El canal Nacional es un cauce artificial de agua que se encuentra en el centro oriente de la Ciudad de México. Es uno de los dos cauces a cielo abierto que subsisten en la Ciudad de México; el otro es el río de La Magdalena, que baja de la sierra de las Cruces.

Geografía

El canal Nacional es el más importante camino de agua prehispánico construido en la Cuenca de México. La longitud actual es de aproximadamente doce kilómetros. En la época prehispánica seguramente fue reconocido como el Huey Apantli, Gran Acequia; y a partir de la Colonia hasta la segunda mitad del  llamado de tres maneras de acuerdo a las poblaciones más importantes por las que cruzaba: Acequia Real dentro de la ciudad de México, de esta al pueblo de Mexicaltzingo, Acequia Real a Mexicaltzingo, y desde aquí al pueblo de Chalco, Acequia Real a Chalco. En 1856 el empresario Mariano Ayllón, que impulsó la primera línea de vapores que hubo en el país por el canal, los rebautizó en su conjunto como Canal Nacional, quizá como un acto republicano para ese momento que vivía el país con un Congreso Constituyente reunido a consecuencia de la triunfante revolución de Ayutla y que habría de redactar la Constitución de 1857. Aunque en ese tiempo no prosperó la propuesta, a principios del  ya estaba arraigado su nuevo nombre, de tal manera que hoy día es reconocido como la Acequia Nacional o Canal Nacional.

Este cauce inicia en el canal de El Bordo en la zona de las chinampas de Xochimilco y se prolonga hacia el norte formando el límite entre Xochimilco y Tlalpan en el tramo del Anillo Periférico Sur a la calzada del Hueso; y a partir de ese punto entre Xochimilco y Coyoacán hasta la confluencia del canal de Chalco a la altura de Santa María Tomatlán. Desde allí el cauce se desvía hacia el noroeste formando la frontera entre Coyoacán e Iztapalapa hasta la Calzada de la Viga, donde se orienta hacia el poniente por el término coyoacanense hasta desembocar en el río Churubusco.

Referencias

Enlaces externos
 Club de Patos para el Rescate del Canal Nacional
 La voz de Bartola. El Canal Nacional y la comunidad

Coyoacán
Iztapalapa
Tlalpan
Xochimilco
Canales de México
Historia precolombina de México

Canal Nacional


Fritz Stippel (* 9. Januar 1915 in München; † 3. August 1974 ebenda) war ein deutscher Pädagogikprofessor.

Leben
Fritz Stippel studierte nach dem Abitur 1934 am Wittelsbacher-Gymnasium in München Klassische Philologie, Germanistik und Geschichte an der Ludwig-Maximilians-Universität in München und war dann fast zwei Jahrzehnte als Gymnasiallehrer in seiner Heimatstadt tätig. 1939 promovierte er an der LMU München mit einer Arbeit über Ehre und Ehrerbietung in der Antike zum Dr. phil. Seit 1946 lehrte er mit einem Lehrauftrag für Geschichte der Pädagogik an der Universität München. Nach der Habilitation 1949 wirkte er neben dem Gymnasialschuldienst auch an der Lehrerbildungsanstalt Freising sowie an der Universität München, zunächst als Privatdozent, später auch als außerplanmäßiger Professor für Pädagogik. Als die Lehrerausbildung 1958 ihre Akademisierung erfuhr, folgte er dem Ruf als Professor für Pädagogik an die Pädagogische Hochschule in München-Pasing, die 1972 als Erziehungswissenschaftliche Fakultät in die Universität München eingegliedert wurde. Dort wirkte er bis zu seinem frühen Tod 1974. In den 50er- und 60er-Jahren prägte er in München die Ausbildung vieler Volksschullehrer im Hinblick auf ihr pädagogisches Fundament und ihre Werteorientierung sehr nachhaltig.

Werk
Stippels pädagogisches Denken war fest im christlichen Glauben und in der Gedankenwelt der abendländischen Philosophie fundiert – wie denn der Pädagoge in seinen Augen überhaupt und ständig auf philosophisches und auch auf theologisches Fragen verwiesen bleibt, "wenn er nicht Gefahr laufen will, im rein Deskriptiven sich zu erschöpfen oder infolge der Unreflektiertheit und Verwaschenheit seiner Begriffe ins Gerede zu verfallen". Sein zentrales Bemühen war die Mitarbeit an der Begründung und Entfaltung einer Erziehungstheorie auf der Basis einer Lehre vom Menschen, die diesen als Person begreift und interpretiert – die Mitarbeit am Auf- und Ausbau einer personalen Pädagogik. Dies er- schien ihm insbesondere auf dem Hintergrund der Erfahrungen mit dem Nationalsozialismus als überaus bedeutsam. Der Bewältigung dieser Aufgabenstellung galt sein gesamtes Schaffen, vor allem seine 1957 erschienene kritische Studie zur nationalsozialistischen Pädagogik "Die Zerstörung der Person", in der er aufzuzeigen versuchte, "wohin ein hypertrophischer Nationalkollektivismus gerade in der Pädagogik führt" 1958 veröffentlichte er seinen richtungsweisenden Aufsatz über die "Grundlinien personaler Pädagogik" 1961 folgte ein ansehnlicher Band "Ausgangspunkte pädagogischen Denkens", den er zusammen mit Schülern erarbeitet hatte und in dem er im Rahmen einer gewichtigen Studie die Konsequenzen des Existentialismus als "Ausdruck einer bedeutsamen und tiefgreifenden philosophischen Metanoia" für die Pädagogik aufzeigte. 1966 schließlich publizierte er – wieder zusammen mit Schülern und Kollegen erstellt und zugleich als Festschrift für den Philosophen Max Müller gedacht – ein Bändchen mit dem Titel "Aspekte der Bildung", in dem er nochmals seine Ansichten über das anthropologische Fundament und die wichtigsten Grundbegriffe der Pädagogik zusammenfasst und in dem er den Titelbegriff seines Aufsatzes folgendermaßen beschrieb: "Bildung ist niemals etwas 'Abgerundetes', etwas 'Harmonisches', insofern personal Existieren nichts anderes meint als je immer neues Hinaus- und Hineintreten in die Ungewißheit, in das Wagnis, in den möglichen Konflikt, ja in den Zusammenbruch des Scheiterns. […] Der sich Bildende ist wahrlich der Homo viator, der zu einer in der Hoffnung und nur in ihr ahnbaren dereinstigen Vollendung hin, die sich der Mächtigkeit unseres Wollens und unseres Zugriffs absolut entzieht, lebenslang auf dem Wege ist. So bleibt Bildung stets Fragment, wie ja auch unsere Existenz durchaus fragmentarisch ist ..."

Plagiatsfall
1960 erhob der Münsteraner Professor Heinrich Döpp-Vorwald die Anschuldigung, Stippel habe wesentliche Gedanken und Zitate aus "Die Zerstörung der Person" aus seinen eigenen Arbeiten übernommen, ohne dies kenntlich zu machen. Stippel wies den Vorwurf eines Plagiats zurück und gab an, er habe Döpp-Vorwalds Arbeiten nicht gekannt. Eine Unterlassungsklage Stippels gegen Döpp-Vorwald wurde abgewiesen. Das Gericht urteilte, dass "[d]ie Behauptung des Beklagten, die Übereinstimmung zwischen seinem Buch und dem Werk des Klägers könne nicht zufällig sein, ... eine erwiesene Tatsachenfeststellung" ist.

Persönliches
Fritz Stippel war Mitglied in der Katholischen Bayerischen Studentenverbindung Rhaetia.

Veröffentlichungen
 Ehre und Ehrerziehung in der Antike. Konrad Triltsch, Würzburg 1938, . (Kulturphilosophische, philosophiegeschichtliche und erziehungswissenschaftliche Studien, Band 7)
 als Hrsg. mit Heinrich Lades und Friedrich Scheck: Handbuch der Jugendwohlfahrt. Wilhelm Steinebach, München/ Düsseldorf 1950, .
 Die Zerstörung der Person. Kritische Studie zur nationalsozialistischen Pädagogik. Verlag Ludwig Auer, Donauwörth 1957, .
 Ausgangspunkte pädagogischen Denkens – Beiträge zur Gegenwartspädagogik. Ehrenwirth, München 1961, .
 Aspekte der Bildung. Auer, Donauwörth 1966, .
 Erziehung, Anspruch, Wirklichkeit. Band 4: Die Aufklärung. mit Werner Raith. Werner Raith Verlag, Starnberg 1971, ISBN 3-921121-15-9.

Literatur
 Klaus-Peter Horn: Erziehungswissenschaft in Deutschland im 20. Jahrhundert. Klinkhardt, Bad Heilbrunn 2003, ISBN 3-7815-1271-1, S. 353.
 Fritz März: Pädagogenprofile. Miniaturen großer Erzieher und bedeutender pädagogischer Denker. Band 2. Auer, Donauwörth 1984, ISBN 3-403-01614-5, S. 156 ff.

Einzelnachweise

Pädagoge (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Korporierter in der K.B.St.V. Rhaetia zu München
Deutscher
Geboren 1915
Gestorben 1974
Mann

Fritz Stippel


François Lake est une municipalité située dans la province de la Colombie-Britannique, dans l'Intérieur (Colombie-Britannique).

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

François Lake


Mounir el-Motassadeq (Arabic: منير المتصدق; born April 3, 1974) was convicted by a German court of being a member of al-Qaeda and of assisting some of the hijackers in the September 11 attacks. He was initially convicted of involvement in the attack, but his sentence was set aside on appeal, then reinstated on further appeal. On 8 January 2007, he was sentenced to serve 15 years by the court of Hanseatisches Oberlandesgericht, Hamburg, because of 246 counts of accessory to murder in coincidence with membership in a terrorist organisation. On 15 October 2018, el-Motassadeq was deported to Morocco after serving his sentence.

Biography
Motassadeq first came to Germany from Morocco in 1993 and moved to Hamburg in 1995, where he studied electrical engineering in college. Not much is known of his activities at this time, but he did move into the Hamburg cell apartment owned by Mohamed Atta and lived with several other people who would later be accused by the U.S. and German authorities of leading the September 11, 2001, attacks.

On 22 May 2000, Motassadeq flew to Istanbul, and from there to Afghanistan. He soon returned. When the four 9/11 leaders went from Germany to Afghanistan to train, Motassadeq remained in Germany. German police were able to wiretap Motassadeq, but initially did not discover any incriminating information. He claims his innocence. "There never was a terrorist organization in Hamburg," he stated.

Legal proceedings
At Motassadeq's trial, Aysel Sengün, the girlfriend of one of the hijackers, Ziad Jarrah, was called to testify regarding her relationship with Jarrah and his role in the plot. Motassadeq said he did not know anything about a plot and the trial never established that Motassadeq had knowledge of the details of the attacks. Nevertheless, the judge stated that he had assisted the plot by paying his friends' tuition and rent to keep up their appearance of being students. Mounir el Motassadeq was friend of Mohamed Atta, Marwan al-Shehhi and Ziad Jarrah and "a member of their prayer group".

In February 2003, he was convicted in Germany of 3,066 counts of accessory to murder. He was convicted in direct relation to the September 11 attacks, but the conviction was rejected on appeal. Though the German Justice Ministry pressed the United States to allow Ramzi bin al-Shibh to testify, the U.S. refused, and the verdict and sentence were set aside.

Motassadeq was re-tried and convicted on August 19, 2005, of "membership in a "terrorist organization". That conviction was also rejected on appeal.

On 7 February 2006, Germany's Federal Constitutional Court ordered an early release of Motassadeq. The highest court of Germany ruled there was an absence of proof that Motassadeq was informed about the September 11 terrorist plot.

On 15 November 2006, the German Federal Court of Justice ruled on the appeals: They considered the evidence as sufficient to prove that Motassadeq knew about and was involved in the preparation of the plan to hijack the planes and was hence guilty as an accessory in 246 counts of murder. This is the number of victims that allegedly died in the plane crashes, but does not include the victims on the ground. The Oberlandesgericht (state high court) in Hamburg then took up the trial again in order to decide on the sentencing. Two days later, the Federal Court of Justice also revoked the release order, and Motassadeq was arrested again. On January 8, 2007, he was sentenced by the Oberlandesgericht Hamburg to 15 years in prison. The Federal Constitutional Court of Germany refused to revise his sentence. On May 2, the German Federal Court of Justice rejected a plea for revision. As of 2011, his lawyers were considering both appealing to the European Court of Human Rights and trying to get the case reopened – his two remaining legal options.

Ahmad Wali Siddiqui, whose interrogation triggered a 2010 terror alert, was a friend of Motassadeq since 1997 who also patronized the mosque attended by many other alleged Hamburg-based 9/11 plotters. The al-Quds or Taiba mosque was closed down by officials in August 2010 because it allegedly became an attraction for Muslim extremists.

On 15 October 2018, el-Motassadeq was deported via Hamburg Airport to Morocco, where his family lives, after he had served his sentence imprisoned in JVA Fuhlsbüttel prison, Hamburg.

See also
Planning of the September 11 attacks

References

External links
The Final 9/11 Commission Report
https://web.archive.org/web/20040402012805/http://www.unknownnews.net/040305stonewalling.html
http://www.mercurynews.com/mld/mercurynews/news/world/8383056.htm
https://web.archive.org/web/20040401233653/http://www.unknownnews.net/040206secretjustice.html – on the acquittal of Abdelghani Mzoudi, which boosted Motassadeq's appeal
Motassadeq back in court Reuters video

1974 births
Living people
Moroccan al-Qaeda members
Moroccan people imprisoned abroad
Moroccan emigrants to Germany
Hamburg cell
Prisoners and detainees of Germany

Mounir el-Motassadeq


Începuturile perioadei Vasa constituie o perioadă care, în istoria suedeză și finlandeză, a durat între 1523–1611. A început cu recucerirea Stockholmului de către Gustav Vasa și oamenii lui de la danezi în 1523, acțiune declanșată de evenimentul cunoscut sub numele de Baia de Sânge de la Stockholm din 1520, după care a fost urmată de retragerea Suediei din Uniunea de la Kalmar și a continuat cu domnia fiilor lui Gustav, Eric al XIV-lea , Ioan al III-lea, Sigismund (fiul lui Ioan), și cel mai tânăr fiu al lui Gustav, Carol al IX-lea. Epoca a fost urmată de o perioadă denumită în mod obișnuit Imperiul Suedez, sau  în suedeză, ceea ce înseamnă "Epoca de Mare Putere".

Domnia lui Gustav a fost marcată de reforme politice și religioase interne, inclusiv Reforma protestantă, în care el s-a convertit la protestantism, a confiscat proprietatea și averile Bisericii Catolice și a unificat provinciile. La moartea lui Gustav în 1560, el a fost urmat de fiul său mai mare Eric. Eric era inteligent și priceput, dar era în continuă tensiune cu fratele său și cu alți nobili. El s-a angajat în război împotriva Danemarcei, Rusiei și Poloniei, dar a suferit perioade de nebunie în 1567. În 1568 a fost detronat și a fost urmat de fratele său Ioan.

Ioan a stabilizat situația internațională și a făcut pace. De asemenea, a vrut să restaureze parțial romano-catolicismul, dar ideea aceasta nu a fost pusă în aplicare.

La moartea lui Ioan în 1592, i-a urmat la tron fiul său, Sigismund. Sigismund era deja domnitorul Uniunii Polono-Lituaniene, prin mama sa, și avea să domnească în Polonia între 1587 și 1632.  El a înființat o regență și a continuat să trăiască în Polonia. Aflând despre , care în cele din urmă a proclamat doctrinele luterane în Suedia, s-a întors acasă pentru a protesta. El a descoperit că  îl detronase deja și îl înlocuise cu cel mai mic fiu al lui Gustav Vasa, unchiul său, Carol al IX-lea. A urmat un scurt război civil, pe care Sigismund l-a pierdut în 1598, după care el a părăsit țara, și nu s-a mai întors niciodată.

Înființarea dinastiei Vasa
În 1520, Stockholmul a fost cucerit de Christian al II-lea al Danemarcei și a devenit scena Băii de Sânge de la Stockholm.  În 1521, Gustav Eriksson, un nobil și rudă cu , a reușit să adune trupe din Dalarna, în nord-vestul Suediei, și ajutoare de la Lübeck, cu scopul de a-i învinge pe danezi. În august 1521, a fost ales monarh de către trupele lui. A început , care a durat până la capturarea orașului Stockholm, în iunie 1523. Gustav Vasa și-a consolidat apoi domnia împotriva revendicărilor Danemarcei.

În 1538 și 1558 au avut loc reforme fiscale, prin care s-au simplificat și standardizat multiple impozite complexe aplicate țăranilor liberi în întregul teritoriu; evaluările fiscale pe fiecare fermă erau ajustate pentru a reflecta capacitatea de plată. Veniturile Coroanei din impozite au crescut, dar, mai important, noul sistem a fost perceput ca fiind mai drept și mai acceptabil. Un război cu Lübeckul în 1535 a dus la expulzarea negustorilor hanseatici, care anterior dețineau monopol asupra comerțului exterior. Cu afaceriștii autohtoni la putere, forța economică a Suediei a crescut rapid, iar până în 1544 Gustavus avea sprijinul a 60% din fermele din toată Suedia. Suedia a construit acum prima armată modernă din Europa, susținută de un sistem fiscal sofisticat și de o birocrație guvernamentală funcțională. Gustav a proclamat coroana suedeză ereditară în familia sa, dinastia Vasa, care a domnit în Suedia (1523-1654) și în Polonia (1587-1668).

După moartea lui Gustav, a urcat pe tron fiul său cel mai mare, Eric al XIV-lea. Regența lui a fost marcată de intrarea Suediei în Războiul Livonian și în , și relația reciprocă dintre tulburarea sa mentală și opoziția cu aristocrația, ceea ce a dus la  (1567) și la întemnițarea fratelui său Ioan (al III-lea), care era căsătorit cu Ecaterina Jagiellonica, sora lui Sigismund al II-lea al Poloniei. O revoltă a magnatilor condusă de Ioan a condus la detronarea lui Eric și la venirea la domnie a lui Ioan, urmată de regența fiului lui Ioan, Sigismund. Sigismund însă nu a putut să-și apere tronul împotriva celui mai mic fiu al lui Gustav, Carol al IX-lea.

Reforma
La scurt timp după ce a preluat puterea în 1523, Gustav Vasa a adresat Papei de la Roma o cerere de confirmare a lui  ca nou arhiepiscop al Suediei, în locul lui , care a fusese oficial demis de  din cauza relațiilor sale cu danezii. Papa a refuzat inițial, dar a aprobat un an mai târziu. Magnus a fost pus atunci între regele adept al Reformei și . El a fost trimis într-o misiune diplomatică în Rusia în 1526, în timp ce regele a continuat reformarea. Magnus a călătorit și la Roma și a fost întronizat în 1533, dar nu s-a mai întors niciodată acasă.

Între timp, Gustav a suprimat toate tiparnițele catolice în 1526 și a luat două treimi din zeciuiala Bisericii pentru plata datoriei naționale (datorată soldaților germani care l-au ajutat să ajungă pe tron). În 1529, el a convocat o întâlnire bisericească la Örebro. Fără a se rupe oficial de Roma, toate riturile catolice au fost declarate a fi doar simbolice, dar au fost păstrate. Sprijinul catolicilor a rămas în continuare puternic în întreaga țară, iar Gustav prefera să facă pași mărunți, mai întâi prin răspândirea educației despre Reformă.

Ultimul pas a fost făcut în 1531, când Gustav Vasa a anunțat că  va fi noul  și al Suediei. Laurentius și fratele său, , împreuna cu Mikael Agricola din  (Finlanda de astăzi), au scris și au tipărit texte luterane în deceniile următoare. Opoziția era încă puternică și nici Gustav, nici succesorul său Eric al XIV-lea nu au îndrăznit să facă reforme radicale. O ordonanță completă a bisericii luterane nu a fost prezentată decât prin , elaborată în Riksdag în 1591, cu o  finalizată de către  în 1593.

Răscoale țărănești
Gustav a trebuit să se confrunte cu șase răscoale țărănești între 1525 și 1543, terminând cu suprimarea . În toate aceste rebeliuni, problema religioasă se regăsea în mare măsură, deși povara fiscale crescânde erau fără îndoială cauza principală, iar țăranii aveau, în plus, și alte nemulțumiri. Confiscarea și degradarea pe scară largă a proprietăților bisericești i-au indignat pe țărani, care au protestat oficial împotriva introducerii "lutheriei". Ei au insistat asupra restaurării vechilor obiceiuri catolice.

Încercări de reunificare catolică
Sub Eric al XIV-lea, Reforma din Suedia a continuat pe aceleași linii ca în timpul domniei tatălui său, păstrând toate vechile obiceiuri catolice care nu erau considerate contrare Scripturii. După anul 1544, când Conciliul de la Trent a declarat în mod oficial că Biblia și tradiția sunt surse autoritare la fel de importante pentru întreaga doctrină creștină, contrastul dintre învățătura veche și cea nouă a devenit și mai evident; și în multe țări a apărut un partid de mijloc care viza un compromis prin revenirea la Biserica Părinților.  Regele Ioan al III-lea al Suediei, cel mai învățat dintre regii Vasa și, într-o oarecare măsură, expert teolog, a fost în mare măsură influențat de aceste puncte de vedere conciliante. De îndată ce a urcat pe tron, a luat măsuri pentru a aduce Biserica Suediei înapoi la "Biserica Apostolică primitivă și la credința catolică suedeză"; și, în 1574, a convins un sinod, adunat la Stockholm, să adopte anumite articole redactate de el însuși.  În februarie 1575, o nouă ordonanță a Bisericii, prin care se apropia și mai mult de Biserica patristă, a fost prezentată altui Sinod și acceptată, dar fără prea mult entuziasm. În 1576 a fost emisă o nouă Liturghie pe modelul misalului roman, dar cu modificări considerabile.

În ciuda opoziției ducelui Carol și a ultra-protestanților, aceste măsuri au fost adoptate de  în 1577.  Ei au încurajat foarte mult partida catolică din Europa, iar Ioan al III-lea a fost în cele din urmă convins să trimită o solie la Roma pentru a deschide negocierile pentru reuniunea Bisericii suedeze cu Sfântul Scaun. Dar, deși iezuitul Antonio Possevino a fost trimis la Stockholm pentru a finaliza convertirea lui Ioan, acesta consimțea să accepte catolicismul numai în anumite condiții care nu au fost niciodată îndeplinite și singurul rezultat al tuturor acestor negocieri subterane a fost de a-i ațâța pe protestanți și mai mult împotriva noii liturghii, a cărei utilizare de către fiecare congregație din regat, fără excepție, a fost totuși decretată de Riksdag din 1582.

În această perioadă ducele Carol și prietenii lui protestanți erau clar depășiți numeric de promotorii concilierii. Cu toate acestea, imediat după moartea regelui Ioan, , convocat de ducele Carol, a respins noua Liturghie și a făcut o declarație de credință anti-catolică, la . Sfânta Scriptură și cele trei crezuri primitive au fost declarate a fi adevăratele baze ale credinței creștine și s-a adoptat confesiunea de la Augsburg .

Reacția lui Sigismund
Când Sigismund a aflat despre  din 1593, el a considerat-o o încălcare a prerogativei lui. La sosirea sa în Suedia a încercat inițial să câștige timp confirmând ceea ce se făcuse deja; dar agresivitatea facțiunii protestante și persistența ducelui Carol au făcut ca războiul civil să fie inevitabil. În , din , lupta a fost decisă în favoarea lui Carol și a protestanților. Sigismund a fugit din Suedia, nu s-a mai întors niciodată, iar pe , Riksdagul de la Linköping l-a proclamat rege pe duce sub titulatura de Carol al IX-lea al Suediei. S-a proclamat pierderea definitivă a coroanei suedeze de către Sigismund și de urmașii săi, coroana urmând să treacă exclusiv la la moștenitorii lui Carol.

Afaceri externe
Suedia a avut foarte puțină interacțiune independentă în străinătate, în timp ce era angajată în Uniunea de la Kalmar, iar prima domnie a lui Gustav nu viza mai mult decât auto-conservarea.  În timp ce era dator negustorilor din Lübeck, el s-a folosit de ajutorul Danemarcei pentru a se elibera de această înțelegere printr-un armistițiu la . Astfel, Suedia, pentru prima dată în istoria sa, a devenit stăpâna propriilor ape. Dar hegemonia Danemarcei era incontestabilă, iar Gustav o privea cu suspiciune. Când Suedia s-a retras din Uniunea de la Kalmar, Danemarca și Norvegia au intrat în propria lor uniune (vezi Danemarca-Norvegia), iar regele danez Christian al III-lea a continuat să poarte pe stema lui însemnele Suediei cu , indicând revendicarea suveranității asupra acestei țări.

Atitudinea vecinului estic al Suediei, Rusia, cu care regele suedez era dornic de relații bune, era și ea belicoasă. Gustav îl bănuia pe Ivan al IV-lea al Rusiei, ale cărui resurse le-a supraestimat nejustificat, de o dorință de a forma o monarhie universale în jurul Mării Baltice, și a condus  împotriva lui în 1554-1557.

Primele lupte
În cele din urmă, Suedia a părăsit neutralitatea și a pus bazele imperiului său de peste ocean. În ultimul an al vieții lui Gustav, din 1560, teritoriul vechiului Ordin Livonian, secularizat în cadrul Ducatului Prusiei în 1525, devenise izolat între slavii ostili. Situația a devenit critică în 1558-1560, când muscalii au cotropit țara, amenințând cu distrugerea întregii provincii.

În disperarea sa, ultimul maestru al ordinului, Gotthard von Kettler, a făcut apel la vecinii săi civilizați să-l salveze. Eric a venit pe tron până în octombrie 1560, și deja mai târziu în același an a angajat Suedia în Războiul Livonian. În martie 1561, sfatul orășenesc din Reval a capitulat în fața Suediei și a devenit un avanpost al cuceririi suedeze în zonă. Din acest moment, Suedia a fost forțată să continue o politică combativă și agresivă, deoarece retragerea ar fi însemnat ruinarea comerțului său în Marea Baltică.

Eric al XIV-lea a împiedicat și planurile daneze de a cuceri Estonia și a adăugat însemnele Norvegiei și Danemarcei la propria stemă. Lübeckul, deranjat de obstacolele pe care Eric le-a introdus pentru a împiedica comerțul cu Rusia și a retras privilegiile comerciale, s-a alăturat Danemarcei într-o alianță de război. Polonia a aderat și ea, dornică să controleze comerțul din Marea Baltică.

Adâncirea implicărilor
La Bornholm, la , flota daneză a tras asupra celei suedeze. A izbucnit o bătălie care s-a încheiat cu înfrângerea danezilor. Soli regali germani au fost trimiși să negocieze o pace, dar la locul de întâlnire din Rostock suedezii nu s-au prezentat. La , solii Danemarcei și Lübeckului au declarat război la Stockholm. A izbucnit așa-numitul , cu un atac agresiv pe uscat și pe apă. Eric a continuat imperturbabil războiul până când nebunia sa din 1567 a oprit luptele suedezilor. El a fost detronat în 1568 și înlocuit de Ioan, care a făcut încercări de pace, care au reușit în cele din urmă prin  în 1570.

Ioan a intrat apoi într-o alianță anti-rusească cu Ștefan Báthory al Poloniei în 1578. Războiul dintre Rusia și Suedia pentru posesia asupra Estoniei și Livoniei (1571-1577) a fost un permanent dezastru pentru Suedia și, la începutul anului 1577, o oaste rusească nenumărată și-a făcut tabăra la zidurile Revalului.

Cu ajutorul lui Bathory totuși, balanța războiului s-au înclinat curând în direcția opusă. La șase luni după pacea umilitoare cu monarhul polonez, Ivan al IV-lea era bucuros să încheie un nou armistițiu cu Suedia, tot pe bazele uti possidetis la Plussa, la .  de îndată ce armistițiul a expirat, ceea ce a condus la , mult mai puțin avantajos pentru Suedia.

Relațiile cu Sigismund și cu Polonia
Ducele Sigismund al Suediei, fiul lui Ioan al III-lea, a fost crescut de mama sa în religia catolică.  La , el a fost ales rege al Poloniei. Șaisprezece zile mai târziu, articolele de la Kalmar, semnate de Ioan și Sigismund, au reglementat relațiile viitoare dintre cele două țări, după ce Sigismund ar fi urmat să-l succeadă pe tatăl său ca rege al Suediei. Articolele celor două regate urmau să se afle într-o alianță perpetuă, dar fiecare dintre ele trebuia să-și păstreze propriile legi și obiceiuri. Suedia urma să se bucure, de asemenea, de religia sa, sub rezerva unor modificări pe care le-ar fi putut aduce ; dar nici papa, nici consiliul nu trebuia să pretindă sau să-și exercite vreun drept de a-l elibera pe Sigismund de obligațiile sale față de supușii săi suedezi. În timpul absenței lui Sigismund din Suedia, acest regat urma să fie condus de șapte suedezi, șase aleși de rege și unul de unchiul său, ducele Carol de Södermanland, liderul protestanților suedezi. În Suedia, în timpul absenței regelui, nu trebuia să se perceapă nicio nouă taxă, dar Suedia nu a fost niciodată administrată din Polonia. Orice modificări necesare în aceste articole au fost făcute doar cu consimțământul comun al regelui, al ducelui Carol, al Stărilor Generale și al nobilimii suedeze.

Note

Referințe

Istoria Suediei

Istoria Suediei (1523–1611)


24605 Tsykalyuk este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
24605 Tsykalyuk este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Nikolai Cernîh. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,76 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 11,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 24001-25000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1975
Centura de asteroizi

24605 Tsykalyuk


داء متفرعات الخصية  هي عدوى تسببها ديدان كبدبة، متفرع الخصية الصيني. داء متفرعات الخصية هي من أكبر العوامل المسببة لسرطانة الأقنية الصفراوية، تنشؤ الجهاز الصفراوي.

مراجع

أمراض ديدانية
أمراض مدارية
أمراض منقولة بالغذاء
أمراض مهملة
طب الكبد

داء متفرعات الخصية


Baron Sinclair of Cleeve, of Cleeve in the County of Somerset, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 21 January 1957 for the businessman and public servant, Robert Sinclair. He notably served as President of the Imperial Tobacco Company and as Director-General of Army Requirements at the War Office from 1939 to 1942 and as Chief Executive at the Ministry of Production from 1943 to 1945.  the title is held by his grandson, the third Baron, who succeeded his father in 1985.

Barons Sinclair of Cleeve (1957)
Robert John Sinclair, 1st Baron Sinclair of Cleeve (1893–1979)
John Robert Kilgour Sinclair, 2nd Baron Sinclair of Cleeve (1919–1985)
John Lawrence Robert Sinclair, 3rd Baron Sinclair of Cleeve (b. 1953).

There is no heir to the title.

Arms

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1957

Baron Sinclair of Cleeve


William Adam (-) est un avocat, homme politique et juge écossais. Il est solliciteur général pour l'Écosse (1802-1805) et Lord Chief Commissioner of the Court of Session (1815-1839) .

Sa contribution la plus importante au droit écossais est probablement l'introduction du procès par jury dans les affaires civiles (non pénales).

Biographie

William Adam est le seul fils survivant de Jean Ramsay et John Adam de Blairadam, architecte et maître maçon au Board of Ordnance en Ecosse, de Maryburgh, Kinross. Son oncle est l'architecte Robert Adam . Blairadam House où il est né se trouve juste au nord de Kelty dans le Fife, mais sur une route secondaire isolée.

Il fait ses études au lycée d'Édimbourg, puis étudie le droit à l'université d'Édimbourg et à Christ Church, à Oxford . Il entre à Lincoln's Inn à partir de 1769, pour se qualifier comme avocat anglais. Il est admis à la Faculté des avocats en 1773 et est finalement admis au barreau anglais en 1782.

Adam représente un certain nombre de circonscriptions au Parlement. Il est député de l'arrondissement pourri de Gatton de 1774 à 1780. Il représente Wigtown Burghs de 1780 à 1784. Il est un candidat du Trésor pour ce siège, en tant que partisan de Lord North. Il se présente à un autre siège de Burgh écossais Elgin Burghs 1784-1790. De 1790 à 1794, il siège pour Ross-shire. Son dernier siège parlementaire est le Kincardineshire, qu'il représente de 1806 jusqu'à ce qu'il devienne juge en janvier 1812.

Adam adopte une ligne très dure sur les questions américaines au début de sa carrière politique. Il critique son futur chef politique Frederick North pour avoir été trop conciliant avant le déclenchement des combats. Cependant, après avoir suivi une voie indépendante jusqu'au 25 novembre 1779, il annonce alors à la Chambre des communes qu'il soutient désormais Lord North. Après cela, il devient un ami fidèle et un défenseur de North.

Adam déteste particulièrement la figure de proue de l'opposition Charles James Fox. À un moment donné, ils se battent en duel. Il attaque également Fox verbalement au Parlement.

Adam est nommé au poste politique mineur de trésorier de l'Ordnance. Il occupe cette fonction à deux reprises, d'abord entre septembre 1780 et mai 1782 et de nouveau d'avril à décembre 1783.

Les 17 et 18 février 1783, Adam prend la parole et vote contre la paix avec les États-Unis. Après cela, malgré son animosité passée envers Charles James Fox, Adam préconise la Coalition Fox-North, comme le seul moyen d'empêcher le parti de Lord North de devenir politiquement hors de propos.

Adam est actif dans la collecte d'informations détaillées sur les circonscriptions écossaises, pour aider ses alliés politiques.

Par la suite, Adam s'implique moins dans la politique au fur et à mesure qu'il développe sa carrière au barreau anglais. Grâce à son amitié avec le prince de Galles, il est nommé solliciteur général d'Écosse (1802-1805), puis procureur général du prince (1805-1806). De 1806 à 1815, il est chancelier du duché de Cornouailles .

Adam est Lord-lieutenant du Kinross-shire de 1802 jusqu'à sa mort. Il est un ami de Walter Scott. En 1812, il publie Vitruvius Scoticus, une collection des projets architecturaux de son grand-père William Adam (architecte), que l'aîné William lance pour la première fois en 1727 .

Pendant la régence du prince de Galles, Adam reçoit une charge judiciaire en Écosse. Entre 1814 et 1819, il est baron de la cour écossaise de l'Échiquier . Adam devient membre du Conseil privé le 17 mars 1815. Il devient lord commissaire en chef du tribunal écossais des jurés de 1815 jusqu'à sa mort.

En 1832-3, son domicile est au 31 Charlotte Square à Édimbourg.

Il meurt à Édimbourg le 17 février 1839 et est enterré à Greyfriars Kirkyard . Il repose dans l'immense caveau familial construit pour son grand-père, l'architecte William Adam, face à son père, John Adam. Le caveau se trouve au sud-ouest de l'église, devant la prison des Covenanters.

Famille
Le 7 mai 1777, William Adam épouse Eleanora Elphinstone (décédée le 4 février 1800), fille de Charles,  Lord Elphinstone. Ils ont six enfants :

 John Adam (administrateur) (4 mai 1779-4 juin 1825), fonctionnaire de la Compagnie britannique des Indes orientales, exerce les fonctions de gouverneur général par intérim de l'Inde en 1823.
 Charles (6 octobre 1780-16 septembre 1853), amiral de la Royal Navy, député,
 William George KC (6 décembre 1781-16 mai 1839), avocat, comptable général de la Cour de chancellerie.
 Frédéric (17 juin 1784-17 août 1853), général de l'armée britannique, gouverneur de Madras 1832-1837.
 François James (24 mars 1791-8 juin 1820) est mort de la fièvre jaune en mer avec Charles
 Clementina (décédée le 29 octobre 1877), mariée le 27 avril 1807, John Anstruther-Thomson .

Références

 Histoire du Parlement : Chambre des communes 1754-1790, par Sir Lewis Namier et James Brooke (Sidgwick & Jackson 1964)

Liens externes

Député du 4e Parlement du Royaume-Uni
Député du 3e Parlement du Royaume-Uni
Député Tory
Solliciteur général pour l'Écosse
Politique dans le Perth and Kinross
Politique dans le Highland (council area)
Politique dans le Moray
Politique dans le Dumfries and Galloway
Représentant de l'Écosse à la Chambre des communes
Membre du Conseil privé du Royaume-Uni
Lord-lieutenant du Kinross-shire
Membre de la Royal Society of Edinburgh
Étudiant de Christ Church (Oxford)
Naissance dans le Perth and Kinross
Personnalité écossaise du XIXe siècle
Personnalité écossaise du XVIIIe siècle
Décès en février 1839
Naissance en août 1751
Décès à 87 ans

William Adam de Blair Adam


Le sabotage de chasse est un type d'action directe entrepris par les militants des droits des animaux pour interférer avec les activités de chasse des animaux sauvages.

Ce type d'action directe fait partie de la palette d'actions de ces militants, au même titre que les actions de contrôle et de témoignage, non interventionnistes, qui permettent de documenter ces activités de chasse à l'aide de vidéos et de photographies.

Les saboteurs utilisent généralement des sprays à la citronnelle pour masquer l'odeur des animaux chassés que les chiens de chasse suivent. Ils utilisent aussi des distractions sonores et visuelles pour empêcher les chasseurs de réussir, mais peuvent également détruire les miradors et désarmer les pièges. Cette tactique consistant à affronter directement les chasseurs a conduit plusieurs militants à être blessés ou tués.

Les actes de sabotages sont parfois revendiqués au nom du Front de libération des animaux (ALF). Au Royaume-Uni, les saboteurs peuvent être membres de la Hunt Saboteurs Association. Chaque année en Espagne, des organisations comme Equanimal ou la plateforme galicienne Matar por matar, non tentent de saboter la Coupe nationale de chasse au renard, suivant les chasseurs en faisant du bruit avec des mégaphones pour effrayer les renards et les empêcher d'être tués. En France, le Premier ministre François Fillon et son ministre de l'Écologie Jean-Louis Borloo, prennent un décret instaurant une infraction d'obstruction à un acte de chasse, en 2010.

Références

Voir aussi

Mouvement de libération animale
Droits des animaux
Action directe (théorie politique)

Sabotage de chasse


La lettre sch est une lettre additionnelle de l'alphabet latin, brièvement utilisée dans la proposition de réforme de l'orthographe allemande de  de 1857 à 1864, remplaçant le trigramme  représentant une consonne fricative palato-alvéolaire sourde . Elle est composée d'un s long  et d'un c culbuté , le c culbuté remplaçant le digramme  dans cette orthographe.

Notes et références

Bibliographie

Voir aussi

Lettre latine additionnelle

Sch (lettre)


Skógdalafífill (fræðiheiti: Geum macrophyllum) er jurt af rósaætt frá norðurhluta Norður-Ameríku og Japan og Kamsjatka.

Tilvísanir

Dalafíflar

Skógdalafífill


Josef Elting (nacido el 29 de diciembre de 1944 en Bocholt, Alemania) es un ex-futbolista alemán. Jugaba de arquero y su primer club fue el FC Bocholt.

Carrera

Comenzó su carrera en 1962 jugando para el FC Bocholt. Jugó para el club hasta 1964. Ese año se fue al Schalke 04 Juega para el club hasta 1970. Ese año se fue al Kaiserslautern, en donde juega hasta 1974. Ese año se trasladó a España para formar parte del Real Murcia. Juega para el equipo español hasta 1975. Ese mismísimo año regresó a Alemania para unirse a las filas del Wuppertaler, en donde juega hasta 1977. Ese año se trasladó al FC Bocholt, en donde se retira finalmente en 1980.

Clubes

Enlaces externos
 Josef Elting en Fussballdaten.de

Futbolistas de Alemania
Futbolistas del FC Bocholt
Futbolistas del FC Schalke 04 en los años 1960
Futbolistas del FC Schalke 04 en los años 1970
Futbolistas del 1. FC Kaiserslautern en los años 1970
Futbolistas del Real Murcia Club de Fútbol en los años 1970
Futbolistas del Wuppertaler SV Borussia en los años 1970
Guardametas de fútbol de Alemania

Josef Elting


إيغور تشيسلينكو، من مواليد 4 يناير 1939، وتوفي في 22 سبتمبر 1994، لاعب كرة قدم سوفييتي سابق.

لعب مع منتخب الاتحاد السوفييتي لكرة القدم.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت
روس مغتربون في كازاخستان
روس من أصل أوكراني
رياضيون من موسكو
لاعبو الدوري السوفيتي الممتاز لكرة القدم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1968
لاعبو دينامو موسكو
لاعبو كأس العالم 1962
لاعبو كأس العالم 1966
لاعبو كأس أمم أوروبا 1964
لاعبو كرة قدم رجالية روس
تشيسلينكو
لاعبو كرة قدم سوفيت
لاعبو كرة قدم مغتربون في كازاخستان
لاعبو كرة قدم من موسكو
لاعبو للباندي سوفييت
لاعبو منتخب الاتحاد السوفيتي لكرة القدم
مهاجمو كرة قدم رجالية
تشيسلينكو
مواليد في موسكو
تشيسلينكو
وفيات في موسكو

إيغور تشيسلينكو


Claudio Masin (* 15. März 1958 in Buenos Aires) ist ein argentinischer Schauspieler und Filmregisseur.

Leben
Masin wurde als Sohn eines italienischen Einwanderers, der in Argentinien als Unternehmer wirkte, geboren. Er besuchte die Academia de Arte Dramatica in Buenos Aires und spielte in Telenovelas. 1980 siedelte er nach Europa über und wurde einer der Hauptdarsteller der Serie Un'ora per voi, die von der RAI produziert wurde. Es folgten weitere italienische und internationale Engagements bei Regisseuren wie Robert M. Young, Sidney Hayers und Pasquale Squitieri.

Als Regisseur inszenierte er einige Werbe- und Dokumentarfilme, bevor er 1998 mit Soft Air, der auch beim Filmfestival von Cannes gezeigt wurde, für das Kino debütierte. Es blieb seine einzige lange Regiearbeit; Masin setzte seine Karriere in weiteren Rollen für das Fernsehen und beim Film fort.

Filmografie (Auswahl)
 1998: Soft Air (& Regie)

Weblinks

 Facebook-Auftritt

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Filmregisseur
Argentinier
Geboren 1958
Mann

Claudio Masin


Prescripția răspunderii penale este prevederea legală conform căreia, după o anumită perioadă (stabilită prin lege) de la comiterea faptelor de natură penală, se înlătură răspunderea penală.

Conform noului cod penal, in vigoare din 1 februarie 2014, "Prescripția nu înlătură răspunderea penală în cazul: a) infracțiunilor de genocid, contra umanității și de război, indiferent de data la care au fost comise; b) infracțiunilor prevăzute la art. 188 și 189 și al infracțiunilor intenționate urmate de moartea victimei. (3) Prescripția nu înlătură răspunderea penală nici în cazul infracțiunilor prevăzute la alin. (2) lit. b) pentru care nu s-a împlinit termenul de prescripție, generală sau specială, la data intrării în vigoare a acestei dispoziții".

În țările cu drept civil, aproape toate procesele trebuiesc pornite într-o perioadă determinată legal, numită prescriere. În legile din Italia
și România, procesele penale trebuiesc terminate (cu o decizie finală) într-un termen de timp limitat.

Scop
Scopul și efectul termenelor de prescripție sunt protejarea inculpaților. Există trei motive pentru adoptarea acestora:
 Un reclamant având o cauză validă de acțiune ar trebui să și-o urmărească printr-o procedură rezonabilă.
 Până când se judecă o reclamație veche, inculpatul/pârâtul ar putea pierde probele necesare pentru a se disculpa.
 Judecarea unei cauze după mult timp de la producerea faptelor poate să aducă mai multă suferință decât dreptate.

În Atena clasică, s-a stabilit un termen de prescripție de cinci ani pentru toate cazurile, cu excepția omuciderii și a contestării legilor neconstituționale (care nu aveau nicio limitare). Demostene a scris că aceste termene de prescripție au fost adoptate pentru a ține sub control "sicofanții" (procesomanii de profesie).

Note

Legături externe
 Prescrierea faptelor in cazul infractiunilor de inselaciune, 28 martie 2014, Infolegal.ro
 Decizia I.C.C.J. nr. 2/2014 – prescripția răspunderii penale reprezintă o instituție autonomă față de instituția pedepsei, 6 mai 2014, Legalis.ro
 «Pentru fapte de înșelăciune mai vechi de 5 ani nu se mai pot depune plângeri penale», 28 martie 2014, Serban Buscu, Capital

Justiție

Prescripția răspunderii penale


Karin Friis Bach (født 14. marts 1965 i København) er 2. næstformand i regionsrådet i Region Hovedstaden for Radikale Venstre. Hun blev valgt for i Region Hovedstaden i 2013, blev medlem af forretningsudvalget og formand i Sundhedsudvalget. Efter valget i 2017 blev hun 2. næstformand.

Karin Friis Bach blev i 1990 uddannet farmaceut og har efterfølgende arbejdet med klinisk forskning og godkendelse af lægemidler. Hun har desuden undervist i lægemiddeludvikling på Københavns Universitet.
Privat bor Karin Friis Bach i Veksø, Nordsjælland, hun er gift med tidligere udviklingsminister Christian Friis Bach, og sammen har de tre børn. I 2013 gennemgik Karin Friis Bach en behandling for brystkræft.

Eksterne henvisninger

Referencer

Politikere fra Det Radikale Venstre
Regionsrådsmedlemmer fra Radikale Venstre
Farmaceuter fra Danmark
Personer fra København
Personer i Kraks Blå Bog

Karin Friis Bach


El Bidone d'oro (en español: «Papelera de Oro») fue un premio dado por el programa radial Catersport, transmitido por la cadena de radio italiana Rai Radio 2. Era un premio irónico sobre el trofeo del Balón de Oro y premiaba al jugador que más haya decepcionado al público de la Serie A de Italia. El ganador era elegido por los oyentes del programa Catersport, pudiendo hacerlo a través de Internet o, como sucede desde 2008, en algunos centros de votación colocados en todo el país.

Palmarés de ganadores y finalistas

Títulos por clubes

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Referencias

Premios irónicos y humorísticos
Premios individuales de fútbol en Italia

Bidone d'oro


Winner Medical (chinês simplificado: 稳健医疗; chinês tradicional: 穩健醫療), abreviatura de Winner Medical Co., Ltd., é uma empresa de fabrico de produtos médicos sediada na China, fundada por Li Jianquan em 1991, com sede em Shenzhen. Anteriormente listada várias vezes em várias bolsas de valores americanas sob o nome de Winner Medical Group Inc., concentra-se na produção de produtos de saúde, principalmente pensos para tratamento de feridas e produtos de protecção contra infecções, bem como na especialização em máscaras e fatos protectores. Além disso, também fabrica produtos relacionados com bebés. A empresa aloja 3 marcas, "Winner", "PurCotton" e "PureH2B".

Entre 2005 e 2010, a firma tornou-se pública sequencialmente na OTCBB, AMEX, e NASDAQ. Em Julho de 2012, passou uma oferta de aquisição de acções detidas por outros investidores por $109,7 milhões, e em Dezembro, foi retirada da lista depois de ter sido tomada em privado pela Winner Holding Limited. Depois de angariar $543,5 milhões através da sua IPO, desembarcou na SZSE em Setembro de 2020 sob o título "300888", com Li Jianquan a deter 68% das suas acções.

História
A Winner Medical desenvolveu a tecnologia do tecido não-tecido de algodão fiado em 2005. Em 2014, foi exclusivamente financiado pela Sequoia China, que detinha cerca de 8,09% das acções da primeira após a sua OPI. Em Junho de 2018, foi financiado pelo Shenzhen Capital Group.

A Winner Medical operou as suas linhas de produção de máscaras durante as férias de Ano Novo Lunar de 2019, produzindo 109 milhões de máscaras e 11,5 milhões de conjuntos de equipamento de protecção nas cinco semanas até 26 de Janeiro de 2020.

Em Maio de 2020, a DHSC do Reino Unido assinou um contrato de £91 milhões com a Winner Medical para a compra de EPI. No mesmo ano, estabeleceu a sua segunda sede em Hubei, onde é também a base de produção principal da empresa.

Referências

Empresas fundadas em 1991
Empresas ex-listadas na NASDAQ
Empresas de capital aberto

Winner Medical


WT1190F (UDA34A3 හෝ UW8551D) යනු ප්‍රථිවියෙන් යවනු ලැබූ කුඩා ප්‍රමාණයේ කෘත්‍රිම චන්ද්‍රිකාවකි. කාලයකට පෙර එය අභ්‍යවකාශයේදී අක්‍රීය වී ඇත. දැන් එම චන්ද්‍රිකාවේ කොටස් අභ්‍යවකාශයේ සුන්බුන් වශයෙන් පවතින අතර නවතම සොයාගැනීම අනුව එය ප්‍රථිවිය දෙසට කඩාවැටෙමින් පවතී. යුරෝපීය අභ්‍යවකාශ නියෝජිතායතනයේ (European Space Agency ) නීර්ණය කිරීම් වලට අනුව 2015 නොවැම්බර් 13 වන දින උදෑසන 11.48 ට පමණ ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු දිග මුහුදු කලාපයට කඩා වැටීමට හැකි බවට නිගමනය කර තිබුණත් එය පෘථිවි වායු ගෝලයට ඇතුළුවීමත් සමග ගිනිගෙන විනාශ වී ගියේය.

මෙම අභ්‍යවකාශ සුනබුන් පළමු වරට නීඊක්ශනය කරනු ලැබුවේ 2013 පෙබරවාරි මස 18 වන දින, නුදුරු අහසේ ඇති අභ්‍යවකාශ වස්තූන් නිරීක්ශනය කිරීම සඳහා වූ කැට්ලිනා ස්කයි සර්වේ (Catalina Sky Survey) නැමැති ව‍යාපෘතියේ නිරීක්ශකයන් මගිනි. ඉන් පසුව එය සොයාගැනීමට නොහැකි වී ඇති අතර, නැවතත් 2013 නොවැම්බර් 29 වන දින එම අභ්‍යවකාශ වස්තුව නිරීක්ශණය කිරීමට හැකිවී ඇත. එදායින් පසුව නැවත එය නිරීක්ශණය කිරීමට හැකිවී තිබෙන්නේ 2015 ඔක්තෝබර් මස 03 වන දින පෙර මෙම වස්තුව නිරීක්ශණය කරන ලද කණ්ඩායමටමයි. සාමාන‍යයෙන් මෙම කණ්ඩායම තමන්ගේ නිරීක්ශණ තොරතුරු ඇමරිකාව මූලික කොටගෙන පිහිටුවා ඇති කුඩා ග්‍රහ වස්තු පිළිබඳව මධ්‍යස්තානය (Minor Planet Center) සමග බෙදාගන්නා අතර, මොවුන් සුපුරුදු ලෙසටම මෙම වස්තුව පිළිබඳව කුඩා ග්‍රහ වස්තු පිළිබඳ මධ්‍යස්තානය වෙත දැනුම් දී ඇත. තවද මෙය පිළිබඳ සමහරක් තොරතුරු කුඩා ග්‍රහ වස්තු පිළිබඳ මධ්‍යස්තානයේ හිමිකරු වන ජාත්‍යන්තර අභයවකාශ විද‍යාඥයින්ගේ සංගමය (International Astronomical Union) විසින් සුරක්ශිතව තබාගෙන ඇති බවට සමහර පාරශවයන් විශ්වාස කරති. එසේම පෙර කරනලද කක්ශීය ගණනය කිරීම් වලට අනුව එය චන්ද්‍රයාට ඇති දුර තරම් වූ දෙගුනයක් දුරකින් නියත ඉලිප්සීය කක්ශයක ගමන් කරන බවයි නිගමනය කර තිබුනේ.

තවද, 2009 මැද භාගයේදී තාවකාලික චන්ද්‍රිකාවක් ලෙස UWAIS නැමැති (පෙර නම) නමකින් ප්‍රථිවිය වටා මෙය කක්ශගත කෙරුණු අතර අපේක්ෂා කරන ලද කාර්යන් මෙම චන්ද්‍රිකාව මගින් ඉටු කිරීමට නොහැකි වීම නිසා යුරෝපීය අභ‍යවකාශ නියෝජිතායතනය මෙම චන්ද්‍රිකාවේ මෙහෙයුම් කටයුතු හමාර කර තිබිණි.

යුරෝපීය අභ්‍යවකාශ නියෝජිතායතනය කරන ලද බොහෝ නිරීක්ශන අනුව එය දළ වශයෙන් 2015 නොවැම්බර් මස 13 වන දින ශ්‍රී ලංකා වේලාවෙන් උදෑසන 11.48 (06:20 UTC)ට පමණ ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු දිග කලාපයේ, ගොඩබිමේ සිට කිලෝමීටර 65 ත් 100ත් අතර දුර මුහුදු තීරයවෙත කඩාවැටීමට හැකි බවට නිගමනය කර තිබුණි.

ශ්‍රී ලංකාව රජය විසින් නොවැම්බර් 13 වන දින මෙම වස්තුව පතිත විය හැකියැයි අපේක්ෂා කෙරුණු ගාල්ල, මාතර,සහ හම්බන්තොට මුහුදු කලාපයේ ධීවර කටයුතු කිරීම තහනම් කර තිබුණු අතර එමෙන්ම ශ්‍රී ලංකා ගුවන් තොටුපල හා ගුවන් සේවා අධිකාරිය පවසන්නේ, නවීන තාක්ෂණය පිළිබඳ ආතර් සී. ක්ලාක් මධ්‍යස්ථානයේ උපදෙස් පරිදී එදිනට මෙම කලාපයේ ගුවන් යානා පියාසර කටයුතුද අත්හිටුවා තිබුණි.

[2]

ආශ්‍රිත

අභ්‍යවකාශ සුන්බුන්
2013 දී සොයා ගන්නා තාරකා විද්‍යාත්මක වස්තු

WT1190F


Der Autobahnring von Jinan (), chin. Abk. G2001, ist ein lokaler Autobahnring rund um Jinan, der Hauptstadt der Provinz Shandong. Er weist eine Länge von 108 km auf. Auf Teilen des Autobahnrings verlaufen die überregionalen Autobahnen G2, G3, G20 und G35.

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Shandong
Jinan
Jinan

Autobahnring Jinan


Le Royal College of Organists est une association de promotion de l'orgue créée à Londres en 1864.

Localisation

Son siège est historiquement situé à côté du Royal Albert Hall.

Histoire
Le Royal College of Organists est fondé en 1864 à Londres par , organiste de l'église Saint-Michael. La première assemblée générale a lieu le  au Freemasons' Hall.

L'établissement reçoit sa charte royale en 1893.

Présidents de l'établissement
Francis Jackson fait partie des présidents du Royal College of Organists.

Références

Liens externes

Orgue au Royaume-Uni
Musique classique britannique
École de musique en Angleterre
Établissement scolaire fondé en 1864
Association ou organisme caritatif britannique

Royal College of Organists


Julius Paulus, kaldet Prudentissimus, var en af de fem store romerske jurister.

Om hans herkomst og fødeby vides intet sikkert, fødsels- og dødsår er ubekendt. Han var elev af Scævola, medlem af det kejserlige konsil under Septimius Severus, forvist af Heliogabalus, præfectus prætorio under Alexander Severus, muligvis efter Ulpians mord. I litterær frugtbarhed og mangesidighed overgår Paulus alle romerske jurister. Ham skyldes formuleringen af den berømte sætning: Non ex regula jus surruntur, sed ex jure, quod est, regula fiat. Paulus' hovedværker er hans kommentarer Ad edictum libri LXXX, Ad Sabinum libri XVI og Sententiarum ad filium libri quinque; det sidste værk, der måske er skrevet under Caracalla, er sammen med Gaius' Institutiones optaget i Lex Romana Visigothorum. Han forfattede endvidere en række monografier, kommentarer og Responsa. Af Paulus' skrifter er 2080 steder excerperede i digesterne, hvilke udgør omtrent 1/6 af disse. Paulus' Sententiæ er blandt andet udgivne af Arndts, Krüger og Huschke.

Kilder

Jurister
Personer fra Romerriget
Personer fra Padova

Julius Paulus Prudentissimus


Magdalena Keverich van Beethoven () a fost mama compozitorului Ludwig van Beethoven.

Viața

Ea s-a născut în 1746 în Ehrenbreitstein, un sat de pe râul Rin, vizavi de Koblenz , Germania (acum districtul Koblenz). Părinții ei au fost Johann Heinrich Keverich (1701–1759) și Anna Klara (Clara) Westorff (1707–1768), care s-au căsătorit în 1731. Din 1733 Johann a fost bucătar șef la curtea Principelui Elector din Trier, care se afla în Ehrenbreitstein.

Cea mai mică dintre cei șase copii ai lor a fost Maria Magdalena. La 30 ianuarie 1763 s-a căsătorit cu Johann Georg Leym, care era în slujba Arhiepiscopului de Trier; a murit în 1765.

S-a căsătorit cu Johann van Beethoven la Biserica Sf. Remigius, Bonn, la 12 noiembrie 1767. Tatăl lui Johann, Ludwig van Beethoven (1712 - 1773), era capelmaistru la curtea Principelui Elector din Köln (care se afla la Bonn), iar Johann era muzician de curte acolo. Johann și Maria van Beethoven au avut șapte copii: viitorul compozitor Ludwig a fost al doilea, născut în 1770.

Maria a murit la Bonn, în 1787, de tuberculoză, la 40 de ani.

Referințe

Note

Nașteri în 1746
Decese în 1787
Beethoven

Magdalena Keverich van Beethoven


Fouad Abdallah Chehab ( / ; 19 March 1902 – 25 April 1973) was a Lebanese general and statesman who served as President of Lebanon from 1958 to 1964. He is considered to be the founder of the Lebanese Army after Lebanon gained independence from France, and became its first commander in 1946.

Born in Ghazir to a family that traced its origins to nobility, Chehab joined the French Army in 1919. He was appointed Prime Minister of Lebanon by the outgoing president Bechara El Khoury, who resigned due to widespread demonstrations against his administration, and tasked Chehab with the role of organizing the next presidential election, in which Camille Chamoun was elected.

During the 1958 Lebanon crisis between Chamoun and Muslim leaders, he prevented the army from siding with the government or the opposition, and refused any request to do so. This decision helped keep the army unified and limited losses. He was elected President of Lebanon in the 1958 election, being considered a "consensus option" both internationally and locally, and succeeded Chamoun.

As President, Chehab is credited for introducing reforms and social development projects and building modern state institutions. However, his rule was described as autocratic, and saw an increase in the role of military and intelligence in politics. His political approaches, known as "Chehabism" influenced later presidents Charles Helou and Élias Serkis. He died in 1973, two years before the civil war.

Early life
Born in 1902, Chehab was the eldest son of Abdallah Chehab and Badiaa Hbeich, and had two younger brothers, Farid and Chakib. He was a member of the Maronite Christian family of Chehab, a dynasty which ruled Mount Lebanon under Ottoman rule until the establishment of the Mutasarrifate in 1842. His great-grandfather, Hassan Chehab, was the eldest brother of Bashir Shihab II, who ruled Lebanon for 40 years. Chehab's father Abdallah tried to immigrate to the United States in 1910, but the family never heard from him again. He was last seen in Marseille and it has been speculated that he died while on a ship transporting him there.

Military career (1921–1958)

French Army (1921–1946)
In 1921, Chehab joined the French Military School in Damascus, Syria, and graduated as a lieutenant in 1923. He was promoted to Captain in 1929, and headed the Rashaya casern. He later studied at the École Supérieure de Guerre in Paris, France, during the 1930s.

Commander of the Lebanese Army (1946–1958)
Chehab became Commander of the Lebanese Armed Forces in 1945, at which time Lebanon gained its independence upon the end of the French mandate and military presence.

In 1952, Chehab refused to allow the army to interfere in the uprising that forced Lebanese President Bechara El Khoury to resign. Chehab became the Prime Minister of Lebanon in September 1952, and hold the additional portfolio of defense minister. Chehab was then appointed president with the duty to ensure an emergency democratic presidential election. Four days later, Camille Chamoun was elected to succeed El Khoury. Chehab was again defense minister from 1956 to 1957.

The gerrymandering and the alleged electoral fraud of the 1957 parliamentary election, followed by the dismissal of several pro-Arab ministers, sparked a violent Muslim revolt that came to be known as the Lebanon crisis of 1958. The tensions that were exposed would result in a civil war 17 years later (1975–1991). Like in 1952, Chehab, who remained commander of the army, refused to allow the military to interfere. He thus prevented supporters of both the opposition and the government from assuming positions of strategic importance, such as airports and government buildings.

Presidency (1958–1964)

To quell the uprising, Chamoun, with the help of his assistant Tanner Wilhelm Hale, requested American intervention, and US Marines soon landed in Beirut. Widely trusted by the Muslims for his impartiality and now supported by the Americans, Chehab was chosen as the consensus candidate to succeed Chamoun as president to restore peace to the country. On taking office, Chehab declared, "The revolution has no winners and no losers". Following a path of moderation and co-operating closely with the various religious groups, and with both secular and religious forces, Chehab was able to cool tensions and bring stability back to the nation.

In 1960, two years into his six-year presidential mandate, seeing that the country had been stabilised and having paved the way for reforms, Chehab offered to resign. However, he was persuaded by members of the Lebanese Parliament to remain in office for the rest of his mandate. In 1961, he suppressed an attempted coup by the Syrian Social Nationalist Party, which had been infuriated over his associations with the Nasser regime. To hinder such future threats, he strengthened the Lebanese intelligence and security services to prevent any further foreign interference in Lebanese internal affairs.

Chehab's rule was a delicate balancing act of maintaining relative harmony between the nation's Christian and Muslim populations. He followed the path and principles of dialogue and moderation coupled with public reforms, which came to be known as Chehabism. Generally deeply respected for his honesty and integrity, Chehab is credited with a number of reform plans and regulations to create a modern administration and efficient public services. That eventually brought him into conflict with the traditional feudal, confessional, and clan-based politicians, who saw their grip on power diminishing.

In 1964, Chehab, whose presence at the head of the country was still seen by many as the best option for stability and future reforms, refused to allow the Lebanese Constitution to be amended to permit him to run for another presidential term. He backed the candidacy of Charles Helou, who became the next president. Chehab later became dissatisfied with Helou's presidency over the perceived mishandling of the armed presence of Palestinian guerrillas in Southern Lebanon and over Helou's maneuvers to pave the way for the traditional feudal politicians to regain power.

Later life (1964–1973)
Chehab was widely expected to contest the presidential election of 1970, but in a historical declaration, he declared that his experience in office had convinced him that the people of his country were not ready to put aside traditional or feudal politics or to support him in building a modern state. He chose to endorse his protégé, Elias Sarkis, instead. In the closest vote in Lebanese history, Sarkis lost the election to the feudal leader Suleiman Frangieh by a single vote in the National Assembly. The election was regarded as a defeat for the old statesman and marked the end of the Chehabist reforms and era.

The first months of the Frangieh mandate saw the dismantling of the country's intelligence and security services, which had been built by Chehab. They were feared and accused of maintaining a strong grip on political life. That, however, allowed rapidly increasing multiple foreign interference in the internal affairs of the country, soon manifesting itself into a Palestinian military presence in 1973 and the onset of the Lebanese Civil War in 1975. Fouad Chehab died in Beirut in April 1973, at the age of 71.

Legacy

Image

Chehab is seen as the greatest president of the country by several politicians such as Raymond Eddé, journalists such as Samir Atallah and Jihad Al Khazen, and commentators such as Ziad Rahbani. Sheikh Maher Hammoud said that he is the only pre-Taif president who deserved major executive powers. However, Professor As'ad AbuKhalil criticized his rule after the coup, calling it a "police state".

Honors
In 2008, the council of ministers named him as one of the "men of independence". The Jounieh municipal stadium was renamed "Fouad Chehab stadium" in 1994.

In 2016, his house in Jounieh was established as a museum. The project reportedly cost $1.5 million dollars.

See also
List of presidents of Lebanon

References

External links
 Official website
Fouad Chehab Foundation
فؤاد شهاب، داعية التحديث ورجل الدولة

|-

|-

1902 births
1973 deaths
Lebanese Maronites
Lebanese military personnel
French military personnel
Commanders of the Lebanese Armed Forces
Prime Ministers of Lebanon
Presidents of Lebanon
Defense ministers of Lebanon
Deaths in Lebanon
People from Mount Lebanon Governorate
Shihab family
20th-century Lebanese politicians
20th-century presidents in Asia

Fouad Chehab


Biserica Mănăstirii din Sighișoara (în ) este un monument istoric și de arhitectură aflat în Cetatea Sighișoarei, în imediata vecinătate a  Turnului cu Ceas. Edificiul, care a servit drept biserică a mănăstirii călugărilor dominicani, a fost construit în stil gotic între anii 1492-1515 pe locul vechii biserici dominicane din secolul al XIII-lea. În prezent biserica servește drept biserică parohială luterană. Clădirea este clasificată drept monument istoric și se arhitectură, .

Istoric
Mănăstirea Dominicană din Sighișoara este atestată documentar din anul 1298, într-o scrisoare a papei Bonifaciu al VIII-lea. În vremea respectivă exista deja biserica dedicată Fecioarei Maria. Lăcașul a fost extins între anii 1492 și 1515 într-o biserică gotică de tip hală. În anul 1556 mănăstirea a fost desființată, iar proprietățile ei au fost secularizate.

Bibliografie
 Sigismund Ferrari, De rebus Hungaricae Provinciae S. Ordinis Praedicatorum, Viena, 1637.

Biserica Mănăstirii
Arhitectură gotică din România
Biserici evanghelice de confesiune augustană din România
Biserici din secolul al XV-lea din România
Monumente istorice din județul Mureș
Ordinul dominican
Biserici cu hramul Sfânta Maria

Biserica Mănăstirii din Sighișoara


Pago de Arínzano es un vino de pago de Navarra, solo aplicable a vinos tintos y vinos blancos. La superficie del viñedo actualmente establecida en el «Pago de Arínzano» es de 127,95 hectáreas, distribuidas en parcelas del caserío de Arínzano, situado en el término municipal de Aberin.

Características organolépticas de los vinos
 Varietal Chardonnay: Color amarillo-verde. No pálido. Aroma potente, complejo y fino a la vez. Predominio de notas frutales exóticas, con un fondo mineral a piedra. Notas florales. Nuez fresca. En boca demuestra amplitud y complejidad desde la entrada. El paso de boca es poderoso y agradable. Final muy largo y muy limpio con recuerdos a los aromas de nariz. Después de la crianza se amplia la complejidad y demuestra aromas tostados, cremosos. Más mineral y especiado.

 Tinto Merlot: Granate oscuro, picota. Alto. Nariz compleja, intensa. Fruta negra, bayas silvestres. Alguna nota de sotobosque, madera, tierra húmeda. En boca amplio, entrada potente. Paso de boca sobre unos taninos suaves y redondos. Buen cuerpo. Largo.
A la crianza despliega matices especiados, curry. Empireumáticos, leña, madera quemada y algún tono mineral.

 Tinto Cabernet Sauvignon: Color de intensidad alta. Granate muy oscuro. Nariz fina, con frutas silvestres. Especias, pimienta rosa. Trufa, notas minerales. Tinta, alquitrán. Complejo, buena intensidad. Austero en boca. Compacto desde el paso de boca hasta el final. Tanino sabroso y noble. Buen cuerpo final largo, con recuerdos minerales y especiados. A la crianza enfatiza las notas especiadas y sobre todo las minerales, tinta, piedra. Algún deje de tabaco habano.

 Tinto Tempranillo: Rojo granate/morado. Medio-alto. Nariz afrutado, limpia, notas de fruta roja y negra. Algún tono mineral. Fino. Buena intensidad. En boca entrada amable, presente. Paso de boca consistente. Cuerpo medio-alto. Final largo y limpio con recuerdos y fruta. A la crianza desarrolla notas de tostados, torrefactos, tabaco rubio.

Véase también
 Vinos de España

Referencias

Enlaces externos
 Pago de Arínzano - MARM

Bibliografía
 Orden Foral 400/2007, de 4 de octubre, de la Consejera de Desarrollo Rural y Medio Ambiente, por la que se aprueba el reconocimiento del nivel de protección vinos de pago de Arínzano.

Arinzano
Arinzano
Aberin

Pago de Arínzano


Nogometni klub Mladost Garevac (NK Mladost Garevac; NK Mladost; Mladost; Mladost Garevac) je bio nogometni klub iz Garevca, općina Modriča, Republika Srpska, Bosna i Hercegovina.

O klubu
NK "Mladost" je osnovana 1952. godine.  Natjecala se u ligama pod organizacijom nogometnih saveza iz Doboja i Brčkoga.
Zbog rata u BiH, okupacije i protjerivanja hrvatskog stanovništva iz Garevca, klub se 1992. godine gasi.

Uspjesi

Pregled plasmana

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Garevac

Vanjske poveznice
 garevac.info, NK Mladost Garevac - Mladost sa zelenog travnjaka

Izvori

 Iljo Dominković: Nogomet u Bosanskoj Posavini : 1920-1995, Orašje, 1996.,  (B - graf), str. 1140-142

Mladost
Mladost
Mladost

NK Mladost Garevac


Dannau er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Lütjenburg i den nordøstlige del af Kreis Plön. Kreis Plön ligger i den østlige/centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Dannau er beliggende ved Dannauer See i nærheden af Bundesstraße 430 mellem Lütjenburg og Plön. Dannauer See og dens omgivelser er et Naturschutzgebiet og Natura 2000-område og en del af Naturpark Holsteinische Schweiz.

I kommunen ligger ud over Dannau, landsbyerne og bebyggelserne Grellenkamp, Gerstenkamp, Neu-Wetterade, Gänsekrug, Timmrade, Luxrade og Gowens.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Plön

Dannau


Monique Thérèse Blin, née Marsaux, née le  à Lizy-sur-Ourcq (Seine-et-Marne), morte le  à Paris 14e, est la cofondatrice du Festival des francophonies en Limousin.

Elle s'engage dès les années 1960 pour un théâtre populaire décentralisé et ouvert au Théâtre Nanterre Amandiers, tout en s'attachant à promouvoir les écritures francophones des pays du sud, de l'Asie et du Québec. Elle met le pied à l'étrier de dramaturges francophones grâce au concept de la maison des auteurs qu'elle crée en 1988 pour accueillir des artistes en résidence.

Biographie

Formation théâtrale
Monique Blin découvre le monde du spectacle en accompagnant au Cirque d'Hiver son père, notaire des Bougliones. Elle étudie à l'Université du théâtre des Nations, s'engageant par la suite dans la promotion du théâtre décentralisé.

Dans les années 1960 : Festival Nanterre Amandiers
En 1965 elle participe à la fondation Festival Nanterre-Amandiers aux côtés de Raoul Sangla, Patrice Chéreau et de Pierre Debauche.

Elle est à l'époque secrétaire générale de la compagnie Pierre Debauche. Le Théatre Nanterre Amandiers est un théâtre décentralisé et populaire d'avant-garde Elle en devient la directrice de la programmation place qu'elle occupe jusqu'en 1981.

Dans les années 1980 : Festival des Francophonies à Limoges
En 1984, Pierre Debauche est nommé à la tête du Centre Dramatique National de Limoges et il lui demande de participer à la création du Festival des Francophonies, qui devient rapidement le carrefour de la dramaturgie francophone en assurant la promotion du théâtre d'expression francophone africain, québécois, libanais, asiatique et carribéen.

Monique Blin devient la directrice du Festival des Francophonies en Limousin en 1984, poste qu'elle occupe durant seize années jusqu'en 1999. Elle adjoint au festival la Maison des auteurs en 1988 pour accueillir en résidence des dramaturges francophone. Plus de 80 auteurs y sont accueillis sous sa direction, le festival devenant un lieu de promotion des auteurs, et metteurs en scène en début de carrière. De nombreux auteurs et autrices francophones présentent leurs œuvres en France grâce aux résidences d'artistes, comme par exemple Sony Labou Tansi, Xingjian Gao ou Wajdi Mouawad (directeur du Théâtre de la Colline). D'autres doivent leur reconnaissance au festival, comme Robert Lepage, Michel Marc Bouchard, Daniel Danis, Marcelle Dubois, Carole Fréchette, Philippe Ducros, Patrick Le Mauff, Gao Xingjian (prix Nobel de littérature en 2000), Emmanuel Genvrin, WereWere Liking et Souleymane Koly.

Elle découvre Sony Labou Tansi grâce à Guy Lenoir qui l'invite à venir voir la pièce La Peau Cassée à Mindouli au Congo.« Le metteur en scène Guy Lenoir m'avait invitée pour sa création de La Peau Cassée à Mindouli, petite ville de la République du Congo. Les conditions étaient difficiles. Le spectacle était donné dans une salle de classe surchargée. Je n'ai quasiment rien vu. Mais… j'ai entendu le texte. J'ai entendu une voix. J'ai entendu une force, une langue, une ferveur, une colère. » En 1986, le festival accueille la première représentation en France de Vinci de Robert Lepage. Émile Lansman éditeur qui lui doit beaucoup pour le développement de sa carrière indique : Je suis né à Limoges.Elle recrute Patrick Le Mauff pour lui succéder à la tête du festival. Bruno Tilliette souligne toutefois que le festival des Francophonies, malgré l'encouragement à la création pour les pays africains a abouti de facto à une situation de sujétion implicite en éloignant les artistes de leur public d'origine.

Les années 2000 : promotion des écritures du Sud
Monique Blin quitte Limoges en 2000 tout en restant présidente de l'Association Écritures vagabondes. Elle a pour ambition de promouvoir l'écriture francophone émergente dans les pays du sud.

En 2015 elle crée l'association Écritures en partage au Congo.

La nouvelle de sa mort le lundi 25 janvier 2022 à Paris est annoncée par sa fille Véronique Saavedra. Ses obsèques ont lieu lundi 31 janvier à l'église Sainte-Rosalie, à Paris.

Hommage et distinctions
Roselyne Bachelot-Narquin, ministre de la Culture en France lui rend hommage après sa mort en janvier 2022.

Monique Blin est Officière du Mérite, Chevalière des Arts et Lettres, a obtenu la médaille Beaumarchais de la SACD.

Publications

Références

Liens externes

Naissance à Lizy-sur-Ourcq
Naissance en décembre 1933
Décès dans le 14e arrondissement de Paris
Décès en janvier 2022
Décès à 88 ans
Directrice française de théâtre

Monique Blin


La rue de la République est une voie de Charenton-le-Pont, en France.

Situation et accès

Cette rue est desservie par la station de métro Charenton - Écoles sur la ligne 8 du métro de Paris.

Origine du nom
Cette voie de communication prend son nom actuel sous la Troisième République, en l'honneur du républicanisme.

Historique

La plus ancienne appellation connue de cette artère est rue Nicolaï, qu'elle porta jusqu'en 1857, et qui provenait de la famille Nicolaï, propriétaire de l'ancien château de Bercy.

Le Second Empire la renomma rue du Prince-Impérial en 1857, mais en 1870, elle fut renommée rue de la Nation de façon très éphémère, puis à nouveau rue Nicolaï.

C'est le 30 août 1872 que par décision du conseil municipal, cette rue reçoit son appellation actuelle.

Sa circulation jugée dangereuse, la rue de la République est réaménagée en 2020.

Édifices remarquables
 Église Saint-Pierre de Charenton-le-Pont, construite en 1859.
 Limite du parc de l'ancien château de Bercy.

Annexes

Notes et références

Republique

Rue de la République (Charenton-le-Pont)


{| class="infobox vcard" style="font-size:90%; width:21em; text-align:left;"
Islamska zajednica  Bošnjaka u Finskoj

Reis-ul-ulemaHusein ef. Kavazović
glavni imamglavni imam Islamske zajednice Bošnjaka u Finskoj
|-
!
!Osnovana1995.
SjedišteHelsinki
Država Finska
|}

Islamska zajednica Bošnjaka u Finskoj (IZBF) (fin.:  Suomen Bosnialainen Islam-yhdyskunta) je vjerska organizacija Bošnjaka muslimana na području Finske.

Najviši predstavnik Islamske zajednice Bošnjaka u Finskoj je glavni imam. Islamska zajednica Bošnjaka u Finskoj je do danas u okviru Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini na nivou medžlisa. Kao takva, sastavni je dio Mešihata Islamske zajednice Bošnjaka u Zapadnoj Europi, zbog čega je reis-ul-ulema vrhovni poglavar Bošnjaka muslimana i u Finskoj.

Sjedište Islamske zajednice Bošnjaka u Finskoj nalazi se u Helsinkiju.

Organizacija
Islamska zajednica Bošnjaka u Finskoj je osnovana 1995. godine. U njenom sastavu se danas nalaze 4 registrirana džemata, s oko 3.500 članova. Rad i aktivnosti usklađeni su s važećim zakonima Finske i pravnim aktima Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini.

Izvori

Vanjske poveznice
 Islamska zajednica Bošnjaka u Finskoj

Islamska zajednica u Bosni i Hercegovini
Religija u Finskoj

Islamska zajednica Bošnjaka u Finskoj


Lechia Gdańsk  er pólskt knattspyrnufélag með aðsetur í Gdańsk. Það spilar í pólsku úrvalsdeildinni Ekstraklasa.

Titlar

 Pólska Bikarkeppnin (2):  1982/83, 2018/19.

 Pólski Deildarbikarinn (2): 1983, 2019.

Heimasíða
 Lechia Gdańsk (lechia.pl)
 Lechia Gdańsk (90minut.pl)

Pólsk knattspyrnufélög
Poznań
stofnað 1922

Lechia Gdańsk


Volker Ohl (* 27. April 1950 in Darmstadt-Arheilgen) ist ein ehemaliger deutscher Stabhochspringer.

Bei den Olympischen Spielen 1972 in München und bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1974 in Göteborg wurde er jeweils Sechster.

1970 und 1973 wurde er Deutscher Meister, 1972 Vizemeister. 1974 wurde er Deutscher Hallenmeister.

Seine persönliche Bestleistung von 5,31 m stellte er am 20. Juni 1972 in Bochum auf.

Volker Ohl startete für die SG Arheilgen.

Weblinks

Stabhochspringer (Deutschland)
Deutscher
Olympiateilnehmer (Deutschland)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Deutscher Meister (Leichtathletik)
Geboren 1950
Mann

Volker Ohl


فيليب نديورو (24 يونيو 1962)  لاعب كرة قدم فرنسي الجنسية كاميروني المولد معتزل كان يجيد اللعب في مركز المهاجم . هو شقيق لاعب كرة قدم فرانك نديورو . اختتم مسيرته الرياضية مع نادي ريال ستار الماليزي حيث قرر الاستقرار هناك وافتتاح محل في جزيرة بالي . شارك في مناسبة الاحتفال باليوبيل الفضي للنجم الكاميروني روجيه ميلا والسنغالي سار بوبكر .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم من أليي (إقليم فرنسي)
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مولينز (ألير)
رياضيون فرنسيون من أصل كاميروني
رياضيون من أليي
فرنسيون من أصل كاميروني
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم من أوفيرني-رون ألب
لاعبو نادي النجم الأحمر
لاعبو نادي ليموج
لاعبو نيس
مواليد 1962
رياضيون من مولينز (ألير)

فيليب نديورو


أييوس كونستانتينوس (Άγιος Κωνσταντίνος) هي مدينة في فثيوتيس في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2422   نسمة.

مراجع

مدن اليونان
مقاطعة فثيوتيس

أييوس كونستانتينوس (فثيوتيس)


An Odontochilus acalcaratus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Leonid Vladimirovich Averyanov, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Ormerod. An Odontochilus acalcaratus in nahilalakip ha genus nga Odontochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Odontochilus

Odontochilus acalcaratus


متريت وفي بعض النصوص مقريت هي قرية لبنانية من قرى قضاء الكورة في محافظة الشمال.
كانت تابعة في السابق لقضاء بشري وتم نقلها لتتبع إداريا قضاء الكورة بموجب القانون اللبناني رقم 339 تاريخ 16/6/1994.

المراجع

أماكن مأهولة في محافظة لبنان الشمالي
تجمعات سنية في لبنان
تجمعات مارونية في لبنان
قضاء الكورة
مدن لبنان

متريت


Cécile Louise Stéphanie Chaminade (8 August 1857 – 13 April 1944) was a French composer and pianist. In 1913, she was awarded the Légion d'Honneur, a first for a female composer. Ambroise Thomas said, "This is not a woman who composes, but a composer who is a woman."

Biography
Born in Paris, Chaminade was raised in a musical family. She received her first piano lessons from her mother. Around age 10, Chaminade was assessed by Félix Le Couppey of the Conservatoire de Paris, who recommended that she study music at the Conservatoire. Her father forbade it because he believed it was improper for a girl of Chaminade's class. Her father did, however, allow Chaminade to study privately with teachers from the Conservatoire: piano with Le Couppey, violin with Marie Gabriel Augustin Savard and Martin Pierre Marsick, and music composition with Benjamin Godard.

Chaminade experimented in composition as a young child, composing pieces for her cats, dogs and dolls. In 1869, she performed some of her music for Georges Bizet, who was impressed with her talents. In 1878, Chaminade gave a salon performance under the auspices of her professor, Le Couppey, consisting entirely of her compositions. This performance marked the beginning of her emergence as a composer and became the archetype for the concerts she gave for the rest of her career in which she only performed her own works. Her Concertino, Op. 107, is an important work in the flute repertoire.

During the 1870s and 1880s several of her works were programmed by the prestigious Société nationale de musique. She toured France several times in her early years. In 1892, she debuted in England, where her work was popular. Isidor Philipp, head of the piano department at the Conservatoire de Paris, championed her works. She repeatedly returned to England in the 1890s, premiering her compositions with such singers as Blanche Marchesi; and Pol Plançon; this activity decreased after 1899 due to poor reviews.

Chaminade married a music publisher from Marseille, Louis-Mathieu Carbonel, in 1901. Due to his advanced age, this was rumored to be a convenience and Chaminade prescribed strict marriage conditions - they were to live separately, Carbonel in Marseille, and she near Paris, and their marriage was to remain platonic. Carbonel died in 1907 from a lung disease. Chaminade never remarried.

In 1908, she performed concerts in twelve cities in the United States. Her compositions were tremendous favorites with the American public, and such pieces as the Scarf Dance or the Ballet No. 1 were to be found in the music libraries of many lovers of piano music of the time. She composed a Konzertstück for piano and orchestra, the ballet music to Callirhoé and other orchestral works. Her songs, such as The Silver Ring and Ritournelle, were also great favorites. Ambroise Thomas once said of Chaminade: "This is not a woman who composes, but a composer who is a woman." In 1913, she was elected a Chevalier of the National Order of the Legion of Honour (French: Ordre national de la Légion d'honneur), a first for a female composer. In London in November 1901, she made gramophone recordings of seven of her compositions for the Gramophone and Typewriter Company; these are among the most sought-after piano recordings by collectors, though they have been reissued on compact disk. Before and after World War I, Chaminade recorded many piano rolls, but as she grew older, she composed less and less, dying in Monte Carlo on 13 April 1944, where she was first buried. Chaminade is now buried in Passy Cemetery in Paris.

Chaminade was relegated to obscurity for the second half of the 20th century, her piano pieces and songs mostly forgotten, with the exception being the Flute Concertino in D major, Op. 107, composed for the 1902 Paris Conservatoire Concours; it is her most popular piece today.

Chaminade's sister married Moritz Moszkowski, also a well-known composer and pianist like Cécile.

Critical reception
Many of Chaminade's piano compositions received good reviews from critics, some of her other endeavors and more serious works were less favourably evaluated, perhaps on account of gender prejudices. Most of her compositions were published during her lifetime and were financially successful.

Compositional style
Chaminade affiliated herself with nationalist composers such as Camille Saint-Saëns and Charles Gounod. Her musical style was rooted in both Romantic and French tradition throughout her career and her music has been described as tuneful, highly accessible and mildly chromatic. In describing her own style, Chaminade wrote, "I am essentially of the Romantic school, as all my work shows."

Important works

Opera
Op. 19 La Sévillane, comic opera (1882)

Orchestral
Op. 20 Suite d'Orchestre (1881)
Op. 26 Symphonie Dramatique Les Amazones" (1884)
Op. 37 Callirhoë, ballet symphonique (1888)
Op. 40 Konzertstück in C-sharp minor for piano and orchestra (1888)
Op. 107 Concertino for flute and orchestra in D major (1902)

Piano
Op. 21 Piano Sonata in C minor (1893)
Op. 35 Six Études de Concert (Enoch) (1886)
Op. 54 Lolita. Caprice espagnol (Enoch) 1890
Op. 60 Les Sylvains (Enoch) (1892)
Op. 89 Thème varié (1898)
Op. 120 Variations sur un thème original (1906)
Op. 117 Duo Symphonique for 2 pianos (1905)
Op. 123 Album des enfants, première série (1906)
Op. 126 Album des enfants, deuxième série (1907)

Piano Duets
Op. 55  Six Pièces Romantiques, Op. 55 (1890)

Two Pianos Four Hands

Op. 19 La Sevillane
Op. 36 Deux Pièces for 2 Pianos,
Op. 59 Andante et Scherzettino
Op. 73 Valse Carnavalesque(1894)
Op.117 Duo Symphonique
WU 19 Marche Hongroise (1880),unpublished

Chamber music
Op. 11 Piano Trio No. 1 in G minor (1880)
Op. 34 Piano Trio No. 2 in A minor (1886)
Op. 142 Sérénade aux étoiles for Flute and Piano (1911?)

Songs

"Chanson slave" (1890)
"Les rêves" (1891)
"Te souviens-tu?" (1878)
"Auprès de ma mie" (1888)
"Voisinage" (1888)
"Nice la belle" (1889)
"Rosemonde" (1878)
"L'anneau d'argent" (1891)
"Plaintes d'amour" (1891)
"Viens, mon bien-aimé" (1892)
"L'Amour captif" (1893)
"Ma première lettre" (1893)
"Malgré nous" (1893)
"Si j'étais jardinier" (1893)
"L'Été" (1894)
"Mignonne" (1894)
"Sombrero" (1894)
"Villanelle" (1894)
"Espoir" (1895)
"Ronde d'amour" (1895)
"Chanson triste" (1898)
"Mots d'amour" (1898)
"Alléluia" (1901)
"Écrin" (1902)
"Bonne humeur!" (1903)
"Menuet" (1904)
"La lune paresseuse" (1905)
"Je voudrais" (1912)
"Attente (Au pays de provence)" (1914)

References

External links

 Free digital scores by Cécile Chaminade in the OpenScore Lieder Corpus
Piano Rolls (The Reproducing Piano Roll Foundation)

Stanford University Piano Roll Archive SUPRA

1857 births
1944 deaths
19th-century classical composers
19th-century French women classical pianists
19th-century French composers
20th-century classical composers
20th-century French composers
20th-century French women musicians
Conservatoire de Paris alumni
French women classical composers
French Romantic composers
Musicians from Paris
20th-century women composers
19th-century women composers
20th-century women pianists

Cécile Chaminade


Analiza de regresie este un instrument de modelare statistică, folosit pentru a determina un model al legăturilor care se stabilesc între perechi de date numerice. Termenul "regresie" (din ) a fost introdus în statistică de Francis Galton. Cercetând problemele eredității pe baza observațiilor statistice, el a descoperit, printre altele, că din părinți a căror talie este mai mică decât media colectivității provin copii cu o talie superioară lor și invers.

Modelul este reprezentat grafic printr-o linie sau curbă care unește cel mai bine datele, reprezentate prin puncte. Rezultatele unei analize de regresie sunt o ecuație de regresie pentru linia sau curba corespunzătoare, o valoare a unui coeficient r2 care indică cât de bine sunt ajustate datele cu modelul și alte valori statistice care indică cât de bine se potrivește modelul cu datele.

Regresia liniară identifică dreapta care aproximează cel mai bine datele dintr-o diagramă de dispersie.

Regresia polinomială identifică polinomul de grad dat care aproximează cel mai bine datele.

Regresia neliniară determină curba care aproximează cel mai bine datele.

Regresia multiplă se folosește în cazul unui număr de mai multe variabile independente care afectează o variabilă dependentă.

Analiza de regresie este una dintre metodele cele mai folosite pentru procesarea datelor experimentale obținute la investigațiile din fizică, biologie, economie, tehnologie și în alte domenii.

Situații de utilizare
Cele mai uzuale cazuri de utilizare a analizei de regresie sunt următoarele:
 atunci când se colectează date numerice pereche;
 după ce s-a desenat o diagramă de dispersie a datelor;
 atunci când se urmărește să se afle modul în care o variație a variabilei independente afectează variabila dependentă;
 dacă se dorește să se precizeze anticipat care este variabila dependentă în situația în care se cunoaște variabila independentă;
 atunci când este necesar să se estimeze statistic cât de bine sunt ajustate o linie sau o curbă cu datele numerice.

Procedura de aplicare
Deși regresia liniară se poate realiza manual, calculele sunt efectuate mult mai ușor dacă se utilizează un software specializat. Analiza va genera un grafic al unei linii drepte de regresie, care ajustează cel mai bine datele respective, precum și un tabel cu statistici.

Ecuația funcției liniare de regresie este următoarea:
 (1)
în care y este variabila dependentă, iar x - variabila independentă (controlabilă). Valorile variabilei independente sunt date în prealabil. Reprezentarea grafică a ecuației (1) reprezintă linia de regresie a variabilei y în raport cu variabila x.

Panta liniei drepte. Parametrul m reprezintă, în sens geometric, panta liniei drepte. Panta m reprezintă cantitatea cu care crește variabila dependentă y pentru fiecare creștere cu o unitate a variabilei independente x. Valorile pozitive ale pantei m indică faptul că linia se înclină în sus, pornind de la stânga graficului spre dreapta. Valorile negative ale pantei indică faptul că linia se înclină în jos.

Intercepția liniei drepte. În ecuația funcției liniare, intercepția este dată de constanta b. Aceasta  este valoarea  lui y pentru care linia intersectează axa de coordonate Y. Cunoscând panta și intercepția se poate trasa linia dreaptă.

Există criterii pentru testarea liniarității modelului și pentru alegerea gradului polinomului de aproximare.

Coeficientul de determinare, r2 Acest coeficient nu se confundă cu coeficientul de corelație r. Coeficientul de determinare este o măsură a concentrării punctelor experimentale în  jurul dreptei de regresie și are valori între 0 și 1. Dacă r2 = 1, linia se potrivește perfect cu datele experimentale și acest fapt indică o dependență  funcțională liniară între variabilele x și y, adică fiecărei valori a variabilei x îi corespunde numai o singură valoare a variabilei y.

Intervalul de încredere este de obicei ales de 95%.  Un interval de încredere de 95% este spațiul în care există siguranța garantată de probabilitatea de 95% că aici se află adevărata linie de regresie.

Caracteristicile analizei de regresie
 Analiza de regresie se modelează în funcție de variațiile valorii variabilei dependente, în condițiile în care variabila independentă este controlabilă. Trebuie să se precizeze de la începutul analizei care variabilă se trece pe axa de coordonate X și care pe axa Y, pentru că rezultatul poate fi diferit dacă variabilele sunt inversate. Într-o regresie, variabila x prognozează valorile variabilei y.

 Într-o regresie liniară, dacă valoarea coeficientului r2 este zero înseamnă că x și y nu sunt într-o dependență liniară (însă nu este exclusă o dependență neliniară). Cea mai bună linie în acest caz este cea orizontală care trece printre punctele ce reprezintă datele. Totuși, o curbă de regresie poate să evidențieze mai bine dependențele. Întotdeauna ar trebui să se observe mai întâi diagrama de împrăștiere a datelor și apoi să se aleagă între o regresie liniară și una neliniară. Construirea curbelor de regresie se face prin metoda celor mai mici pătrate, pentru a identifica curba care ajustează cel mai bine datele experimentale.

 O analiză vizuală a datelor experimentale reprezentate pe diagrama de împrăștiere (dispersie) poate identifica datele "excepționale" ("suspecte" sau "aberante"), ce diferă mult de celelalte puncte, caz în care aceste valori este mai bine să fie excluse din prelucrarea ulterioară a datelor experimentale.

 Dacă reprezentarea grafică a regresiei nu arată nici o dependență, trebuie să se verifice dacă variabila independentă x este variată în limite destul de suficiente. Uneori, dependența nu este descoperită datorită faptului că datele nu acoperă un șir destul de cuprinzător al valorilor variabilei independente.

 Capetele intervalului de încredere sunt curbate. Acest fapt nu înseamnă că și linia de regresie va fi curbată. Toate liniile de regresie sunt apropiate una de cealaltă, dacă se află în apropierea centrului datelor  și se depărtează una de alta la valorile extreme ale variabilei x.

Note

Bibliografie
 Francis Galton, Typical laws of heredity, Nature, 15 (1877), pp. 492-495, 512-514, 532-533

Lectură suplimentară
Constantin Anghelache, Mario G. R. Pagliacci, Ligia Prodan, Model de analiză macroeconomică bazat pe funcția de regresie. În: Revista Română de Statistică, nr.1, 2013, p. 5-17

Statistică
Matematică
Econometrie

Analiza de regresie


Pachydectes es un género extinto de terápsidos perteneciente a la familia Burnetiidae y al suborden Biarmosuchia, que vivió durante el Pérmico medio en lo que ahora es Sudáfrica. Se conoce por el holotipo (BP/1/5735), un cráneo parcial sin mandíbula, de unos 35 cm de longitud, por lo que el animal debió medir unos dos metros; se encontró en la Formación Koonap.

Referencias

Biarmosuchia
Sinápsidos del Pérmico
Sinápsidos de Europa

Pachydectes


Argoz veya Arhos ( Árgos, ), modern Yunanistan'ın güneydoğusunda bir şehir. Adını aynı adla bilinen bir Antik Yunan polis şehirlerinden almaktadır. Mora Yarımadası'ndadır.

 Nüfusu: 29.505
 Yüzölçümü: 14,5 km²
 Rakımı: 42 m
 Valisi: Dimitrios Platis
 Trafik kodu: AP
 Posta kodu: 21200

Argos


Baron Lindsay of Birker, of Low Ground in the County of Cumberland, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 13 November 1945 for the Scottish academic and educationalist, Sandie Lindsay. His eldest son, the second Baron, was Professor of Far Eastern Studies at the American University in Washington, D.C. The second Baron's wife, Hsiao Li, was the first Chinese-born peeress.  the title is held by the second Baron's only son, the third Baron, who succeeded in 1994. He is an Australian citizen and diplomat. Lord Lindsay has notably served as Deputy Australian High Commissioner to Pakistan and Kenya.

Barons Lindsay of Birker (1945)
Alexander Dunlop "Sandie" Lindsay, 1st Baron Lindsay of Birker (1879–1952)
Michael Francis Morris Lindsay, 2nd Baron Lindsay of Birker (1909–1994)
James Francis Lindsay, 3rd Baron Lindsay of Birker (b. 1945)

The heir presumptive is the present holder's first cousin once removed Simon Alexander Lindsay (b. 1963). He is the grandson of Major Thomas Martin Lindsay, brother of the second Baron.

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1945
Australian expatriates in Pakistan
1945 establishments in the United Kingdom

Baron Lindsay of Birker


Planet Mars ima dvije trajne polarne ledene kape. Tijekom zime polarne kape leže u neprekidnoj tami, hladeći površinu i uzrokujući taloženje 25–306nbsp;% atmosfere u ploče CO2 u obliku leda, suhi led. Kad su polovi ponovno izloženi Sunčevoj svjetlosti, smrznuti CO2 sublimira . Ove sezonske mijene prenose velike količine prašine i vodene pare, što dovodi do mraza na površini i velikih oblaka cirusa.

Kape na oba pola sastoje većinom od vodenog leda. Smrznuti ugljični dioksid taloži se kao razmjerno tanak sloj debljine oko jednog metra na sjevernoj kapi u sjevernoj zimi, dok južna kapa ima trajni pokrov suhog leda oko 8 m debljine. Sjeverna polarna kapa ima promjer oko 1000 km tijekom ljeta na sjevernoj Marsovoj polutki, i sadrži oko 1,6 milijuna kubnih kilometara leda, koji bi ravnomjerno raspoređen preko cijele kape činio sloj debeo 2 km. Količinaje usporediva s 2,85 milijuna km3 grelandskog ledenog pokrova. Južna polarna kapa ima promjer 350 km i debljinu 3 km. Ukupan obujam leda u južnoj polarnoj kapi sa susjednim slojevitim naslagama također je procijenjena na 1,6 milijuna kubičnih km. Na obje polarne kape vidle se spiralna korita, što je pokazala nedavna analiza snimaka radara za snimanje kroz led, a rezultat je otprilike okomitih kabatnih vjetrova koji pušu spiralnim oblicima zbog Coriolisovog učinka.

Sezonsko smrzavanje nekih područja u blizini južne ledene kape rezultira stvaranjem prozirnih 1 m debelih ploča suhog leda na površini planeta. Dolaskom proljeća Sunčevo zračenje zagrijava tlo, a tlak od sublimiranja CO2 nakuplja se ispod ploče, što dovodi do pozdizanja i na kraju erumpiranja CO2 pomiješanog s tamnim bazaltnim pijeskom ili prašinom. Ovaj se proces odvija relativno brzo, tijekom nekoliko dana, tjedana ili mjeseci, stopa promjene prilično je neuobičajena u geologiji, posebno za Mars. Plin koji juri ispod ploče do mjesta gejzira, ispod leda izrezuje paučasti uzorak radijalnih kanala.

Osim ugljikova dioksida, suhi led, polarne kape sadrže i smrznutu vodu jer je uočeno da sublimacijom CO2 kape ne nestaju, a temperatura je uvijek ispod 273 K (0 °C). Ova smrznuta voda izmiješana je s česticama prašine. Zbog prozirnosti atmosfere, Mars odražava Sunčevu svjetlost dva puta slabije nego Zemlja. To znači da usprkos većoj udaljenosti, površina jednake veličine na Marsu prima samo malo manje topline nego na Zemlji. Temperatura je praktički uvijek ispod 0 °C.

U srpnju 2018. talijanski znanstvenici izvijestili su o otkriću podglacijalnog jezera na Marsu, 1,5 km ispod površine južnih polarnih slojevitih naslaga, ne ispod vidljive trajne ledene kape, promjera oko 20 km, prvo poznato stabilno vodeno tijelo na planetu.

Zamrzavanje atmosfere
Istraživanje temeljeno na malim promjenama u orbitama svemirskih letjelica oko Marsa tijekom 16 godina otkrilo je da svake zime oko 3,5 × 1015 kilograma ugljičnog dioksida izmrzne iz atmosfere na polarnu kapu zimske hemisfere. To predstavlja 12 do 16 % mase cjelokupne marsove atmosfere. Ova zapažanja podržavaju predviđanja Marsovog globalnog referentnog atmosferskog modela- 2010.

Vidi također
 Klima Marsa
 Gejzir
 Phoenix (svemirska letjelica)
 Sublimacija
 Mars Polar Lander
 Deep Space 2

Izvori

Površinske karakteristike Marsa

Marsove polarne ledene kape