Oprah Winfrey Show și de atunci este activ în promovarea conștientizării cu privire la tulburarea bipolară.
 Benga (Adegbenga Adejumo), producător și DJ de dubstep britanic.
 A. C. Benson,  eseist, poet și autor englez, al 28-lea Masterand al Colegiului Magdalene, Cambridge.
 Davone Bess, jucător de fotbal american.
 Jayson Blair, jurnalist american care a lucrat la The New York Times.
 Paul Boyd, creator de desene animate clasic.
 Ronald Braunstein, dirijor american de orchestră și co-fondator al ME2/Orchestra pentru indivizi asemenea lui care suferă de boală mentală.
 L. Brent Bozell Jr., activist și scriitor conservator american. A scris public despre experiențele sale cu tulburarea bipolară și redresarea acestei stări.
 Russell Brand, comediant și actor britanic.
 Jeremy Brett, actor englez, cunoscut pentru jucarea rolului detectivului Sherlock Holmes din serialul cu același nume produs de Granada TV, diagnosticat cu depresie maniacală.
Chris Brown, cântăreț, compozitor, rapper, dansator și actor american, Brown a fost diagnosticat cu tulburare bipolară tipul II.
 Tiffany Lee Brown, scriitoare, artistă și muziciană americană, a creat lucrări care fac trimitere la diagnosticul ei cu tulburare bipolară tipul I, inclusiv compoziția "Belly".
 Frank Bruno, boxer britanic, a fost spitalizat pentru o scurtă perioadă, iar din 2005 s-a aflat sub tratament cu litium.
 Barney Bubbles, artist grafic englez al cărui lucrări au constat în design grafic și videoclipuri muzicale. Bubbles s-a sinucis la 41 de ani.
 Art Buchwald, umorist și câștigător al Premiului Pulitzer.
 Elbridge Ayer Burbank, artist și pictor, Burbank a fost diagnosticat cu depresie maniacală și a fost tratat cu diferite utilaje pe parcursul vieții.

C
 Calaidjoglu Cornelia, scriitoare, poetă și scenaristă, diagnosticată cu Tulburare Afectivă Bipolara Tip I în 2021
 Eoin Cameron, fost membru al Camerei Reprezentanților din Australia și personalitate de radio din Perth, Australia de Vest.
 Robert Campeau, investitor și dezvoltator imobiliar canadian.
 Cosmo Campoli, sculptor și profesor american.
 Mariah Carey, cântăreață americană. Diagnosticată cu tulburare bipolară tipul II în 2001.
Quincy Carter, fundaș în fotbalul american.
 Keisha Castle-Hughes, actriță din Noua Zeelandă nominalizată pentru Oscar.
 Dick Cavett, comendiant și jurnalist de televiziune.
 Eason Chan, cântăreț de muzică populară din Hong Kong.
 Changjo, cântăreț, actor și dansator sud-coreean.
 Akio Chiba, artist japonez de manga, s-a sinucis din cauza problemlor ce țin de tulburarea bipolară.
 Rosemary Clooney, cântăreață și actriță americană.
 Neil Cole, fost politician al Partidului Laburist din Australia. "Profesorul asociat Cole a fost primul politician din Australia sau de peste ocean care să admită că are o boală mentală, anume tulburarea bipolară."
 Samuel Taylor Coleridge, poet romantic englez.
 Mary Ellen Copeland, PhD, autoare, educatoare și susținătoare activă a sănătății mentale.
Francis Ford Coppola, regizor, producător de film și scenarist american, a fost diagnosticat de un psihiatru cu tulburare bipolară.
 Patricia Cornwell, scriitoare americană de romane pe teme criminalistice.
 Robert S. Corrington, filozof american și profesor de teologie filozofică. În cartea sa Riding the Windhorse: Manic-Depressive Disorder and the Quest for Wholeness, și-a relatat propria experiență cu privire la condiție.
 Michael Costa, fost politician al Partidului Laburist din Australia și Trezorier al NSW. "Dl Costa a spus că un număr de colegi parlamentari l-au abordat cu privire la problemele lor de sănătate mentală după ce a făcut publică bătălia sa cu tulburarea bipolară în 2001."
 Sean Costello, muzician american de blues.
 Vincent Crane, jucător pe tastatură al Atomic Rooster.
 John Curtin, al 14-lea prim-ministru al Australiei (1941–1945).

D
 Paul Dalio, scriitor, regizor și compozitor american. Și-a făcut debutul regizorial cu Touched with Fire (2016), film care a avut la bază propria experiență cu tulburarea bipolară.
 Ray Davies, compozitor englez. Davies a fost diagnosticat cu tulburare bipolară și a încercat să se sinucidă.
 Adam Deacon, actor de film, rapper, scriitor și regizor englez. Deacon a vorbit despre diagnosticul său într-un interviu din 2016 cu Stephen Fry.
 Swadesh Deepak, dramaturg, romancier și scriitor de nuvele indian.
 Disco D, compozitor și producător muzical.
 DMX, rapper și actor american.
 Gaetano Donizetti, compozitor italian, Donizetti a expus simptome de sifilis și probabil de tulburare bipolară.
 Mike Doughty, cântăreț al bandei de rock alternativ Soul Coughing.
 Richard Dreyfuss, actor, a apărut într-un documentar BBC pentru a vorbi despre experiența sa cu tulburarea.
 Patty Duke, actriță, autoare și susținătoare activă a sănătății mentale.

E
 Thomas Eagleton, senator american din Missouri. A fost diagnosticat în mod confidențial cu tulburare bipolară tipul II în 1983.
 Mihai Eminescu, poet, prozator și jurnalist român. Considerat poet național al românilor. Potrivit unui psihiatru, a avut sindrom bipolar.

F
David Feherty, fost jucător de golf profesionist, participant la Turul European și Turul PGA.
 Carrie Fisher, actriță și scriitoare. A jucat în Războiul stelelor ca Leia Organa.
 Zelda Fitzgerald, persoană cu poziție socială importantă și romancieră americană, soție a autorului american F. Scott Fitzgerald, diagnosticat la timpul său cu schizofrenie, dar este mai probabil că a avut tulburare bipolară.
 Helen Flanagan, model, actriță engleză.
 Tom Fletcher, cântăreț, compozitor, pianist și ghitarist englez, membrul al formației McFly, a scris despre tulburarea sa bipolară în cartea Unsaid Things... Our Story.
 Larry Flynt, editor și președinte al Larry Flynt Publications (LFP).
 Ellen Forney, artist grafic, caricaturist și creator al Marbles: Madness, Depression, Michelangelo, and Me.
 Connie Francis, cântăreț.
 Jennifer Frey, jurnalist.
 Stephen Fry, actor, comediant și scriitor. Fry a fost centrul al documentarului câștigător al Premiului Emmy Stephen Fry: The Secret Life of the Manic Depressive în care își exprimă experiența sa de persoană diagnosticată cu tulburare ciclotimică și intervievează un număr de celebrități care de asemenea sunt diagnosticate cu tulburări legate de bipolaritate.
Sia Furler, cântăreață și compozitoare australiană.

G
 Alan Garner, romancier, a scris despre faptul că ar avea tulburare bipolară într-o colecție de eseuri critice și autobiografice.
 Paul Gascoigne, fotbalist englez, a scris despre tratamentul său pentru tulburare bipolară în cea de-a doua carte a sa.
Isa Genzken, artist contemporan german.
 Mel Gibson, actor și regizor.
• Selena Gomez, actriță și cântăreață
 Matthew Good, muzician canadian. Și-a dezvăluit pentru prima dată boala pe un blog personal.
 Glenn Gould, pianist canadian.
 Philip Graham, director de ziar și afacerist.
Graham Greene, romancier englez.

H
Charles Haley, linebacker în fotbalul american.
 Terry Hall, solistă a trupei The Specials.
Halsey, cântăreață de indie pop.
 Charles Hamilton, muzician american de hip hop.
 Linda Hamilton, actriță, stea a filmelor Terminator. A fost diagnosticată la vârsta de 40 de ani.
Suzy Favor Hamilton, alergătoare pe distanță medie americană.
Jeff Hammerbacher, savant de date, savant de seamă și cofondator al Cloudera.
 David Harbour, actor american.
Anthony Hardy, ucigaș în serie englez.
 Beth Hart, cântăreață și compozitoare americană.
 Teddy Hart, luptător profesionist canadian.
 Mariette Hartley, actriță americană, a vorbit public despre tulburarea sa bipolară, a fost fondator al Fundației Americane pentru Prevenirea Sinuciderii.
 Doug Harvey, jucător profesionist canadian de hochei pe gheață.
 Jonathan Hay, fotbalist după reguli australiene.
Ernest Hemingway, jurnalist american, a câștigat Premiul Pulitzer (1953) și Premiul Nobel pentru Literatură (1954) pentru romanul său "Bătrânul și marea"; a fost diagnosticat cu tulburare bipolară și insomnie în anii săi târzii. S-a sinucis în 1961.
 Drewe Henley, actor britanic, despre Henley și boala sa s-a scris în autobiografia sa White Cargo.
 Kristin Hersh, muzician, membru al trupei rock Throwing Muses, a vorbit despre tulburarea sa bipolară.
Derek Hess, designer și artist vizual.
Shane Hmiel, șofer NASCAR.
 Abbie Hoffman, activit politic, anarhist.
 Marya Hornbacher, scriitoare.
 Byron Houston, jucător de baschet.
 Cat Hulbert, jucătoare de cărți americană.
 Meg Hutchinson, cântăreț și compozitor popular american.
Julian Huxley, biolog evoluționist, eugenist și internaționalist britanic. Din autobiografia soției sale pare că a avut o formă de tulburare bipolară.

J

 Jesse Jackson, Jr., fost membru al Camerei Reprezentanților a Statelor Unite, a declarat că a fost diagnosticat cu tulburare bipolară tipul II.
 Kay Redfield Jamison, psiholog clinic american, profesoară de psihiatrie și scriitoare, a scris pe larg despre experiențele sale personale cu tulburarea bipolară, inclusiv în An Unquiet Mind.
 Jang Geun-seok, actor sud-coreean.
 Jill Janus, cântăreț american de heavy metal.
 Adam Jasinski, câștigător al seriei americane Big Brother 9.
 Andrew Johns, jucător australian de rugby league. Și-a anunțat public condiția înainte de a se pensiona.
 Daniel Johnston, muzician, cântăreț, compozitor și artist vizual.
 Lee Joon, actor și muzician coreean.
 Lucia Joyce, fiică a scriitorului James Joyce, a fost diagnosticată cu ciclotimie.
 Sarah Joyce, cântăreață și compozitoare britanică.
 Helmi Juvonen, artistă și pictoriță americană, spitalizată și diagnosticată cu depresie maniacală.

K
 Krizz Kaliko, muzician american de hip hop.
 Antonie Kamerling, actor olandez.
 Chris Kanyon, luptător profesionist american.
 Kerry Katona, prezentatoare de televiziune, scriitoare, autoare de editoriale pentru reviste și fostă cântăreață pop pentru trupa de fete Atomic Kitten.
 Patrick J. Kennedy, fost membru al Camerei Reprezentanților a Statelor Unite, a vorbit despre problemele sale de sănătate mentală, inclusiv diagnosticul cu tulburare bipolară.
 Margot Kidder, actriță americană.
Morio Kita, psihiatru, romancier și eseist japonez.
 Otto Klemperer, dirijor și compozitor american născut în Germania, diagnosticat cu ciclotimie.
 Cássia Kis, actriță braziliană.
John Konrads, înotător în stil liber australian.

L
David LaChapelle, fotogaf comercial american, fotograf de artă fină, director în producția de videoclipuri muzicale, regizor și artist.
Mary Lambert, actriță, cântăreață și scriitoare americană, a dezvăluit că are boala într-un interviu pentru shewired.com și în cântecul ei din 2014 "Secretele".
Debra LaFave, profesoară de școală care a avut relații sexuale cu un elev minor.
Andrew Lange, astrioficiziacian și Profesor Goldberger de Fizică la California Institute of Technology din Pasadena, California, a fost premiat cu Premiul Balzan și Premiul Dan David. S-a sinucis într-un hotel în 2010.
René-Robert Cavelier de La Salle, explorator francez care a explorat regiunea Marilor Lacuri și revendicat bazinul râului Mississippi pentru Franța.
AJ Lee, luptător profesionist și autor american.
Yoon Ha Lee, scriitor coreean american de science fiction.
 Lee Joon, cântăreț și actor sud-coreean.
 Vivien Leigh, actriță engleză, renumită în special pentru rolul lui Scarlett O'Hara din filmul lui David O. Selznick Gone With The Wind.
 Jenifer Lewis, actriță americană,  a vorbit despre diagnosticul ei la emisiunea Oprah în septembrie 2007.
 Bill Lichtenstein, jurnalist și creator de filme documentare, profilat în revista Time, 10 octombrie 1994.
 Thomas Ligotti, autor american de horror
Arthur Lipsett, regizor.
Bernard Loiseau, bucătar-șef francez, a fost șef și proprietar al restaurantului de 3 stele La Côte d'Or Michelin; Loiseau s-a sinucis pe 24 februarie 2003.
 Ellen Joyce Loo, cântăreț și compozitor din Hong Kong.
 Demi Lovato, actriță, cântăreață și scriitoare americană, și-a dezvăluit boala în aprilie 2011 într-un interviu pentru revista People.
Ada Lovelace, matematician britanic, adesea văzut ca primul programator de computer.
Ris Low, câștigătoare a concursului de frumusețe Miss Singapore World 2009.

M
Gustav Mahler, compozitor.
Tina Malone, actriță de televiziune, scriitoare, regizoare și directoare de film (Brookside, Shameless) britanică. Diagnosticată cu tulburare obsesiv-compulsivă și tulburare bipolară în 1998.
Elizabeth Manley, sportiv canadian, participant la competiții de patinaj artistic.
 Johnny Manziel, jucător de fotbal american. Într-un interviu din 2018, Manziel a relatat despre problemele sale personale și a declarat că a fost diagnosticat cu tulburare bipolară.
Jessica Marais, actriță sud-africană-australiană. A declarat că are episoade bipolare de la vârsta de 12 ani, sugerând că aceste episoade au fost cauzate de decesul tătălui ei în urma unui accident vascular.
Emily Martin, sinoloagă, antropoloagă, feministă, profesoară la New York University; s-a bazat pe experiența sa cu tulburarea bipolară pentru a scrie Bipolar Expeditions: Mania and Depression in American Culture.
Karen McCarthy, fost membru a Camerei Reprezentanților a Statelor Unite ale Americii, s-a descoperit că a fost diagnosticată cu tulburare bipolară în 2009.
Arthur McIntyre, artist australian.
Kristy McNichol, actriță.
Burgess Meredith, actor, a avut ciclotimie.
Randy Meisner, muzician american.
H. V. Meyerowitz, artist, educator și administrator colonial britanic în Africa, a avut ciclotimie.
Dimitri Mihalas, astrofizician.
Liz Miller, medic, chirurg și scriitoare britanică.
Kate Millet, artistă, activistă și scriitoare feministă.
Eric Millegan, actor.
 Spike Milligan, comediant.
Valdemar Schønheyder Møller, pictor danez, cunoscut pentru pictarea luminii soarelui. A avut episoade bipolare. În 1901, a fost internat într-un spital de psihiatrie din Aarhus și a rămas acolo până la moartea sa în 1905.
 Melody Moezzi, activistă, juristă și autoare a Haldol and Hyacinths: A Bipolar Life.
 Seaneen Molloy, blogger nord-irlandez.
 Ben Moody, ghitarist, muzician, a fost membru al trupei rock Evanescence.
Jonathan Morrell, jurnalist englez de radio și televiziune; a fost diagnosticat cu ciclotimie.
Charles Mount, artist american.
Allison Moyet, cântăreață engleză și fostă membră a trupei Yazoo.
 Petr Muk, cântăreț ceh.
 John A. Mulheren, investitor, afacerist și filantrop american.
 Edvard Munch, pictor norvegian.
 Robert Munsch, autor.
 Craig Murray, fost ambasador al Regatului Unit în Uzbekistan și activist politic.

N
Kim Novak, actriță.
Jason Nash, YouTuber.

O
 Phil Ochs, muzician.
 Bill Oddie, naturalist, comediant și prezentator de televiziune.
 Dolores O'Riordan, muzician și cântăreț compozitor irlandez, lider al bandei de rock The Cranberries.
 Craig Owens, cântăreț pentru trupele americane Chiodos și Destroy Rebuild Until God Shows.

P
 Steven Page, fost cântăreț al trupei de rock Barenaked Ladies.
 Nicola Pagett, actor. A scris despre tulburarea sa bipolară în autobiografia sa Diamonds Behind My Eyes.
 Chris Palko, cunoscut mai bine după numele său de scenă Cage, a fost diagnosticat cu tulburare bipolară în timp ce era internat la Spitalul Stony Lodge
 Jaco Pastorius, muzician de jazz.
 Jane Pauley, prezentatoare TV și jurnalistă. Fosta gazdă a emisiunilor TV Today și Dateline mărturisește că a fost diagnosticată cu tulburare bipolară în autobiografia sa din 2004 Skywriting: A Life Out of the Blue, precum și în talk-show-ul ei cu viață scurtă.
Ota Pavel, scriitor, jurnalist și reporter sportiv ceh.
Lynne Perrie, actriță engleză (Coronation Street, Queenie's Castle, Kes), cântăreață, comediantă, prezentatoare și autoare. ÎNtr-un interviu pentru ziarul Daily Mirror din 2000 a vorbit despre depresia sa maniacală, precum și despre pierderi de memorie și faptul că a petrecut zece luni într-un spital de psihiatrie.
Jimmy Piersall, jucător de baseball american.
William Pitt, om de stat și prim-ministru britanic.
 Edgar Allan Poe, poet și scriitor, probabil că a experimentat tulburarea bipolară.
Benoît Poelvoorde, comediant și actor belgian.
 Jackson Pollock, artist american.
 Odean Pope, American jazz musician.
 Gail Porter, prezentator TV britanic.
 Amber Portwood, personalitate americană de televiziune reality.
 Emil Post, matematician și logician american. Este cel mai bine cunoscut pentru lucrul său în domeniu care în cele din urmă a devenit cunoscut ca  teoria calculabilității. Post a fost bipolar și a avut primul atac în 1921, iar în restul vieții sale a fost spitalizat periodic și a fost tratat cu electroșoc, tratament standard în acele vremuri.
 Genesis Potini, șahist din Noua Zeelandă. Potini a avut tulburare bipolară și a fost spitalizat în mod regulat.
 Heinz Prechter, antreprenor, filantrop, fondator al American Sunroof Company (ASC); după ce s-a sinucis, familia s-a a înființat Heinz C. Prechter Bipolar Research Fund la Universitatea din Michigan în memoria sa.
 Charley Pride, artist de muzică country.

R
Gabriele Rabel, botanist, fizician.
Mauro Ranallo, crainic și comentator sportiv canadian.
 Lou Reed, muzician.
Bebe Rexha, cântăreață, compozitoare.
 Jason Ricci, cântăreț și muzician la armonică american.
 Lynn N. Rivers, membră a Camerei Reprezentanților a Statelor Unite ale Americii reprezentând al 13-lea district congresional din Michigan din 1995 până în 2003, primul membru bipolar declarat al Congresului Statelor Unite.
 Rene Rivkin, antreprenor.
Barret Robbins, fost Pro Bowler în NFL.
Svend Robinson, politician canadian, a fost diagnosticat cu ciclotimie.
John Ruskin, critic de artă din epoca victoriană, pictor, gânditor social proeminent și filantrop englez.
Rene Russo, actriță, producătoare și fost model american.

S
Gary Lee Sampson, ucigaș american.
Francesco Scavullo, artist, fotograf de modă. În 1981, după patru căderi nervoase Scavullo a fost diagnosticat cu depresie maniacală.
 Robert Schumann, compozitor german.
Reggie Sears, artist, muzician, cântăreț, compozitor, producător american.
Tommy Lynn Sells, ucigaș în serie american.
Anne Sexton, poet american câștigător al Premiului Pulitzer pentru poezie în 1967 pentru cartea sa Live or Die, diagnosticat cu tulburare bipolară după mai multe încercări de sinucidere.
Frances Ford Seymour, mama lui Jane și Peter Fonda.
Paul Sharits, artist vizual.
 Nina Simone, cântăreață americană.
Naomi Sims, model american, afaceristă și autoare, creditată pe larg ca fiind primul supermodel afro-american.
 Frank Sinatra, cântăreț și doctor american.
 Yo Yo Honey Singh, rapper, producător de muzică, cântăreț și actor de film indian.
Amy Sky, compozitor canadian.
 Michael Slater, jucător de cricket australian participant la competiții internaționale, nevoit să se retragă din cauza simptomelor legalte de bipolaritate.
 Tony Slattery, actor and comediant. "Am închiriat o magazie mare lângă râul Thames. Doar am stat acolo de unul singur, n-am deschis poșta și n-am răspuns la telefon timp de luni și luni și luni. Eram doar într-un iaz de disperare și manie."
 Harry Smith, olimpic american.
 Tim Smith, jucător de rugby league a cărui carieră sportivă s-a terminat din cauza condiției bipolare și a presiunii din partea media.
 Charlene Soraia, cântăreață compozitoare, muziciană, are ciclotimie.
 Alonzo Spellman, jucător de fotbal american.
 Dusty Springfield, cântăreață engleză de pop.
 Scott Stapp, fruntaș al trupei de rock Creed.
 Peter Steele, fruntaș al trupei Type O Negative.
 Brody Stevens, comediant american.
 David Strickland, actor la Suddenly Susan.
Michael Strunge, poet danez, s-a sinucis sărind de pe o clădire în timpul maniei.
Gilbert Stuart, pictor american.
 Poly Styrene (numele adevărat Marion Elliot-Said), cântăreață.
 Stuart Sutherland, psiholog și scriitor britanic.
 Matthew Sweet, cântăreț compozitor american.

T
Michael Thalbourne, psiholog și parapsiholog australian.
 Abbott Handerson Thayer, artist și pictor american.
 Debi Thomas, medaliat olimpic pentru patinaj artistic și medic.
 Steven Thomas, antreprenor american.
 Ron Thompson, politician american, fost membru al Casei Delegaților din Virginia de Vest; are tulburare bipolară tipul II.
 Gene Tierney, actriță, nominalizată pentru Premiul Oscar pentru cea mai bună actriță (1945).
 Devin Townsend, muzician al trupelor Strapping Young Lad și The Devin Townsend Band. A renunțat la medicație pentru a scrie versurile pentru Alien.
 Nick Traina, cântăreț american, fiul scriitorului american de bestsellere Danielle Steel.
 Timothy Treadwell, ecologist american și entuziast al urșilor, subiect al fimului documentar apărut în 2005 al lui Werner Herzog intitulat Grizzly Man.
 Margaret Trudeau, celebritate canadiană și fostă soție a fostului prim-ministru al Canadei Pierre Elliot Trudeau. Acum călătorește prin Canada și alte țări vorbind împotriva stigmatizării bolilor mentale.
 Michael Tunn, crainic de radio și prezentator TV australian.
 Ted Turner, afacerist american în zona media. Fondator al CNN.

U
Dimitrius Underwood, fost jucător de fotbal american.

V
 Jean-Claude Van Damme, actor și artist marțial belgian.
 Vincent van Gogh, artist. (printre numeroase alte ipoteze, printre care cea că ar fi fost schizofrenic)
 Townes Van Zandt, cântăreț compozitor.
 Joseph Vásquez, regizor independent american.
 Eric Victorino, cântăreț din trupa The Limousines, autor.
 Byron Vincent, scriitor și crainic.
 Mark Vonnegut, autor.

W
 James Wade, jucător de darts profesionist englez.
 Ayelet Waldman,  romancieră și eseistă israelo-americană, a scris despre tulburarea ei bipolară tipul II.
 David Walliams, actor, comediant, autor și strângător de fonduri în scopuri caritabile.
Tom G. Warrior, solist și ghitarist pentru trupele heavy metal Celtic Frost, Apollyon Sun și Triptykon.
 Ruby Wax, actriță americană, susținătoare activă al sănătății mentale, conferențiară și autoare.
 Scott Weiland, muzician pentru trupele Stone Temple Pilots, Velvet Revolver.
 Pete Wentz, muzician pentru Fall Out Boy.
 Delonte West, jucător de baschet american.
Kanye West, muzician, antreprenor și designer de modă.
Norman Wexler, scenarist.
 Mark Whitacre, director de business înfățișat în filmul Informatorul!.
Norbert Wiener, matematician, filozof, inițiator al ciberneticii.
 Brian Wilson, muzician și membru fondator al The Beach Boys.
 Amy Winehouse, cântăreață și compozitoarea engleză.
 Jonathan Winters, comediant, actor, autor și artist american.
 Frank Wisner, ofițer OSS.

Y
Lee Thompson Young, actor.
Bert Yancey, jucător american de golf profesionist.

Z
 Bruno Zehnder, fotograf elvețian.
 Catherine Zeta-Jones, actriță galeză, are tulburare bipolară tipul II.

Vezi și
 Listă de persoane cu tulburare depresivă majoră

Note

Bibliografie
 Jamison, Kay Redfield (1993): Touched with Fire: Manic-Depressive Illness and the Artistic Temperament, New York, The Free Press.

Tulburare bipolară
Listă

Listă de persoane cu tulburare bipolară


A Palau es el sexto álbum en directo oficial de la banda chilena Quilapayún, grabado en un concierto el 29 de enero de 2003 en el Palacio de la Música Catalana de Barcelona, España. Fue lanzado ese mismo año como álbum doble y también como DVD.

El álbum fue grabado 30 años después de la primera participación de la banda en dicha ciudad, en el Palau Blaugrana, y en él participa la cantautora española de lengua catalana Maria del Mar Bonet.

Los músicos de la banda que participaron en este disco corresponden a los de la facción francesa, que poco después se separaría formalmente de la facción chilena.

Lista de canciones

Créditos
Participaron en el proceso de grabación y edición del disco:
 Músicos
 Quilapayún:
 Rodolfo Parada: dirección artística
 Patricio Wang: dirección musical
 Patricio Castillo
 Álvaro Pinto
 Daniel Valladares
 Músicos invitados:
 Maria del Mar Bonet
 Marcelo Veliz, Christian Goza, Hubert Colau: percusiones

 Producción
 Ermengo Mayol: auxiliar de producción y escenario
 Xavier Pintanel: asesor de producción
 Laura Magrinyà: producción
 Yanni Munujos y Alejandro Erazo: producción ejecutiva

 Grabación
 Patrick Gonties y Rodrigo Fernández (asistente): sonido directo
 Antoine Lacerenza: luces
 Marcelo Morivati: grafismo
 Natalia Planas: maquillaje de Maria del Mar Bonet
 Miguel Ángel Macías: sonido de Maria del Mar Bonet
 Clara Holgado: coordinación de Maria del Mar Bonet
 Michel Lorentz, Patricio Wang y Rodolfo Parada: mezcla en Studios "Harryson", Pantin, Francia
 Xavi Puig: remasterización
 Pau Manté: técnico

 Gráfica
 Xavier Pintanel: producción ejecutiva
 Carles Llopis: concepción gráfica y diseño
 Xavier Vila: fotos de portada y libreto

Referencias

Álbumes de 2003
Álbumes en vivo de Quilapayún
Álbumes dobles
Álbumes de EMI Records
Álbumes de Universal Music Group
Álbumes en catalán
Videoálbumes de Quilapayún
Videoálbumes de 2003

A Palau


John Richard Basehart () a fost un actor american. A jucat rolul amiralului Harriman Nelson în serialul științifico-fantastic de televiziune Voyage to the Bottom of the Sea (1964-1968). L-a interpretat, de asemenea, pe Wilton Knight în serialul Knight Rider (1982-1986).

Basehart a fost la fel de activ în cinematografie, obținând premii ale National Board of Review pentru interpretările sale din Fourteen Hours (1951) și Moby Dick (1956). A mai fost nominalizat la premiul BAFTA pentru rolul său din Time Limit (1957), debutul regizoral al lui Karl Malden.

Carieră
Unul dintre cele mai notabile roluri în film a fost acrobatul și clovnul cunoscut ca "Nebunul" în filmul italian La Strada (1954), regizat de Federico Fellini. El a apărut, de asemenea, în rolul criminalului din filmul noir clasic He Walked by Night (1948), ca membrul psihotic al clanului Hatfield în Roseanna McCoy (1949), ca Ishmael în Moby Dick (1956) și în filmul dramatic Decision Before Dawn (1951). În perioada 1964-1968 Basehart a jucat rolul principal, amiralul Harriman Nelson, în primul serial științifico-fantastic de televiziune produs de Irwin Allen, Voyage to the Bottom of the Sea.

Basehart a fost naratorul unei game largi de filme documentare pentru televiziune și cinematografie. În 1964 a narat textul documentarului lui David Wolper despre asasinarea lui Kennedy, Four Days in November. În 1980 Basehart a fost naratorul miniseriei Vietnam: The Ten Thousand Day War, produsă de Peter Arnett, care prezenta istoria Vietnamului de la capitularea japoneză pe 2 septembrie 1945 și până la evacuarea finală a ambasadei americane pe 30 aprilie 1975.

Basehart a apărut în episodul pilot al serialului de televiziune Knight Rider, în rolul miliardarului Wilton Knight. El este naratorul de la începutul derulării distribuției. A jucat rolul principal în filmul Hitler (1962). A apărut în "Probe 7, Over and Out", un episod al serialului Zona crepusculară, în serialul Hawaii Five-O și în rolul lui Hannibal Applewood, un profesor abuziv din serialul  Little House on the Prairie (1976). În 1972 Basehart a apărut în episodul "Dagger of the Mind" al serialului Columbo, în care el și Honor Blackman au jucat un cuplu teatral soț și soție care l-a ucis accidental pe Sir Roger Haversham, producătorul spectacolului Macbeth.

Basehart a jucat rolul secundar al unui doctor în filmul Rage (1972), care a reprezentat debutul regizoral al lui George C. Scott. A apărut în câteva filme de televiziune, printre care Sole Survivor (1970) și The Birdmen (1971). Ambele sunt inspirate din întâmplări adevărate care au avut loc în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. În 1979 a jucat rolul unui diplomat rus în filmul Being There, cu Peter Sellers în rol principal.

Cu o lună înainte de moartea sa, Basehart a recitat un poem în timpul stingerii flăcării la ceremonia de închidere a Jocurilor Olimpice de Vară din 1984.

Basehart s-a născut în Zanesville, Ohio, ca fiu al lui Mae (născută Wetherald) și al lui Harry T. Basehart. A fost căsătorit de trei ori. După moartea primei sale soții, Stephanie Klein, s-a căsătorit cu actrița italiană nominalizată la Premiul Oscar Valentina Cortese, cu care a avut un fiu, actorul Jackie Basehart; cuplul a divorțat în 1960. În 1962 s-a căsătorit cu a treia soție, Diana Lotery, cu care a avut doi copii și a rămas căsătorit până la moartea sa în 1984.

Basehart a murit în Los Angeles pe 17 septembrie 1984, la vârsta de 70 de ani, în urma unui accident vascular cerebral. Corpul lui a fost incinerat, iar cenușa a fost îngropată în cimitirul Westwood Village Memorial Park din Los Angeles. A murit cu opt zile înaintea lui Walter Pidgeon, omologul său din filmul Voyage to the Bottom of the Sea.

Filmografie selectată

 Repeat Performance (1947) – William Williams
 Cry Wolf (1947) – James Demarest
 He Walked by Night (1948) – Roy Martin / Roy Morgan
 Roseanna McCoy (1949) – Mounts Hatfield
 Reign of Terror (1949) – Maximilien Robespierre
 Tension (1949) – Warren Quimby/Paul Sothern
 Outside the Wall (1950) – Larry Nelson
 Side Street (1950) – casier bancar (necreditat)
 Fourteen Hours (1951) – Robert Cosick
 The House on Telegraph Hill (1951) – Alan Spender
 Fixed Bayonets! (1951) – cpl. Denno
 Decision Before Dawn (1951) – lt. Dick Rennick
 Titanic (1953) – George Healey
 The Stranger's Hand (1954) – Joe Hamstringer
 Donne proibite (1953) – rol mic (necreditat)
 The Good Die Young (1954) – Joe Halsey
 La Strada (1954) – Il Matto
 Avanzi di galera (1954) – dr. Stefano Luprandi
 Canyon Crossroads (1955) – Larry Kendall
 Le avventure di Cartouche (1955) – Jacques de Maudy
 Golden Vein (1955) – ing. Stefano Manfredi
 Il bidone (1955; cunoscut și sub titlurile The Swindle (SUA) și The Swindlers (Marea Britanie)) – Picasso
 The Intimate Stranger (1956) – Reginald 'Reggie' Wilson
 The Extra Day (1956) – Joe Blake
 Moby Dick (1956) – Ishmael
 Los jueves, milagro (1957) – Martino
 Time Limit (1957) – maiorul Harry Cargill
 Frații Karamazov (The Brothers Karamazov, 1958) – Ivan Karamazov
 Love and Troubles (1958) – Paolo Martelli
 The Restless and the Damned (1959; cunoscut și sub titlul L'Ambitieuse) – George Rancourt
 Jons und Erdme (1959) – Wittkuhn, der Schmied
 Five Branded Women (1960) – cpt. Eric Reinhardt
 Portrait in Black (1960) – Howard Mason
 For the Love of Mike (1960) – pr. Francis Phelan
 Passport to China (1961; cunoscut și sub titlul Visa to Canton) – Don Benton
 Rawhide (1961) – Tod Stone
 Hitler (1962) – Adolf Hitler
 Savage Guns (1962) – Steve Fallon
 Zona crepusculară (The Twilight Zone, episodul "Probe 7, Over and Out"; 1963) – Adam Cook
 Kings of the Sun (1963) – Ah Min
 Combat! (episodul "The Long Way Home"; 1963) – cpt. Steiner
 Voyage to the Bottom of the Sea (1964-1968) - amiralul Nelson (110 episoade)
 Battle of the Bulge (1965)
 The Satan Bug (1965) – dr. Gregor Hoffman
 Un homme qui me plaît (1969; cunoscut și sub titlurile A Man I Like și Love is a Funny Thing) – actor – cameo appearance
 Hans Brinker (1969) – dr. Boekman
 Giotto (1969) – narator (voce)
 Sole Survivor (1970, TV) – gen. Russell Hamner
 The Andersonville Trial (1970, TV) – Henry Wirz
 Misiunea secretă a maiorului Cook (The Birdmen, 1971, TV) – Schiller
 The Death of Me Yet (1971, TV) – Robert Barnes
 Assignment: Munich (1972, TV) – maiorul Barney Caldwell
 Chato's Land (1972) – Nye Buell
 Rage (1972) – dr. Roy Caldwell
 Columbo: episodul "Dagger of the Mind" (1972, TV) – Nicholas Frame
 And Millions Will Die (1973) – dr. Douglas Pruitt
 Time Travelers (1976, TV) – dr. Joshua Henderson (1871)
 Little House on the Prairie (1976) – dl. Applewood
 Mansion of the Doomed (1976; cunoscut și sub titlurile Terror of Dr Chaney și Massacre Mansion) – dr. Leonard Chaney
  21 Hours at Munich (1976, film TV) - cancelarul Willy Brandt
 The Island of Dr. Moreau (1977) – Cel care spune Legea
 The Great Bank Hoax (1978) – Manny Benchly
 The Rebels (1979) – ducele de Kentland
 Un grădinar face carieră (1979) – Ambasadorul sovietic Vladimir Skrapinov
 Knight Rider (1982–1986, serial TV) – narator al textului din deschidere / Wilton Knight / narator (ultima apariție)

Premii

Note

Legături externe

 Official site, with biography and filmography.
 "The Birdmen" movie fan website, Information about the movie.

Nașteri pe 31 august
Nașteri în 1914
Decese pe 17 septembrie
Decese în 1984
Actori de radio americani
Actori de teatru americani
Actori de televiziune americani

Richard Basehart


Palmat veya elsi, botanik ve zooloji terimi. Avuç içi şeklinde anlamına gelir. Latince palma (avuç içi) sözcüğünden türemiştir.

Botanik biliminde yaprakları tanımlamak için kullanılır. Bir noktadan çıkan beş veya daha fazla lobu olan yapraklara palmat yapraklar denir.

Zoolojide boynuzları tanımlamakta kullanılır. Boynuzunun dalları yassılaşıp genişleyerek geniş bir yüzey oluşturan hayvanlara palmat boynuzlu denir. Buna sığın geyiği örnek olarak gösterilebilir.

Kaynakça
 Oxford İngilizce Sözlük, palmate

Botanik
Zooloji

Palmat


بلدية سانتا كروز دي مويا ، هي إحدى بلديات مقاطعة قونكة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط البلاد, و المائلة لجهة الشرق من إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 335 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في قونكة
بلديات قونكة

سانتا كروز دي مويا


UEFA Süper Kupası (Özgün adı: UEFA Super Cup), UEFA Avrupa Ligi ile UEFA Şampiyonlar Ligi şampiyonu arasında oynanan ve tek maçla sahibini bulan kupa. Yerel liglerin başlangıcından hemen önce ağustos ayında oynanır.

Tarihi
UEFA Süper Kupası fikri ilk olarak 1972 yılında Hollanda'nın De Telegraaf gazetesi muhabirlerinden olan Anton Witkamp tarafından ortaya atılmıştır. Bu fikri yansıttığı zamanlar tam da Hollanda kulüp futbolunun özellikle de Ajax'ın altın yıllarını yaşadığı zamanlardı. Witkamp'ın asıl amacı Avrupa'nın en iyi futbol takımını belirleyecek yeni bir şeyler bulmaktı. Witkamp'ın fikri o zamanki adlarıyla Avrupa Şampiyon Kulüpler Kupası ve UEFA Kupa Galipleri Kupası şampiyonlarının karşılasması olarak hayata geçecekti ki, UEFA başkanının izin vermemesi yüzünden gerçekleşemedi. Bunun nedeni de Kupa Galipleri Kupasını o sezon kazanan Rangers'ın taraftarlarının olumsuz hareketleri yüzünden Avrupa kupalarından bir yıl boyunca men edilmesiydi.

UEFA desteklememesine rağmen kupa maçı De Telegraaf gazetesinin finansal desteğiyle iki maç üzerinden oynandı ve ilk Avrupa Süper Kupası'nı kazanan takım Ajax oldu. Daha sonra bu kupa UEFA tarafından desteklenmeye başladı.

UEFA Süper Kupası şampiyonları

Milan, Barcelona ve Real Madrid, kupayı beş kez kazanarak bu alanda liderdirler. Milan ise 1989 ve 1990 yıllarında kupayı üst üste iki kere kazanarak bu alanda tek takım olmuştur. Son şampiyon ise 2023 UEFA Süper Kupası maçında Sevilla'yı normal süresi 1-1 biten maçın penaltılarında 5-4 mağlup eden Manchester City'dir.

Kupa
Kupanın orijinali UEFA tarafından saklanır. Kazanan kulübe ise birebir kopyası verilir. Bunun yanında kazanan takım oyuncularına altın madalya, ikinci olan takımın oyuncularına ise gümüş madalya verilir.

UEFA Süper Kupası ödülü birçok kere değişmiştir. 1973 ve 1974 yıllarında Ajax'a verilen kupa oldukça büyük boyutlardaydı. Daha sonrasında kupa UEFA'nın logosunun bulunduğu altın bir plaket ile değiştirilmiştir. En son tasarlanan kupa ise 5 kg ağırlığı ve 42.5 cm büyüklüğü Avrupa turnuvalarının en küçük ve hafif kupası olmuştur. (UEFA Şampiyonlar Ligi kupası 8 kg, UEFA Avrupa Ligi kupası ise 15 kg ağırlığındadır.) En son hazırlanan ve kullanılmakta olan kupa ise 12,2 kg ağırlığında ve 58 cm boyundadır.

Art arda üç kez veya toplamda beş kez kupayı kazanan takım kupanın orijinalini alma hakkına sahip olur. Bugüne kadar Milan, Barcelona ve Real Madrid bu başarıyı gösterebilmiştir.

Kurallar
UEFA Süper Kupası kuralları diğer UEFA organizasyonları kuralları ile aynıdır. Kupa maçı tek karşılaşma olarak, tarafsız bir sahada oynanır. Maçlar, standart kırk beşer dakikalık iki yarı halinde 90 dakika oynanır, eğer maç berabere biterse on beşer dakikalık iki uzatma devresi oynanır. Eğer 30 dakika uzatma süresi de beraberlik ile biterse penaltı atışlarına geçilir ve şampiyon bu şekilde belirlenir.

Takımlar maç kadrolarında 11 as, 12 yedek olmak üzere 23 futbolcu bulundurabilirler. 90 dakikada 5, uzatmalara kalırsa ekstra 1 kez futbolcu değiştirme haklarına sahiptirler.

Her iki takım da ev sahibi formalarını giyme hakkına sahiptir. Ancak iki takımın formaları birbirlerine benziyorsa UEFA Avrupa Ligi şampiyonu deplasman formasını giyer. Eğer maç kötü hava koşulları gibi nedenlerden dolayı ertelenmek zorunda kalırsa etmen ortadan kalktığı gün maç oynanır.

Sponsorluk
Carlsberg, 2006 yılından bu yana UEFA Süper Kupası'nın ana sponsorudur. Sponsorluğun bir parçası olarak da maç sonunda Carlsberg Maçın Adamı Ödülü verilmektedir. Diğer sponsorlar ise Vodafone ve Canon Europe'dur.

Belli bir süre sonra UEFA Şampiyonlar Ligi'nin resmi sponsorları da UEFA Süper Kupa'ya dahil olmuştur.

2010'da ise Konami, Pro Evolution Soccer adına kupaya sponsor olmuştur. Bu bağlamda video oyunu için UEFA Süper Kupası markasının da kullanım hakkını ellerinde tutmaktadırlar.

2019'dan itibaren ise, Electronic Arts şirketi, EA SPORTS FIFA adına kupaya sponsor olmuştur. Bu bağlamda video oyunu için UEFA Süper Kupası markasının da kullanım hakkını ellerinde tutmaktadırlar.

Para ödülü
Kupayı kazanan takıma 1.6 milyon €, kaybeden takıma ise 1.3 milyon € ödeme yapılır.

Bilet

Maçların oynandığı Stade Louis II'da stad kapasitesinin %60'lık dilimi takım taraftarları ve VIP konuklar için ayrılır. Geri kalan koltuklar ise UEFA tarafından açık artırma usulü ile çevrimiçi olarak satılır.

Ayrıca bakınız
 UEFA Süper Kupası maçları listesi
 UEFA Süper Kupası kazanan teknik direktörler listesi

Kaynakça

UEFA Süper Kupası


Ömer Toprak (født 21. juli 1989) er en tyrkisk fodboldspiller, der spiller som midterforsvar for Werder Bremen og Tyrkiets fodboldlandshold.

Karriere
Han skrev under på sin første professionelle kontrakt i 2008. I hans første sæson som professionel spillede han 26 ligakampe og scorede fire mål for SC Freiburg, og var således med til at Freiburg vandt 2. Bundesliga i sæsonen 2008-09.

Han skiftede til Bayer Leverkusen i 2011.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Tyrkiet
Fodboldspillere fra SC Freiburg
Fodboldspillere fra Bayer 04 Leverkusen

Ömer Toprak


Radio Televizioni Shqiptar (RTSH) (Albansk Radio tv) er en  nationale public service-medievirksomhed i Albanien, der blev grundlagt i 1938 i Tirana.

RTSH driver 3 tv-stationer:
RTSH1, tidligere kaldet TVSH
RTSH2, tidligere kaldet TVSH 2
RTSH sport

Derudover drives også 4 digitale tv-stationer under RTSH-navnet samt tre radiostationer under navnet Radio Tirana. Desuden fire regionale radio- og tv-stationer i Gjirokastër, Korce, Kukës, og Shkodër.

Tv-stationer
Albanien
Medlemmer af European Broadcasting Union
Public service-medier

Radio Televizioni Shqiptar


Autodrom Nazionale di Monza je trkaća staza, smještena u mjestu Monza kraj Milana u Italiji, te je trenutno domaćin Velike nagrade Italije u Formuli 1.

Konfiguracija staze
Staza se od svoga otvorenja 1922. godine nije puno promijenila. Najveća promjena dogodila se 1960-ih godina zbog sigurnosnih razloga, kada je značajno smanjena duljina kruga. Dotad je krug bio dug oko 10 km, a ovalni nagnuti dijelovi zamijenjeni su sporim šikanama kako bi se bolidi usporili. Zbog svoje jedinstvene konfiguracije, naglasak pri podešavanju bolida je na što većoj brzini na pravcu, dobroj stabilnosti na kočenju i trakciji na izlasku iz zavoja. Zato bolidi imaju najravnija krila u cijeloj sezoni kako bi se postizale što veće brzine, zbog čega su bolidi dosta nemirni u zavojima. Kočnice su izuzetno opterećene, unatoč dobrom hlađenju na dugim pravcima, ali zbog najvećih brzina u cijeloj godini, energije kočenja izuzetno su visoke.

Natjecanja
Formula 1
Velika nagrada Italije u motociklizmu
1000 km Monze
Svjetsko prvenstvo turističkih automobila

Izvori

Vanjske poveznice
Monza – StatsF1

Monza
Monza
Monza
Monza
Športski objekti u Italiji

Autodrom Nazionale di Monza


Cobra, 1948'de Paris'te Karel Appel, Asger Jorn ve Constant Nieuwenhuys'in başını çektiği Danimarkalı, Belçikalı ve Hollandalı sanatçılar tarafından kurulan sosyal ve politik konulara ağırlık veren bir sanatçı grubu. İsmini kurucu sanatçıların yaşadığı Kopenhag, Brüksel ve Amsterdam şehirlerinin baş harflerinden almıştır.

Tarz olarak dışavurumcu olan grup, sanatçının  ruhsal durumuna önceden planlanmamış bir biçimde betimlemek istemekteydi. 1950'lerde dağılan grubun soyut dışavurumculuk akımı ile karşılaştırılmaktadır.

Kaynakça

 Tate Online

Modern ressamlar
Sanatçı grupları
Modern sanat
Sanat akımları

Cobra (sanat)


L'aliénation politique, en science politique, est un durable sentiment d'éloignement, voire de rejet, éprouvé par un citoyen vis-à-vis du système politique en vigueur. Dans les démocraties représentatives, cette condition conduit souvent à l'apathie des électeurs - l'abstention aux élections.

Contenu et catégories
L'aliénation politique ne doit pas être confondue avec l'apathie des électeurs, qui décrit l'indifférence d'une personne au vote et/ou au processus de vote. Politiquement, les personnes aliénées se sentent obligées de voter mais sont limitées par leur sentiment d'insignifiance vis-à-vis du système. Ils ont le sentiment d'être sous-représentés ou pas représentés du tout par ceux qui se présentent aux élections ; leur meilleur intérêt ou leurs préoccupations ne sont pas pris en compte.

L'aliénation politique se divise en deux grandes catégories : l'incapacité politique et le mécontentement politique. Dans le premier cas, l'aliénation est imposée à l'individu par son environnement, alors que dans le second cas, elle est volontairement choisie par lui.

Il existe au moins cinq expressions d'aliénation politique:

 Impuissance politique. Le sentiment d'un individu qu'il ne peut pas influer sur les actions du gouvernement.
 Absurdité politique. La perception d'un individu selon laquelle les décisions politiques ne sont pas claires et prévisibles.
 Anormalité politique. La perception d'un individu que les normes ou les règles destinées à régir les relations politiques sont en panne et que les dérogations aux comportements prescrits sont courantes.
 Isolement politique. Le rejet par un individu des normes et des objectifs politiques qui sont largement partagés par d'autres membres d'une société.
 Déception politique. Le désintérêt d'un individu pour une décision ou une participation politique en raison des mauvais comportements de la classe dirigeante (scandales, etc.).

L'aliénation politique est négativement liée à l'efficacité politique.

Les conséquences électorales les plus courantes de l'aliénation politique sont l'abstention et le vote de protestation.

Dans le système électoral actuel aux États-Unis, de nombreux électeurs estiment que leur vote n'aura pas d'importance dans leur État s'ils ne sont pas d'accord avec la majorité de la population. Les électeurs qui votent généralement démocrate aux élections générales, mais vivent dans un État principalement républicain, se sentent souvent moins enclins à voter. Il en va de même pour les républicains qui vivent dans un État principalement démocrate. Dans ces situations, les électeurs ont l'impression que leur vote n'a plus d'importance dans le collège électoral.

 Solutions possibles
L'historien belge David Van Reybrouck décrit dans son livre Contre les élections les problèmes actuels de la démocratie occidentale comme le syndrome de fatigue démocratique''. Comme solution à l'aliénation des électeurs des partis et des politiciens, il préconise une démocratie délibérative basée sur le tirage au sort.

Voir aussi
Apolitisme
Déficit démocratique

Notes et références

Science politique
Lexique politique

Aliénation politique


Philippe Fratacci, né le  à Nice et mort le  au Havre, est un militaire et résistant français, compagnon de la Libération. Militaire des troupes coloniales avant la seconde guerre mondiale, il se rallie à la France libre en 1940 et participe aux combats en Afrique, au Proche-Orient et en Italie avant de prendre part à la libération de la France. Après la guerre, il participe à la guerre d'Indochine avant de passer dans la gendarmerie.

Biographie

Jeunesse et engagement

Fils d'un cheminot et d'une couturière, Philippe Fratacci naît le 25 janvier 1917 à Nice. Exerçant d'abord comme apprenti-ajusteur, il décide de s'engager dans l'armée le 25 février 1936 et est affecté au  régiment d'infanterie coloniale. Muté au Cameroun en 1938, il est promu sergent en 1939.

Seconde Guerre mondiale

Toujours en poste en Afrique au moment du déclenchement de la seconde guerre mondiale, Philippe Fratacci ne part pas combattre en métropole. Cependant, il n'accepte pas la défaite de 1940 et le 20 août, en compagnie de seize camarades, il déserte de l'armée d'armistice pour s'engager dans les forces françaises libres. Le 27 août suivant, il fait partie du détachement du commandant Leclerc qui s'infiltre en pirogue à Douala et qui procède au ralliement du Cameroun à la France libre. Toujours sous les ordres de Leclerc, au sein de la légion du Cameroun, il participe à la campagne du Gabon à la fin de l'année 1940. Il entre à l'école d'aspirants de Brazzaville en janvier 1941 pour en ressortir avec le grade d'aspirant en mai suivant, puis, après un bref passage au bataillon de marche , il est muté au bataillon de marche  en juillet. Un an plus tard, il est affecté au bataillon de marche  (BM4). Promu sous-lieutenant en janvier 1943, il participe à la campagne de Tunisie puis, au sein de la  division française libre à laquelle est subordonnée le BM4, il prend part à la campagne d'Italie. Au cours de celle-ci, le 17 mai 1944, il est grièvement blessé par balles au cours d'une reconnaissance.

Après un mois passé à l'hôpital de Bagnoli, bien que ses soins ne soient pas terminés, il quitte volontairement l'hôpital pour rejoindre les combats. Le 16 août 1944, il participe au débarquement de Provence dans une autre unité puis retrouve son bataillon le 22 août à proximité de la gare de la Pauline à La Garde. Le lendemain, lors de combats sur la colline du Thouar dans la même commune, il est à nouveau blessé, cette fois par des éclats d'obus. Après une brève hospitalisation, il rejoint le BM4 à Châteaurenard le 31 août. Poursuivant l'avancée de libération de la France, il participe aux combats autour d'Autun puis est promu lieutenant le 25 septembre 1944. Engagé dans la bataille des Vosges, il combat autour de Belfort mais épuisé par ses blessures successives, il doit être évacué à la fin du mois d'octobre. De retour au bataillon au milieu du mois de janvier 1945, il participe à la bataille d'Alsace puis en avril à la  bataille des Alpes dans la vallée de la Roya.

Après-guerre

Poursuivant sa carrière militaire, Philippe Fratacci participe à la guerre d'Indochine en 1946. Il change ensuite d'armée et passe dans la Gendarmerie. Il est successivement affecté au Maroc de 1947 à 1952, au Cambodge de 1954 à 1956, au Niger de 1957 à 1959 et en Haute-Volta de 1959 à 1961. Revenu en métropole, il est en poste à Tours avant de prendre sa retraite militaire en 1965 avec le grade de lieutenant-colonel. De retour dans la vie civile, il exerce la fonction de chef de la sécurité pour le port autonome du Havre.

Philippe fratacci meurt le 5 avril 2002 au Havre. Conformément à ses dernières volontés, ces cendres sont dispersées à Cavalaire-sur-Mer où il avait débarqué en août 1944.

Décorations

Hommages

 Une voie du Havre, le cours Commandant Fratacci, a été baptisée en son honneur. Dans la même ville, son nom figure sur une plaque commémorative en l'honneur des Compagnons de la Libération locaux.

Références

Bibliographie

 .
 .
 .
 .

Voir aussi

Articles connexes

 Ordre de la Libération
 Libération de la France

Liens externes

Officier des Forces françaises libres (terrestres)
Résistant français
Officier de la gendarmerie nationale française
Commandeur de la Légion d'honneur promu en 1996
Compagnon de la Libération
Officier de l'ordre national du Mérite
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Titulaire de la médaille de la Résistance française
Titulaire de la médaille des blessés de guerre
Titulaire de la médaille coloniale
Naissance en janvier 1917
Naissance à Nice
Décès en avril 2002
Décès au Havre
Décès à 85 ans

Philippe Fratacci


Le tournoi de Stockholm 2004 s'est déroulé du 25 au  et a été joué sur dur en salle.

Faits marquants
 Thomas Johansson remporte le tournoi en simple en battant Andre Agassi en finale. Il décroche ainsi son  ATP en simple.
 En double, Feliciano López et Fernando Verdasco s'imposent en finale face à Wayne Arthurs et Paul Hanley. Il s'agit respectivement de leur  et  ATP en double.

Résultats en simple
 Têtes de série

 Qualifiés

 Wild cards (invités)

Tableau final

Résultats en double
 Têtes de série

 Wild cards (invités)

Tableau final

Articles connexes
 Saison 2004 de l'ATP
 Tournoi de tennis de Stockholm

Liens externes
  Site officiel du tournoi

Stockholm
ATP 2004
Sport en Suède en 2004
Tennis en octobre 2004

Tournoi de tennis de Stockholm (ATP 2004)


ගොම යනු, ගව සත්ත්ව විශේෂයෙහි කසළ ද්‍රව්‍යය වෙයි. ගෘහාශ්‍රිත හරක් ("එළ හරක්"), බයිසන් ("බයිසන් හරක්"), යැක්, සහ මී හරක් යන්නන් මෙම සත්ත්ව විශේෂයට අයත් වෙති. සත්ත්වයාගේ බඩවැල තුලින් ගමන් ගන්නා ශාක ද්‍රව්‍යයන්ගේ නොදිරූ අවශේෂය මෙම ගොම ලෙසින් නිකුත් වෙයි. මෙලෙස සැදෙන මල ද්‍රව්‍යය ඛනිජයන්ගෙන් පෝෂිත වෙයි. එහි වර්ණය කොළ පැහැති සිට කළු පැහැති පරාසයක වෙනස් වන අතර, බොහෝවිට වාතයට නිරාවරණය වූ සැණින් තද පැහැ ගැන්වෙයි.

භාවිතා
සාමාන්‍යයෙන් තද දුඹුරු පැහැයක් ගන්නා (සාමාන්‍යයෙන් ක්ලිෂ්ට අතුරුණුව සහ මුත්‍රා  සමග එකතුව ඇති) ගොම, බොහෝවිට  පොහොර (කෘෂිකාර්මික කෘෂි පොහොර) ලෙසින් භාවිතා වෙයි. . ගැඩවිලන් සහ  ගොම කුරුමිණියන් වැනි සත්ත්ව විශේෂයන් විසින් පසට ප්‍රතිචක්‍රීය නොකලොත්, ගොම වියලී  තණ බිම මත පැවතිය හැකි අතර, තණ බිම මත තණ බුදිනා හරකුන්ට අප්‍රසන්න භුමි ප්‍රදේශයක් ජනිත කරවයි.

සංවර්ධනය වන ලෝකයේ බොහෝ කොටස් තුලද, අතීතයෙහිදී  යුරෝපයෙහි කඳුකර ප්‍රදේශයන් තුලද, පිඩැලි ලෙසින් සැදූ සහ වියලි ගොම ඉන්ධන ලෙසින් භාවිතා කෙරෙයි.

එකතු කර ගන්නා ලද ගොම, ජීව වායුව නිපදවීමට,  විදුලිය සහ තාපය ජනනය කිරීමටද භාවිතා කල හැක. මෙම වායුව මීතේන් වලින් පොහොසත් වන අතර ඉන්දියාවෙහි සහ පකිස්තානයෙහි ගම්බද පළාත් වල සහ වෙනත් තැන් වලද  පුනර්ජන්‍ය සහ ස්ථායි විදුලිබල ප්‍රභවයක් ලෙසින් භාවිතා කෙරෙයි.

මධ්‍යම අප්‍රිකාවෙහි, මෙසායි ගැමියන් විසින් ගෙවල් තුල ගොම පුළුස්සන්නේ  මදුරුවන් පලවාහැරීම සඳහාය. ශීතල ස්ථානයන්හීදී, ග්‍රාමික නිවෙස් වල බිත්ති මත තැවරීමට ගොම භාවිතා කරන්නේ එය අඩු වියදම් තාප පරිවාරකයක් නිසාවෙනි. ඉන්දියාවෙහි ගැමියන්ගෙන් බොහෝමයක් විසින් අමු ගොම මිශ්‍ර ජලය ඔවුන්ගේ නිවෙස් ඉදිරිපිට විසුරුවාහරින්නේ කෘමීන් පලවාහැරීමටය. ඒවා පිඩලි හැඩයට වියලීමෙන් පසුව දර වෙනුවටද භාවිතා කෙරෙයි.

පරිසර විද්‍යාව
ගොම විසින්, සත්ත්ව සහ දිලීර විශේෂයන් පුළුල් පරාසයකට  ආහාර සපයන අතර, උන් විසින් එය බිඳ දමා  ආහාර දාමය සහ පස වෙතට ප්‍රතිචක්‍රීයකරණය කෙරෙයි.

ගව රැල විසින් තමන්ගේම ගොම අවට තණ බුදීමට ස්වභාවික පිළිකුළක් දක්වති.

ආශ්‍රිත

සත්ත්ව කායික විද්‍යාව
ගව නිෂ්පාදන
ඉන්ධන
මල

ගොම


Dupleix () is an elevated station on line 6 of the Paris Métro in the 15th arrondissement. The track and station form an elevated viaduct in the centre of boulevard de Grenelle. It is named after the nearby rue Dupleix and Place Dupleix, a square commemorating Joseph François Dupleix (1697-1763), marquis of Landrecies and Paris, an administrator and coloniser of India.  The station was the location of the Barrière de Grenelle, a gate built for the collection of taxation as part of the Wall of the Farmers-General; the gate was built between 1784 and 1788 and was demolished in the nineteenth century.

History

The station opened as part of the former line 2 South on 24 April 1906, when it was extended from Passy to Place d'Italie. On 14 October 1907, line 2 South was incorporated into line 5. The station was then incorporated into line 6 on 12 October 1942.

A manometer is affixed to of the pillars supporting the station, and is perhaps the last surviving public pressure gauge intended for searching for leaks on the city's water supply network.

In 2019, the station was used by 3,221,871 passengers, making it the 154th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 1,839,499 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 131st busiest of the Métro network out of 305 stations.

In 2021, the station was used by 2,028,963 passengers, making it the 176th busiest of the Métro network out of 305 stations.

Passenger services

Access
The station has 2 accesses:

 Access 1: rue Viala
 Access 2: rue Desaix

Station layout

Platforms
The station is elevated and has a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms.

Other connections
The station is also served by line 42 of the RATP bus network.

Nearby

 Marché de Grenelle (a market open on Sunday and Wednesday mornings)

Gallery

References

Paris Métro stations in the 15th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1906

Dupleix station


Daniel Hagmann (* 1966 in Hilden) ist ein Schweizer Historiker.

Leben
Nach der Maturität an der Kantonsschule Solothurn studierte Daniel Hagmann Geschichte und Germanistik an der Universität Basel, wo er 1993 das Lizentiat erlangte. 1998 wurde er dort mit einer Dissertation über "Grenzen der Heimat. Territoriale Identitäten im Laufental" promoviert.

Von 1995 bis 2001 war er Mitarbeiter der Forschungsstelle Baselbieter Geschichte. Danach war er als freischaffender Historiker tätig. Seit 2010 wirkt er als Informationsbeauftragter am Staatsarchiv Basel-Stadt.

Seit 2002 ist er Mitglied der Arbeitsgemeinschaft zur Herausgabe der Baselbieter Heimatkunden (Präsident 2009–2012).

Seine Forschungen beschäftigten sich mit Regionalgeschichte mit den Schwerpunkten Heimat, Alltagsreligiosität und Biografie.

Schriften (Auswahl)
 mit Peter Hellinger (Hrsg.): 700 Jahre Stadt Laufen, Basel 1995.
 Grenzen der Heimat. Territoriale Identitäten im Laufental, Liestal 1998 (Dissertation).
 mit Ruedi Epple, Fridolin Kurmann, Martin Leuenberger und Albert Schnyder: Nah dran, weit weg. Geschichte des Kantons Basel-Landschaft, Bd. 5: Armut und Reichtum. 19. und 20. Jahrhundert, Liestal 2001.
 mit Ruedi Epple und Anna C. Fridrich: Nah dran, weit weg. Geschichte des Kantons Basel-Landschaft, Bd. 6: Wohlstand und Krise: 19. und 20. Jahrhundert, Liestal 2001.
 Das Museum der Zukunft. Ein Experiment zum Basler Jubiläumsjahr 2001. Verlag Basler Zeitung, 2001.

 Zwischenzeit. Die Reformierte Kirche Baselland 1950 bis 2000, Liestal 2004.
 Reinach. Heimatkunde, 2 Bände, Liestal 2006.
 Ach Maria. Zweihundertzweiundfünfzig Begegnungen, Basel 2006.
 Die angesägte Antilope. Entstaubte Museumsgeschichten, Basel 2008.
 mit Matthias Buschle: Gräber und Geschichten. Basel und seine Toten, Basel 2008. ISBN 978-3-85616-378-5
 mit Arlette Schnyder, Sibylle Meyrat, Isabel Koellreuter, Stefan Hess: Riehen – ein Portrait, Basel 2010. ISBN 978-3-7965-2672-5
 mit Matthias Buschle: Kleine Basler Weltgeschichte, Basel 2011. ISBN 978-3-85616-536-9
 Saubermachen in Baselland, Liestal 2013.
 Das Staatsarchiv Basel-Stadt macht Geschichte möglich – ein Porträt, Basel 2013.
 mit Matthias Buschle: Kleine Basler Weltgeschichte, Christoph Merian Verlag, Basel 2017. ISBN 978-3-85616-835-3 (englische Übersetzung, 2018: ISBN 978-3-85616-872-8)
 Verdachtsmomente. Fichen und Dossiers aus dem Archiv des Staatsschutzes. Christoph Merian Verlag, Basel 2022. ISBN 978-3-85616-971-8

Weblinks
 Website von Daniel Hagmann
 Publikationsverzeichnis von Daniel Hagmann

Einzelnachweise

Historiker
Sachbuchautor
Schweizer
Person (Basel)
Geboren 1966
Mann

Daniel Hagmann


غمرين إحدى قرى مركز منوف التابع لمحافظة المنوفية بجمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية غمرين من القرى القديمة، حيث وردت باسم «بني يغمرين» في أعمال المنوفية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت باسم «بني يغمرين» في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية المنوفية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «غمرين» ضمن قرى مديرية المنوفية.

السكان
بلغ عدد سكان غمرين 19,687 نسمة، منهم 10115 رجل و9572 إمرأة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة المنوفية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية منشأة سلطان (منوف)

غمرين


Surorile Qiao din Jiangdong  au fost două surori din familia Qiao, de la sfârșitul dinastiei Han de Est a Chinei. Numele lor nu au fost înregistrate în istorie; abia mai târziu, ele sunt menționate simplu ca Da Qiao (literalmente " Qiao cea mare") și Xiao Qiao (literalmente "Qiao mai mică"). Ei erau fost din ținutul Wan (皖縣), prefectura Lujiang (廬江郡), care este în prezent Anqing, Anhui. Da Qiao s-a căsătorit cu comandantul militar Sun Ce, care a întemeiat statul Wu de Est în perioada celor Trei Regate; Xiao Qiao s-a căsătorit cu Zhou Yu, un general care a servit sub Sun Ce și mai târziu sub succesorul lui, Sun Quan. Sun Ce i-a spus în glumă lui Zhou Yu: "Bătrânul Qiao și cele două fiice ale sale se vânturau pe aici, așa că sunt sigur acum că este bucuros ca noi să fim ginerii săi."

În Romanul cavaleresc al celor Trei Regate
Surorile Qiao sunt prezentate ca personaje în Romanul cavaleresc al celor Trei Regate, care romanțează evenimentele istorice dinainte și din timpul celor Trei Regate. În roman, caracterul chinezesc pentru "Qiao" în numele lor, 橋/桥, este înlocuit cu 喬/乔.

În roman, surorile Qiao sunt fiicele unui anumit Qiao Guolao (喬國老; literal " Veteranul Qiao al statului"), eventual, referindu-se la Qiao Xuan. În biografia lui Zhou Yu, Cronici ale celor Trei Regate din secolul 3, nu este numele tatălui surorilor Qiao, menționat doar ca Qiao Gong (橋公; literal "Veteranul Qiao" sau "Domnul Qiao"). Din punct de vedere istoric, Qiao Xuan a murit în 184, , în timp ce surorile Qiao s-au căsătorit cu Sun Ce și Zhou Yu în jurul anului 199, așa că nu este posibil ca Qiao Xuan să mai fi fost în viață atunci când au avut loc căsătoriile. Prin urmare, este foarte puțin probabil ca Qiao Xuan să fi fost "Qiao Gong".

În Capitolul 44 al romanului, Zhuge Liang i-a spus lui Zhou Yu , despre dorința lui Cao Cao de a le avea pe amândouă Qiao pentru el însuși, lucru evident în "Oda de pe Tava Vrabiei de Bronz " (銅雀臺賦), un poem scris de Cao Cao, fiul lui Cao Zhi. Înfuriat, Zhou Yu se hotărăște să-l convingă pe Sun Quan să se alieze cu Liu Bei împotriva lui Cao Cao. (A se vedeaLista de povești fictive  în Povestea celor Trei Regate - misiunea lui Zhuge Liang la Jiangdong - pentru detalii.)

În cultura populară
Surorile Qiao sunt prezentate ca personaje în jocurile video Dinastia Războinicilor și Dinastia Orochi ale lui Koei. Animeurile Koihime Musō și Ikki Tousen fac trimiteri la Da Qiao și Xiao Qiao, numele sub care acestea sunt cunoscute în japoneză – Daikyō și Shōkyō.

Supermodelul taiwanez Lin Chi-ling a jucat în rolul lui Xiao Qiao în filmul chinezesc de război Red Cliff, regizat de John Woo. În film, infatuarea lui Cao Cao față de Xiao Qiao este motivul conflictului. Actrița chineză Huang Yi a jucat-o pe Xiao Qiao, în Doar o altă cutie a Pandorei, o parodie a filmului  Red Cliff.

Referințe

Femei
Frați celebri
Nașteri în secolul al II-lea

Surorile Qiao


Pasărea furtunii este un film românesc din 1957 regizat de Dinu Negreanu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mircea Albulescu, Margareta Pogonat, Boris Ciornei și Fory Etterle. Scenariul este bazat pe un roman omonim al scriitorului Petru Dumitriu.

Prezentare

Adam Jora (Mircea Albulescu) este un tânăr pescar sărac care o iubește pe Uliana (Margareta Pogonat). Părintii fetei doresc însă s-o mărite cu Simion (Boris Ciornei), fiul unui cârciumar. Pentru a scăpa de Adam, Simion îl învinovățește pe acesta de uciderea celor cu care ieșise pe mare în timpul unei furtuni. După mai mulți ani de temniță și după terminarea războiului, Adam revine în satul său natal unde devine responsabil pe un vas pescăresc.

Distribuție
 Mircea Albulescu  ca Adam Jora
 Marcel Anghelescu
 Costache Antoniu
 Ștefan Ciubotărașu
 George Demetru
 Fory Etterle
 Margareta Pogonat  ca Uliana  (debut cinematografic)
 Paul Sava
 Boris Ciornei ca Simion
 Sandina Stan
 Mircea Constantinescu

Producție
Filmările au avut loc în vara și toamna anului 1956, cele exterioare au fost realizate la Mamaia-Sat și Ovidiu; cele interioare la Buftea. Cheltuieli de producție  s-au ridicat la 5.743.000 lei.

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.799.445 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Filme din 1957
Filme românești
Filme în limba română
Filme regizate de Dinu Negreanu
Filme despre Al Doilea Război Mondial
Filme dramatice
Filme dramatice românești
Filme alb negru
Filme românești despre Al Doilea Război Mondial
Filme despre Frontul de Răsărit (Al Doilea Război Mondial)

Pasărea furtunii


Big Ben (April 20, 1976 – December 11, 1999) was a world champion show jumping horse and famous Belgian Warmblood.

Birth and acquisition by Ian Millar
First named "Winston", Big Ben was born at the van Hooydonk Farm in Kalmthout (northern Belgium). Although his dam was only , Big Ben grew to be a very large horse standing  high.  Soon after, he was purchased for Canadian equestrian Ian Millar for $45,000 and permanently relocated to Millar Brooke Farm in Perth, Ontario, Canada. Several lucrative offers were made to buy Big Ben throughout his career, but the ownership group, as well as Ian Millar, had such a strong bond with him that they refused all offers.

Career
In 1984, the horse began competing in show jumping events, touching off what would become a long and successful career. Millar rode Big Ben to more than 40 Grand Prix titles including six Spruce Meadows Derbys, as well as taking the world cup show jumping championship two years in a row - the first World Cup Final coming at Gothenburg, Sweden in 1988, and then again the next year in Tampa, Florida. In 1989 he won the Grand Prix of Bordeaux, France and the Grand Prix of Stuttgart, Germany, ranking Millar number one in the world. Millar and Big Ben also won the du Maurier International twice, in 1987 and 1991, the world's richest grand prix event at that time.

In 1992 Big Ben survived two bouts with colic and an accident in which his horse trailer overturned on a highway after a head-on collision with a car. Two other horses died, and a third became unrideable due to its injuries. A fourth would never enter a trailer again. Big Ben won a Grand Prix only 2 months later. After much talk about his mounting injuries, he would go on to win his sixth Spruce Meadows Derby in front of 50,000 spectators. This was his final derby appearance.

Retirement and death

After 11 years of competition, Big Ben was retired to Millar Brooke Farm in 1994. On December 11, 1999, two veterinarians informed Millar that Big Ben was suffering from a third, untreatable case of colic. He was euthanized at Millar Brooke Farm at 23 years of age. He was buried on a knoll overlooking the farm.

Honours and memorials
In 1999, Big Ben was recognised as a Canadian icon when Canada Post honoured him with his own stamp. Big Ben was inducted into the Ontario Sports Hall of Fame and joined Thoroughbred racehorse Northern Dancer as the only other horse in the Canadian Sports Hall of Fame. His story is told in the book titled "Big Ben", by author Lawrence Scanlan.

In 2000, Big Ben's personal groom, Sandra Patterson, wrote a tribute to Big Ben in the book titled "An Apple a Day: A Heartwarming Collection of True Horse Stories" edited by Kimberly Gatto. In 2005, the Perth and District Chamber of Commerce erected a bronze statue of Big Ben, with Ian Millar riding, in a park on the banks of the Tay River in downtown Perth, Ontario. Big Ben's image lives on as a Breyer model horse.

In 2011, a book titled Unbridled Passion: Show Jumping's Greatest Horses and Riders, written by Jeff Papows, featured Big Ben and his owner and rider, Ian Millar. The book documented the challenges, such as the two bouts of life-threatening colic surgery, that Big Ben faced inside and outside the competitive ring. It features original research and interviews with Ian Miller and Big Ben's personal groom, Sandi Patterson.

Achievements
 Won over $1.5 million in prize money
 First horse to win 2 consecutive World Cup Final titles 1988 Gothenburg and 1989 Tampa, Florida
 Team and  Individual Gold medals at the 1987 Pan Am Games, Indianapolis
 Member of the 4th place Team at the 1984 Olympics in Los Angeles
 2nd World Cup Finals in 1986 Gothenburg
 5th World Cup Finals in 1987 Paris
 Member of the 4th place Team at the Show Jumping World Championships, Aachen
 Winner of Masters Grand Prix  at Spruce Meadows in 1987 and 1991
 Member of the 4th place Team at the 1988 Olympics in Seoul
 Winner of Grand Prix of Stuttgart 1989
 Winner of Grand Prix of Bordeaux 1989
 Canadian National Show Jumping Champion 1988, 1991 and 1993
 Won the Spruce Meadows Derby 6 times in eight years (the Chrysler Classic in '86,'87 and '89 and the Shell Cup in '91,'92 and '93)
 One of only two horses inducted into the Canadian Sports Hall of Fame.

Pedigree
Big Ben's sire was Etretat, a  or  French chestnut stallion who was 3⁄4 Thoroughbred, and 1⁄4 Selle Français, registered as a Selle Français. His dam, Oekie, was a  chestnut mare who was 3⁄4 Gelderlander and 1⁄4 Selle Français, registered as a Belgian Warmblood. Similar Selle Français, Gelderlander, and Thoroughbred crosses were used to create the closely-related Dutch Warmblood horse breed.

Big Ben was descended in the male line from Precipitation (1933 – 1957), an influential British-bred Thoroughbred stallion who is found in the pedigrees of many racehorses and sport horses today. Precipitation was responsible for helping maintain the Matchem (1748 – 1781) and Godolphin Arabian sireline. Big Ben's dam, Oekie, was descended in the male line from Furioso (1939 – 1968), an influential Thoroughbred sire of sport horses who was also sired by Precipitation.

It is unclear where Big Ben's large  height came from in his pedigree. His ancestors ranged from  to , based on registration and studbook records.

See also
 List of historical horses

References

External links
"Big Ben". The Canadian Encyclopedia.
Big Ben pedigree & photo

Canadian show jumping horses
1976 animal births
1999 animal deaths
Individual male horses
Belgian Warmbloods

Big Ben (horse)


An Huntleya waldvogelii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Rudolph Jenny. An Huntleya waldvogelii in nahilalakip ha genus nga Huntleya, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Huntleya

Huntleya waldvogelii


Ida Smedley Maclean, née le  et morte le , est une biochimiste et universitaire britannique. Elle est la première femme admise à la London Chemical Society en 1920. Membre fondatrice de la British Federation of University Women en 1907, elle en est la présidente de 1929 à 1935.

Biographie
Ida Smedley naît à Birmingham, fille de William Smedley, homme d'affaires et philanthrope, et d'Annie Elizabeth Duckworth. Elle est éduquée par sa mère à domicile jusqu'à l'âge de neuf ans. Elle poursuit ses études secondaires à la King Edward VI High School for Girls de Birmingham de 1886 à 1896, puis elle obtient une bourse d'études et commence ses études au Newnham College de Cambridge en 1896. Elle obtient une mention très bien à la première partie des tripos de sciences naturelles et une mention bien à la seconde partie. Elle étudie également la chimie et la physiologie. En 1901, elle obtient une bourse Bathurst, et entreprend des recherches de troisième cycle au Central Technical College de Londres et plus tard au Davy-Faraday Research Laboratory de la Royal Institution. Elle obtient un doctorat en science (D.SC.) de l'université de Londres en 1905.

Carrière universitaire
En 1906, Ida Smedley Maclean devient maître de conférences au département de chimie de l'université de Manchester. Elle y enseigne jusqu'en 1910, en plus d'être démonstratrice dans les laboratoires des étudiantes et de faire des recherches sur les propriétés optiques des composés organiques. En 1910, soutenue par l'une des premières bourses Beit, elle commence ses travaux en biochimie au Lister Institute of Preventive Medicine de Londres, recevant le prix Ellen Richards de l'American Association of University Women pour ses recherches. Elle épouse en 1913 Hugh Maclean, un collègue du Lister Institute, plus tard professeur de médecine à l'université de Londres et au St Thomas's Hospital. Le couple a deux enfants. Pendant la Première Guerre mondiale, elle travaille à l'Amirauté dans des domaines liés à l'utilisation des gaz et la production d'acétone.

Entre 1920 et 1941, elle publie une trentaine d'articles dans le Biochemical Journal, dont plusieurs en collaboration, sur ses intérêts particuliers, à savoir le rôle des acides gras chez les animaux et la synthèse des graisses à partir des glucides. En 1927, elle coécrit, avec Hugh Maclean, la deuxième édition de son livre The Lipins. Ses publications en biochimie font autorité, et sa monographie de 1943, The Metabolism of Fat, est la première publication de la série Monographs on Biochemical Subjects des éditions Methuen.

Maclean est l'une des principales fondatrices de la British Federation of University Women (BFUW) en 1907.

Activités en faveur des femmes
Après avoir été élue membre du Royal Institute of Chemistry en 1918, elle est devenue en 1920 la première femme à être officiellement admise à la London Chemical Society. De 1931 à 1934, elle est membre du conseil de la London Chemical Society et de 1929 à 1935, elle a été présidente de la BFUW, qui a donné son nom à une bourse de recherche pour les femmes. De 1941 à 1944, elle a fait partie du comité de nomination des femmes de l'université de Cambridge.

Elle meurt le  à l'University College Hospital de Londres.

Références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Biochimiste britannique
Femme biochimiste
Pionnière en science
Étudiante de Newnham College
Personnalité liée à Birmingham
Naissance en juin 1877
Décès en mars 1944
Décès à Londres
Décès à 66 ans

Ida Maclean


L'Institut catalan de recherche et d'études avancées (, ICREA) est une fondation promue conjointement par le gouvernement catalan à travers son Département de l'innovation, des universités et de l'entreprise, et la Fondation catalane pour la recherche et l'innovation (FCRI). L'ICREA a été créé en 2000 dans le but de dynamiser le système de recherche de la Catalogne via le recrutement de scientifiques de haut niveau pour le système de R&D catalan, des scientifiques capables de diriger de nouveaux groupes de recherche, de renforcer les groupes existants et d'ouvrir de nouvelles lignes de recherche de pointe.

Pour atteindre ses objectifs, l'ICREA travaille en étroite collaboration avec les universités catalanes et les centres de recherche basés en Catalogne au moyen d'accords à long terme qui permettent aux chercheurs de l'ICREA de s'intégrer dans des groupes de recherche au sein de ces universités et centres. Coopération, ouverture internationale et excellence sont les maîtres mots d'ICREA.

Au cours de la période 2000-2008, l'ICREA a recruté au total 222 enseignants-chercheurs titulaires dans différents domaines de recherche : 32,5% en sciences de la vie et médicales, 27% en sciences expérimentales et mathématiques, 10% en sciences sociales, 13,5 % dans différents domaines des sciences humaines et 17 % en technologie.

Références

Liens externes

 (en) ICREA web page

Science en Catalogne
Enseignement en Catalogne
Fondation en 2000


In astronomy, the Tully–Fisher relation (TFR) is an empirical relationship between the mass or intrinsic luminosity of a spiral galaxy and its asymptotic rotation velocity or emission line width. It was first published in 1977 by astronomers R. Brent Tully and J. Richard Fisher. The luminosity is calculated by multiplying the galaxy's apparent brightness by , where  is its distance from Earth, and the spectral-line width is measured using long-slit spectroscopy.

Several different forms of the TFR exist, depending on which precise measures of mass, luminosity or rotation velocity one takes it to relate. Tully and Fisher used optical luminosity, but subsequent work showed the relation to be tighter when defined using microwave to infrared (K band) radiation (a good proxy for stellar mass), and even tighter when luminosity is replaced by the galaxy's total baryonic mass (the sum of its mass in stars and gas). This latter form of the relation is known as the baryonic Tully–Fisher relation (BTFR), and states that baryonic mass is proportional to velocity to the power of roughly 3.5–4.

The TFR can be used to estimate the distance to spiral galaxies by allowing the luminosity of a galaxy to be derived from its directly measurable line width. The distance can then be found by comparing the luminosity to the apparent brightness. Thus the TFR constitutes a rung of the cosmic distance ladder, where it is calibrated using more direct distance measurement techniques and used in turn to calibrate methods extending to larger distance.

In the dark matter paradigm, a galaxy's rotation velocity (and hence line width) is primarily determined by the mass of the dark matter halo in which it lives, making the TFR a manifestation of the connection between visible and dark matter mass. In Modified Newtonian dynamics (MOND), the BTFR (with power-law index exactly 4) is a direct consequence of the  gravitational force law effective at low acceleration.

The analogues of the TFR for non-rotationally-supported galaxies, such as ellipticals, are known as the Faber–Jackson relation and the fundamental plane.

See also

 Distance modulus
 Standard candle
 Cosmic distance ladder
 Faber–Jackson relation
 Fundamental plane
 Dark matter
 Standard model of cosmology
 Modified Newtonian dynamics
 Freeman law

References

External links
 Scholarpedia article on the subject written by R. Brent Tully

Extragalactic astronomy
Spiral galaxies

Tully–Fisher relation


William Thomas Sampson (født 9. februar 1840 i Palmyra, New York, død 6. maj 1902 i Washington, D.C.) var en amerikansk søofficer.

Sampson deltog som officer med hæder i borgerkrigen 1861—65. I 1882 ansattes han ved Marineobservatoriet og præsiderede 1885 ved den internationale konference til bestemmelse af De forenede Staters hovedmeridian. I 1886 blev Sampson chef for Marinekabinettet og udnævntes 1889 til kommandør. I 1898 var Sampson medlem af den kommission, der undersøgte årsagen til panserskibet Maines ødelæggelse i Havannas havn, og som kom til det resultat, at ødelæggelsen skyldtes en mine eller torpedo. Der blev vel ikke sagt, hvem der havde gjort det, men det amerikanske folk troede, det var spanierne, og den derved ophidsede folkestemning bidrog meget til erklæringen af krig med Spanien. Under denne blev Sampson, der var avanceret til kontreadmiral, øverstkommanderende over de søstridskræfter, der skulle bekæmpe den spanske flåde i de vestindiske farvande. Slutkampen fandt sted ved Santiago på Kuba, hvor den spanske admiral Cervera med sin krydsereskadre havde søgt tilflugt. Her blev han tæt blokeret af Sampson med en meget overlegen styrke, så det var umuligt for Cervera at slippe ud. Forsøget blev dog gjort den 3. juli med det resultat, at hele hans eskadre blev ødelagt. Sampson var med sit flagskib New York under udbrudet gået væk fra blokadestationen for at konferere med hærens øverstkommanderende, så han kom ikke til at tage nævneværdig del i slaget, i hvilket commodore Schley var den øverste chef. Sampson blev dog tilkendt æren for sejren på grund af de udmærkede instruktioner for blokaden og eventuelle udbrud, han havde givet.

Kilder

Admiraler fra USA
Amerikanere i 1800-tallet

William T. Sampson


Cet article répertorie les compositions de toutes les équipes participantes à la Coupe d'Amérique 2022. Les sept équipes nationales impliquées dans le tournoi devaient inscrire une équipe de 18 joueurs.

L'âge et la sélection de chaque joueur sont au 19 janvier 2022, premier jour de la saison.

Chili
La composition suivante du Chili pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Sergio Vigil

Argentine
La composition suivante de l'Argentine pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Fernando Ferrara

États-Unis
La composition suivante des États-Unis pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Anthony Farry

Canada
La composition suivante du Canada pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Robert Short

Uruguay
La composition suivante de l'Uruguay pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Nicolás Tixe

Pérou
La composition suivante du Pérou pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Patricio Martinez

Trinité-et-Tobago
La composition suivante de Trinité-et-Tobago pour la Coupe d'Amérique 2022.

Entraîneur :  Anthony Marcano

Références

Championnat panaméricain au Chili
Hockey sur gazon en 2022
Sport au Chili en 2022
Événement sportif à Santiago
Compétition de hockey sur gazon
Hockey sur gazon féminin

Composition des équipes féminines de hockey sur gazon à la Coupe d'Amérique 2022