Sanjeev Kumar (born Harihar Jethalal Jariwala; 9 July 1938 – 6 November 1985) was an Indian actor. He is well remembered for his versatility and genuine portrayal of his characters. He acted in genres ranging from romantic dramas to thrillers, and was voted the seventh greatest actor of Indian cinema of all time in a poll conducted by Rediff.com. His double role in the film Angoor was listed among the 25 best acting performances of Indian cinema by Forbes India on the occasion of celebrating 100 years of Indian Cinema.

He won several major awards, including two National Film Awards for Best Actor for his performances in the movies Dastak (1970) and Koshish (1972). Kumar did not mind playing roles that were non-glamorous, such as characters well beyond his age. Movies such as iconic character Thakur in Sholay (1975) Arjun Pandit (1976) and Trishul (1978), along with the remakes of Tamil films into Hindi such as Khilona (1970), Naya Din Nai Raat (1974), Yehi Hai Zindagi (1977),  Devata (1978) and Ram Tere Kitne Naam (1985) exemplify his versatility. He also did suspense-thriller films such as Shikar (1968), Uljhan (1975) and Trishna (1978) and Qatl (1986), Kumar also proved himself to do comedy in films such as Manchali (1973), Pati Patni Aur Woh (1978), Biwi-O-Biwi (1981) Angoor (1982) and Hero (1983).

Early life and background
Sanjeev Kumar was born as Harihar Jethalal Jariwala (also referred to as Haribhai) on 9 July 1938 in Surat to a Gujarati Brahmin family, he came to Mumbai when he was very young. A stint in a film school led him to Bollywood, where he eventually became an accomplished actor. He is widely acclaimed by the critics and general public alike to be one of the all-time greatest actors that Indian Cinema has ever produced.
Kumar had two younger brothers and one sister.
He spoke Gujarati, Hindi and English fluently.

Career

Kumar started his acting career as a stage actor, starting with IPTA in Bombay and later joining the Indian National Theatre. Even as a stage actor, he had a penchant for playing older roles; at age 22, he played an old man in an adaptation of Arthur Miller's All My Sons. In the following year, in the play Damru directed by A.K. Hangal, he again played the role of a 60-year-old with six children.

He made his film debut with a small role in Hum Hindustani in 1960. His first film as a protagonist was in Nishan (1965). In 1968, he acted alongside the famous actor of that time, Dilip Kumar, in Sangharsh. He also starred opposite Shammi Kapoor and Sadhana in the superhit film Sachaai (1969).

He starred in the 1966 Gujarati film Kalapi, which was based on the poet Kalapi's life, with him playing the titular role, Padmarani playing the role of his wife, Rama, and Aruna Irani as the love interest. The film was directed by Manhar Raskapur. Later Aruna Irani was paired opposite Sanjeev in another Gujarati film, Mare Javun Pele Par (1968).

In 1970, the movie Khilona, which was the remake of Gujarati film Mare Javun Pele Paar (1968), brought Kumar national recognition. In 1972, he played in an Indo-Iranian film, Subah-O-Shaam. This was when the director Gulzar first spotted him. Later he cast Kumar in the roles of older men in 4 films Parichay (1972), Koshish (1973), Aandhi (1975) and Mausam (1975). Gulzar cast Kumar in role of young man in the films Angoor (1981) and Namkeen (1982). Kumar won the BFJA Awards for Best Actor (Hindi) for his exemplary portrayal of a deaf and mute person in Koshish, in which the female lead was played by Jaya Bhaduri, who acted as his deaf and mute wife and was herself nominated for Best Actor award by Filmfare for the same role. He went on to star in the box office hits Seeta Aur Geeta (1972), Manchali (1973) and Aap Ki Kasam (1974). In 1973, he made a guest appearance during a song in a Tamil movie, Bharatha Vilas (1973). He performed in nine movies directed by Gulzar. Hrishikesh Mukherjee directed him in Arjun Pandit, for which he won the Filmfare Best Actor Award.

He did three films opposite famous Tamil actress L. Vijayalakshmi, including Husn Aur Ishq and Badal which became hits. Their first film was Alibaba Aur 40 Chor which was unsuccessful. His Raja Aur Runk, released in 1968, was a great success. He did Kangan, Rivaaj, Zindagi, Be-Reham, Archana and Do Ladkiyan opposite Mala Sinha. He did Priya, Anubhav, Gustaaki Maaf, Bachpan and Khud-Daar with Tanuja. He was paired with Raakhee in Angaare, Paras, Trishna, Shriman Shrimati and Hamare Tumhare. His hits with Leena Chandavarkar included Apne Rang Hazar, Manchali and Anhonee. He was paired regularly with Sulakshana Pandit in films such as Uljhan and Waqt Ki Deewar and with Moushmi Chatterjee in Itni Si Baat and Daasi.

The producers and directors of the South wanted to remake their Tamil and Telugu films in Hindi with either Kumar or Rajesh Khanna in lead. It was these Hindi film remakes that elevated him to a great actor. The film Khilona and its Tamil version Engirundho Vandhaal were made simultaneously. Navarathri was remade as Naya Din Nai Raat. Kumar reprised the role played by Thengai Srinivasan in Yehi Hai Zindagi which was a remake of Kaliyuga Kannan. He starred as the lead in the film Shaandaar in 1974 which was a remake of Kasturi Nivasa which had Kannada actor Dr. Rajkumar in the lead. He enacted the role played by AVM Rajan in Anadhai Aanandhan, in its Hindi version Chanda Aur Bijli in 1970. Gnana Oli was remade as Devata in 1976 with he reprising the role originally paid by Sivaji Ganesan. He also acted in the Telugu remake of Swargam Narakam, as Swarg Narak (1978). Though the film Suraag was a hit, during the mid-1980s, Northern Indian producers and directors cast Sanjeev Kumar primarily in supporting roles in films like Khud-Daar, Sawaal, Zabardast, Hero, and Silsila. However southern Indian directors cast him in lead roles even in the period 1980 to 1985. He played the role which N.T. Rama Rao did originally in Devina Chesina Manushulu, in its Hindi version Takkar in 1980. Tayaramma Bangarayya was remade as Shriman Shrimati in 1982, Raman Ethanai Ramanadi was remade as Raam Kitne Tere Naam in 1985. Kumar reprised the role played by R.Muthuraman in Alukuoru Aasai in its Hindi remake Itni Si Baat in 1981.  Sivaji Ganesan gave Kumar a role in his own home production Gauri (1968), which was a remake of Shanti (1965). The role played by S.S. Rajendran in Shanti was re-enacted by Kumar in Gauri.

Sanjeev Kumar's excellent comic timing entertained audiences in films such as Seeta Aur Geeta, Biwi O Biwi (1981), Pati, Patni Aur Woh, Angoor (1982) and Hero (1983).

His performances in films such as , Angaare, Grihapravesh, Chehre Pe Chehra, Sawaal and Yaadgaar, though they became box office flops, were appreciated by critics and during their subsequent screening on television. Kumar always demonstrated a willingness to take on unconventional roles that challenged him as an actor. His role as Mirza Sajjad Ali, a chess-obsessed Lucknowi (citizen of Lucknow), in Satyajit Ray's classic Shatranj Ke Khilari (1977) exemplified that aspect. Perhaps his best-remembered roles were in the blockbuster films Sholay (1975) and Trishul (1978). His portrayal of the character Thakur, from Sholay, released in August 1975, was one of his stellar performances. In Naya Din Nayi Raat (1974), Sanjeev Kumar reprised the nine-role epic performance by Sivaji Ganesan in Navarathri (Tamil; 1964), which was also previously reprised by Akkineni Nageswara Rao in Navarathri (Telugu; 1966). This film enhanced his status and reputation as a serious player in Bollywood. He stood his ground against leading superstars such as Rajesh Khanna in Bandhan and Aap Ki Kasam; Amitabh Bachchan and Shashi Kapoor in the Yash Chopra multi-star cast film Trishul (1978) and Dilip Kumar in the film Sangharsh and Vidhaata (1982).

He has done many regional films in different languages including Marathi, Punjabi, Tamil, Telugu, Sindhi and his mother tongue Gujarati. In 1980, he starred in the Punjabi movie Fauji Chacha.He made guest appearances in two Tamil films, Bharata Vilas and Uyarndhavargal (a remake of Koshish).

Personal life
Kumar remained single all his life. He had proposed to Hema Malini in 1973 and they remained in touch even after he suffered his first heart attack in 1976. Sulakshana Pandit later recounted having been in love with him and having proposed marriage to him which he politely declined. It is speculated as a result of this rejection, Sulakshana Pandit chose to remain unmarried.

Health problems and death
After his first heart attack, he underwent a bypass in the U.S. However, on 6 November 1985, at the age of 47, he suffered a massive heart attack, which resulted in his death. His younger brother Nikul died before him, while his other brother Kishore died six months later. Although he was an actor who had played many elderly roles, he died before he reached 50 years of age.

More than ten movies starring Sanjeev Kumar were released after his death, with the last one, Professor Ki Padosan, released in 1993. At the time of his death, only about three-fourths of this movie was complete, and it was eventually decided to alter the story line in the second half to explain the absence of Kumar's character.

Awards

Film awards

Other awards
 1969 – Naval Stars Awards, Shanoo Varun Trophy by S.M. Nanda
 1971 – Surat Jilla Leuva Patidar Gnyati.
 1975 – Cinegoers Council (Delhi) Film Awards
 1976 – Lion Club of North Calcutta Actor of the year for Mausam
 1984 – Maratha Seva Sangh Dist Khed
 Best Actor (Stage) for the Gujarati play Koi no Ladakh Vayo
 Kalashri Art & Network "Lifetime Achievement Millenium 2000 Award" at Surat
 18th National Award "Bharat Puraskar" by Information & Broadcast State Minister Mrs Nandini Satapthi at Shanmukhanand Hall (Mumbai)
 Army Officers Voice Association Trophy
 Andhra Pradesh Film Journalist Award
 Chitralok Cine Serjak Award (Ahmedabad)

Government recognition

A road has been named after him in Surat, Gujarat as Sanjeev Kumar Marg, which was inaugurated by Sunil Dutt.

A school has been named after him in his home town Surat, Gujarat, and was inaugurated by the then Mayor Kadir K. Pirzada.

A postage stamp was released by India Post to honour him on 3 May 2013.

An auditorium, named Sanjeev Kumar Auditorium built by the Surat Municipal Corporation at the cost of 108cr, was opened in his home town Surat. It was inaugurated on 14 February 2014 by Prime Minister Narendra Modiji. https://www.narendramodi.in/sanjeev-kumar-auditorium-in-surat

Philanthropy
The Sanjeev Kumar Foundation is a national level development organisation (NGO) directly benefiting children and their families every year, mainly focusing on education, healthcare, environment, culture and nutrition. From 2015 onwards the foundation has also been the sponsor of the annual Sanjeev Kumar Drama Competition held by the Surat Municipal Corporation. The awards and cash prizes are given in memory of Sanjeev Kumar to the best actor, actress, director and backstage technician every year.

References

External links

 http://www.forbesindia.com/article/100-years-of-indian-cinema/25-greatest-acting-performances-of-indian-cinema/35125/1

1938 births
1985 deaths
Indian male film actors
Male actors in Hindi cinema
People from Surat
Gujarati people
20th-century Indian male actors
Indian male stage actors
Best Actor National Film Award winners
Male actors from Gujarat
Filmfare Awards winners

Sanjeev Kumar


Pedro Álvares Cabral (1467 veya 1468, Belmonte — 1520 veya 1526, Santarém) Brezilya'nın kâşifi (22 Nisan 1500) olarak kabul edilen Portekizli denizci.

Soylu bir aileden gelen Cabral, Portekiz kralı I. Manuel'in gözüne girerek 1497'de kişisel ödenek, danışmanlık unvanı ve askeri İsa Nişanı gibi çeşitli ayrıcalıklar elde etti. 1500'de Hindistan'a yapılacak ikinci büyük keşif gezisine komuta etmek üzere amiralliğe getirildi. 9 Mart 1500'de 13 gemiyle Lizbon'dan ayrıldı.

Cabral, Vasco da Gama'nın ilk yolculuğu sırasındaki deneyimlerine dayanan rotaya uygun olarak, Gine Körfezi'nin sakin sularının yanından geçecek biçimde güneydoğuya doğru yelken açacaktı. Cabral, elverişli koşullar altında batıya doğru yol alırken 22 Nisan'da karaya ulaştı ve buraya Vera Cruz (Gerçek Haç) Adası adını verdi. Kral Manuel'in sonradan Santa Cruz (Kutsal Haç) olarak adlandırdığı ülkeye, sonunda, burada bulunan bir tür boya ağacı pau-brasilden esinlenerek şimdiki Brezilya adı verildi.

Cabral, ülkeye resmen el koydu ve gemilerden birini krala haber vermek için Portekiz'e yolladı. Brezilya'da yalnızca 10 gün kalan Cabral, Hindistan'a yelken açtı. 29 Mayıs'ta Ümit Burnu'nu dolanırken, dört gemisini tüm mürettebatıyla birlikte yitirdi. 1488'de Burnu keşfeden Portekizli Bartolomeu Dias da ölenler arasındaydı. Geriye kalan gemiler 13 Eylül 1500'de Hindistan'da Kalikut (bugün Kajikod) limanına ulaşıp demir attılar. Buradaki zamorin (Müslüman hükümdar) Cabral'i iyi karşılayarak tahkim edilmiş bir ticaret üssü kurmasına izin verdi. Ama çok geçmeden Müslüman tüccarlarla anlaşmazlıklar baş gösterdi ve 17 Aralık'ta Müslümanlardan oluşan büyük bir kuvvet üsse saldırdı. Limanda demirlemiş Portekiz filosundan takviye gelene kadar, üsteki Portekizlilerin çoğu öldürüldü.

Cabral, misilleme olarak kenti bombalayarak, 10 müslüman gemisine el koyup bütün mürettebatı idam ettirdi. Daha sonra daha güneyde bulunan Hint limanı Koçin'e yöneldi. Burada değerli baharat ürünleri satın almasına izin verildi. Aynı kıyıda bulunan iki limana daha uğradıktan sonra 16 Ocak 1501'de Portekiz'e dönüş yolculuğuna başladı. Ama yolda iki gemisi daha battığından, 23 Haziran 1501'de Portekiz'e ulaştığında elinde yalnızca dört gemisi kalmıştı.

Bu olaydan sonra güçlü konumunu kaybederek Beira Beixa'daki malikanesine çekilerek son yıllarını burada geçirdi. Santarém'deki mezarı 1848'de bulundu. 1900'da Keşfin 400. yılı anısına Brezilya'da adına posta pulları basıldı. 1968'de doğumunun 500. yıldönümü adına Brezilya ve Portekiz'de ortak kutlamalar yapıldı.

1467 doğumlular
1520 yılında ölenler
Portekizli denizciler
Portekizli kâşifler
16. yüzyıl kâşifleri
Güney Amerika kâşifleri
Hindistan kaşifleri
Coğrafi keşifler
Brezilya tarihi
15. yüzyılda Brezilya

Pedro Álvares Cabral


Die Prince Edward Island Route 1 ist Bestandteil des Trans-Canada Highways. Der Highway beginnt inmitten der Confederation Bridge an der Grenze zu New Brunswick und endet am Fährhafen von Wood Island, von wo aus Caribou in Nova Scotia angelaufen wird; dort hat der Trans-Canada Highway seine Fortsetzung als Nova Scotia Highway 106.

Streckenverlauf
Die Confederation Bridge zwischen dem kanadischen Festland und Prince Edward Island stellt den Beginn des Highways dar. Er ist die Verlängerung der New Brunswick Route 16. Die Route führt im Ortsteil Port Borden der Gemeinde Borden-Carleton an Land. Der Highway führt nach Nordosten, um in Albany Corner nach Südosten zu wenden und die Gemeinden im Küstenbereich zu erschließen. Der Highway führt in die Hauptstadt der Provinz, Charlottetown, südlich vorbei am Flughafen Charlottetown und von dort aus weiter nach Osten. Das Ende liegt in Wood Island am dortigen Fährhafen.

Weblinks
 Website zum Trans-Canada-Highway

Einzelnachweise

Straße in Prince Edward Island
Straße in Nordamerika
Trans-Canada Highway

Prince Edward Island Route 1


Venerin snijeg je osvjetljenje radarskog odraza s površine Venere na visokim uzvišenjima. "Snijeg" izgleda kao mineralni kondenzat sačinjen od olovnog sulfida i bizmutovog (III) sulfida istaloženih iz atmosfere na visinama od 2,600 m.

Priroda "snijega" u početku nije bila poznata. Na radarskim slikama glatke površine poput ravnice lave uglavnom se čine tamne, dok hrapave površine poput udarnog otpada izgledaju svijetle. Sastav stijene također mijenja povratni radarski signal: provodni materijal ili materijal s velikom dielektričnom konstantom izgleda svjetliji. Stoga je u početku bilo teško utvrditi razlikuju li se visinska područja Venere od nizina po kemijskom sastavu ili teksturi. Moguća objašnjenja su bila rastresito tlo, različite brzine vremenskih utjecaja na visokim i niskim nadmorskim visinama i kemijsko taloženje na visokim nadmorskim visinama. To ne bi mogao biti vodeni led, koji ne može postojati u ekstremno vrućim, suhim uvjetima Venerine površine.

Podaci radarskog kartiranja orbitera Pioneer Venus predložili su objašnjenje u pogledu kemijskog sastava. Pretpostavljalo se da temeljna stijena sadrži željezni pirit ili druge metalne inkluzije koje bi vrlo reflektirale. Na visokim temperaturama nađenim na površini Venere, ti bi minerali postupno isparavali. Brže atmosferilije na visokoj nadmorskoj visini neprestano mogli izložiti novi materijal, uzrokujući visoravnima da se pojavi svjetlija od nizine. Radarska promatranja visoke razlučivosti sonde Magellan do 1995. počela su favorizirati hipotezu da se metalni spojevi sublimiraju na nižim, toplijim nadmorskim visinama i talože u višim, hladnijim područjima. Kandidati su bili telurij, pirit i drugi metalni sulfidi.

Vanjske poveznice

  2004Icar..168..215S doi:10.1016/j.icarus.2003.11.023
 Häusler, B.; Pätzold, M.; Tyler, G. L.; Simpson, R. A.; Bird, M. K.; Dehant, V.; Barriot, J.-P.; Eidel, W.; et al. (2006). "Radio science investigations by VeRa onboard the Venus Express spacecraft". Planetary and Space Science (abstract). 54 (13–14): 1315–1335. 2006P&SS...54.1315H doi:10.1016/j.pss.2006.04.032
 Brackett, Robert A.; Fegley, Bruce; Arvidson, Raymond E. (1995). "Volatile transport on Venus and implications for surface geochemistry and geology" (PDF). Journal of Geophysical Research. 100 (E1): 1553–1563. PDF

Izvori

Venera
Planetologija

Venerin snijeg


107223 Ripero este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
107223 Ripero este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Pla D'Arguines de Rafael Ferrando. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,81 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 4,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 107001-108000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2001
Centura de asteroizi

107223 Ripero


is a district located in Saga Prefecture, Japan.

As of February 1, 2009 the district has an estimated population of 16,308 and a density of 371 persons per km2. The total area is 43.94 km2.

Municipalities
Yoshinogari, whose borders are effectively the same as Kanzaki District's.

History

Districts in Saga Prefecture

Kanzaki District, Saga


Malezija:
 Melaka (država), jedna od država u Maleziji
 Melaka (grad), grad istoimene države
 Melaka (rijeka)

Melaka


රෝමියෝ ජුලියට් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ 2015 දෙමළ ප්‍රේමාන්විත ප්‍රහසන චිත්‍රපටයකි. මෙය රචනය සහ අධ්‍යක්ෂණය සිදු කරන ලද්දේ ලක්ෂ්මන් විසිනි. චිත්‍රපටයේ ප්‍රධාන චරිත නිරූපණය කරනු ලබන්නේ ජයම් රවි සහ හංසිකා මොට්වානි විසිනි. මෙහි සංගීත නිර්මාණය සිදු කරන ලද්දේ ඩී. ඉම්මාන් විසිනි. මෙම චිත්‍රපටය, විලියම් ෂේක්ස්පියර්ගේ රෝමියෝ සහ ජුලියට් නාට්‍යය සමග කිසිදු සම්බන්ධයක් නොපෙන්වයි. චිත්‍රපටය නිකුත් කෙරුණේ 2015 ජූනි 12 දින ය.

කථා පුවත
ඓශ්වර්යා (හංසිකා මොට්වානි) කාර්තික් (ජයම් රවි) සමග ප්‍රේමයෙන් බැ‍ඳෙන්නේ ඔහු ධනවත් පුද්ගලයකු යැයි සිතා ය. නමුත් සැබැවින්ම ඔහු සාමාන්‍ය ව්‍යායාම උපදේශකයකු බව දැන ගැනීමෙන් පසු, ඇය ඔහුව හැර යයි. ඇයට අවශ්‍ය වන්නේ තවත් ධනවත් පුද්ගලයකු වන අර්ජුන් (වම්සි ක්‍රිෂ්ණා) සමග විවාහ වීමට ය. කාර්තික් ඇගේ මග අවුරන අතර, එම මිලියනපතියා සමග ඓශ්වර්යාගේ සම්බන්ධය බිඳ හෙළන බවට ඇයට තර්ජනය කරයි. මේ නිසා ඓශ්වර්යා හට කාර්තික් වෙනුවෙන් සුදුසු තරුණියක සොයා දීමට සිදු වේ. ඓශු විසින් කාර්තික් හට සරාගී යුවතියක වන නිශා (පූනම් බාජ්වා) මුණ ගස්වයි. නොබෝ කලකින්ම අර්ජුන්ගේ ධනවත් දිවි පෙවෙත ඓශු කලකිරීමට පත් කරවයි. දැන් අර්ජුන් විසින් ඓශ්වරයා හට ඇගේ බොහෝ පුරුදු වෙනස් කිරීමට බල කරයි. එහි දී ඇයට අත් අකුරු පැහැදිළිව ලිවීමට පුහුණු වීමට සිදු වන අතර, වෙනස් කොණ්ඩා මෝස්තරයක් අනුගමනය කිරීමට ද සිදු වේ. මේ බව ඉඩර්කුතානේ ආසපඩෛ බාලකුමාරී ගීතය තුළින් නිරූපණය වේ. සේවාලයේ දී කාර්තික් ඇයට පවසන්නේ තමන්ගේ සහ නිශාගේ විවාහ ගිවිස ගැනීම වැලන්ටයින් දිනයට පෙර දිනයේ රාත්‍රියේ පැවැත්වෙන බව ය. එම දිනයේම අර්ජුන් සහ නිශා ලන්ඩන් වෙත යාමට අදහස් කරගෙන සිටිති. ඔවුන් පිටත්ව යාමට නියමිත දිනයේ දී අර්ජුන් සමග රෝබෝවකු වැනි දිවියක් ගත කිරීමට තමන්ට නොහැකි බව ඇය වටහා ගනියි. තමන් කාර්තික්ට පෙම් කරන බව ඇය අර්ජුන් හට පවසයි. කාර්තික් සහ නිශා විවාහ ගිවිස ගැනීමට යන ස්ථානය වෙත ඇය දිව යයි. ඇය සිය ප්‍රේමය පොපොච්ඡාරණය කරන නමුත්,ඇය සිදුකළ දේ නිසා කාර්තික් ඇයව පිළිගැනීම ප්‍රතික්ෂේප කරමින් නිශා සමග එතැනින් පිටව යයි. එවිටම ගීතයක් ඇරඹෙන අතර කාර්තික් සත්‍යය හෙළි කරයි. මේ සියල්ල කාර්තික් සහ නිශා විසින් ඓශ්වර්යාට ඇගේ වරද අවබෝධ කර දීමට සිදුකළ රංගනයක් බව පවසයි.මේ නිසා තමන් ඔහුට පෙම් කරන බව ඇය වටහා ගනියි. කථාව අවසන් වන්නේ කාර්තික් සහ ඓශ්වර්යා යළි එක් වීමත් සමගයි.

චරිත නිරූපණය
 ජයම් රවි, කාර්තික් ලෙස
 හංසිකා මොට්වානි, ඓශ්වර්යා/සුබ්බලක්ෂ්මී ලෙස
 වම්සි ක්‍රිෂ්ණා, අර්ජුන් ලෙස
 පූනම් බාජ්වා, නිශා ලෙස
 උමා උමා පද්මානභන්, කාර්තික්ගේ මව ලෙස
 ශ්‍රේයා ගුප්තා, ටීනා ලෙස
 මධුමිලා
 වීටීවී ගනේෂ්, වීටීවී ගනේෂ් ලෙස (විශේෂ නිරූපණය)
 ආර්යා, ආර්යා ලෙසම (විශේෂ නිරූපණය)

නිෂ්පාදනය
මින් පෙර කල්වනින් කාදලි (2006) චිත්‍රපටයේ නිෂ්පාදකවරයකු ලෙස දායක වූ ලක්ෂ්මන් තමන් අධ්‍යක්ෂකවරයකු ලෙස සිය ප්‍රථම නිර්මාණය රෝමියෝ ජුලියට් නමින් සිදුකරන බවත්, එහි ප්‍රධාන නළුවා ජයම් රවි බවත් නිවේදනය කළේ ය. අධක්ෂකවරයා විසින් මුලින් මෙහි ප්‍රධාන කාන්තා චරිතය සඳහා නයනතාරා තෝරාගෙන තිබුණත්, ඇය ඒ වනවිටත් ජයම් රවි සමගම රාජාගේ තනි ඔරුවන් චිත්‍රපටයේ චරිත නිරූපණය කරමින් සිටි හෙයින්, හංසිකා මොට්වානි මෙම චරිතය සඳහා තෝරාගැනිණි. ඡායාරූපගතකරණය ඒවන විට පැවැත් වූ අතර, ප්‍රධාන නළු නිළි යුවළ නිරූපිත ප්‍රවර්ධන ඡායාරූප මාධ්‍ය වෙත මුදාහැරුණේ 2014 මාර්තු මස අග කාලයේ ය. හංසිකා අනාවරණය කළේ තමන් මෙහි වඩාත් නූතනවාදී තරුණියක‍ගේ චරිතය නිරූපණය කරන බවත්, ජයම් රවිගේ චරිතය මෙම ප්‍රේමාන්විත ප්‍රහසනය තුළ වඩාත් ගතානුගතික වනු ඇති බවත් ය.

චිත්‍රපටයේ නිල පෝස්ටරය 2014 අප්‍රේල් 14 දින මුදාහැරිණි. මෙය දෙමළ අලුත් අවුරුද්ද හා සමගාමීව නිකුත් කෙරුණු හෙයින්, චිත්‍රපටයේ රූගත කිරීම් ඇරඹි බව ඉන් අදහස් විය. චිත්‍රපට කණ්ඩායම සිය පළමු සැසිය මැයි මස පැවැත්වූ අතර, පූනම් බාජ්වා ද චිත්‍රපටයට සම්බන්ධ විය. කණ්ඩායම විසින් ව්‍යායාම පුහුණකරුවකු ලෙස ජයම් රවිගේ චරිතයට අමතරව ආර්යාව විශේෂ නිරූපණයක් සඳහා ද යොදාගන්නා ලදී.

පළමු ප්‍රවර්ධන ටීසරය 2014 දෙසැම්බර් 29 මුදාහැරුණු අතර, එහි නිරූපණය වූයේ ප්‍රධාන චරිත පමණි.

නාදපථය
ඩී. ඉම්මාන් විසින් චිත්‍රපටයේ නාදපථ ඇල්බමය නිර්මාණය කරන ලදී. ජී. රොකේශ්, මධන් කාර්කි සහ තාමරෛ විසින් ගීත රචනය සිදුකරන ලදී.

මුදාහැරීම
චිත්‍රපටයේ චන්ද්‍රිකා අයිතීන් සන් ටීවී නාළිකාවට අලෙවි කෙරිණි.

විචාරක පිළිගැනීම
භාරද්වාජ් රංගන් ලියා තිබුණේ, "චිත්‍රපටය ව්‍යසනයකි...මෙහි සම්පූර්ණ විකාරභාවය අපට දිරවන්නේ නැත...රෝමියෝ ජුලියට් යනු විකාර ප්‍රහසනයක් ද නැතහොත් අතිනාට්‍යයක් ද යන්න සිතිය නොහැක — මෙම තානය එහි සෑම තැනකම දක්නට ලැබේ. එසේම මෙහි රචනය ද අතිශයින් අසංගත ය". ද ටයිම්ස් ඔෆ් ඉන්ඩියා පුවත්පත මෙම චිත්‍රපටයට ලකුණු 2/5ක් ලබාදෙමින් ලියා ඇත්තේ, "වසරේ වඩාත් සාර්ථකම චිත්‍රපටය සඳහා වාලියවන් සමග තරගවැදිය හැකි බව මෙම චිත්‍රපටය පෙන්නුම් කරයි." Rediff ද මෙයට 2/5ක් ලබාදෙමින් රචනා කරන්නේ, "ලක්ෂ්මණ්ගේ රෝමියෝ ජුලියට් යනු පැරණි හණමිටිවලින් සෑදුවකි. ප්‍රේමයට එරෙහිව මුදල් සටන මෙහෙයවා ඇති නමුදු, ඉන් කුමන තැනැත්තා දිනන්නේ ද යන්න අනුමාන කරන්නාට කිසිවක් හිමි නොවේ". Sify රචනා කොට ඇත්තේ, "ලක්ෂ්මන් විසින් සිලුටු ආකාරයෙන් චිත්‍රපටයක් ගොනු කොට ඇති නමුත් ප්‍රධාන නළු නිළි දෙපළ අතර කිසිදු ගැළපීමක් හෝ රසායනයක් සොයා ගැනීමට ඔහු අසමත්ව ඇත. ඔහුගේ අධ්‍යක්ෂණය අසම්පූර්ණ අතර, චරිත ද නිසි පරිදි ගැළපී නැත. රෝමියෝ ජුලියට් පිළිබඳ ඇති හොඳම දෙය නම්, ජයම් රවි සහ හංසිකා එම දෝෂ සහගත පිටපත හැඩගැන්වීමට සිය උපරිමයෙන් කටයුතු කොට තිබීමයි". ද නිව් ඉන්ඩියන් එක්ස්ප්‍රස් ලියා තිබුණේ, "චිත්‍රපටය, තරමක් රසවින්දනීය නමුත්, තිර පිටපත සහ ජවනිකා තවත් රසවත් නූයේ නම් මෙය තවත් සාර්ථක වනු ඇත".

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

2015 චිත්‍රපට
2010 දශකයේ ප්‍රේමාන්විත ප්‍රහසන චිත්‍රපට
ඉන්දියානු චිත්‍රපට
ඉන්දියානු ප්‍රේමකථා චිත්‍රපට
දෙමළ-භාෂා චිත්‍රපට
ඉන්දියානු ප්‍රේමාන්විත ප්‍රහසන චිත්‍රපට
2010 දශකය තුළ දෙමළ-භාෂා චිත්‍රපට
අධ්‍යක්ෂකගේ පළමු චිත්‍රපට
ඩී. ඉම්මාන්ගේ චිත්‍රපට සංගීත නිර්මාණ

රෝමියෝ ජුලියට් (2015 චිත්‍රපටය)


Litra S er betegnelsen for forskellige salonvogne, der er eller har været benyttet af Det danske kongehus på togrejser i ind- og udland. Siden 1930'erne har der dog kun været en enkelt i drift ad gangen.

Den nuværende salonvogn, S 001, var oprindeligt en flex/konferencevogn, der blev bygget i 1987 af Linke-Hoffmann-Busch i Salzgitter og sat i drift som Ckm 601, fra 1991 WRm 601. I 2001 blev den ombygget til salonvogn med dagligstue, sovekupeer mv. til brug for dronning Margrethe 2. Udvendigt kan den genkendes på sin vinrøde bemaling og kongekroner på dørene. Vognen WRm 603, der blev bygget samtidig, fungerer i øvrigt som fast ledsagevogn og med tilsvarende bemaling.

Flere ældre salonvogne er udstillet på Danmarks Jernbanemuseum i Odense, hvor de besøgende kan kigge ind i vognene men dog ikke komme ind i dem.

Eksterne henvisninger

Noter

Jernbanetransport i Danmark
Det danske kongehus

Litra S (salonvogn)


Kenichi Tanimura (født 26. januar 1995) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kenichi Tanimura


Trevor Berbick (1 August 1954 – 28 October 2006) was a Jamaican professional boxer who competed from 1976 to 2000. He won the WBC heavyweight title in 1986 by defeating Pinklon Thomas, then lost it in his first defense in the same year to Mike Tyson. Berbick was the last boxer to fight Muhammad Ali, defeating him in 1981 by unanimous decision.

As an amateur, Berbick won a bronze medal in the heavyweight division at the 1975 Pan American Games. In both his early and late professional career he held the Canadian heavyweight title twice, from 1979 to 1986 and 1999 to 2001. Berbick is the only boxer to have fought Muhammad Ali, Larry Holmes, and Mike Tyson.

Amateur career
At 21, Berbick represented his native Jamaica in the 1976 Summer Olympics in Montreal, Quebec, Canada as a heavyweight boxer, despite having had only 11 prior amateur bouts. His lack of experience was evident as he lost to the eventual silver medalist, Mircea Şimon of Romania. However, he still displayed a lot of promise as a young heavyweight boxer. The previous year, in his only bout at the Pan American Games in Mexico City, Berbick lost a decision to future heavyweight champion Michael Dokes in the semi-finals, winning a bronze medal.

Leroy Caldwell, a boxer who fought almost all notable top-ranked heavyweights of the 1970s and early 1980s, including several world champions, recalled that Berbick was his most talented opponent.

Professional career
Berbick left Jamaica after the Olympics. He opted to settle in Montreal and fight professionally out of Halifax. He won his first 11 fights (10 by knockout) before suffering his first pro loss to another rising contender, Bernardo Mercado, on 3 April 1979. As an amateur, Berbick had soundly beaten Mercado. However, with 10 seconds remaining in the first round of their only professional meeting, Berbick walked into a punch and was knocked out.

A 1980 upset of ex-champ John Tate (9th-round KO) secured a title shot against Larry Holmes on 11 April 1981, but Berbick lost a 15-round unanimous decision. In his second fight after the loss, he beat 39-year-old Muhammad Ali by unanimous decision in the final fight of Ali's career.

In 1982, he beat undefeated prospect Greg Page, and in 1984 he moved to Miramar, Florida and signed with promoter Don King. Wins over undefeated Mitch "Blood" Green and David Bey scored him another title fight.

Berbick won the WBC world heavyweight title by upsetting Pinklon Thomas with a unanimous decision on 22 March 1986. The champion Thomas was a 6.5-1 favorite, however Berbick won a battle of attrition by wearing Thomas down with his strength and quickness.  Almost knocking down Thomas in the 11th round with a powerful left hook.  Both fighter's faces showed the "meanness and toughness" of the battle; Berbick marked around both eyes, Thomas cut in the corner of his left eye.  The scores for Berbick were 115/113 twice, and 115/114.  The Associated Press (AP) scored it 116-113 for Berbick.

However, his reign as champion would be brief.

On 22 November, in his first defense of the title, Berbick took on Mike Tyson, who was looking to break Floyd Patterson's record and become, at the age of twenty, the youngest ever heavyweight champion. In the second round, Tyson dropped Berbick with a quick knockdown. Berbick was quickly overwhelmed by his opponent and late in the round, he went down again. The champion rose to his feet, but immediately stumbled backward and fell back to the canvas. Berbick tried twice more to make it to his feet but fell both times, and referee Mills Lane stopped counting and waved the fight off to end Berbick's reign as champion.

In 1991, he traveled to the UWFi promotion in Japan to fight Nobuhiko Takada in a "boxer vs. wrestler" bout. Berbick claimed that he had been double-crossed and that he had expected the fight to be like American kickboxing, but it turned out that the rules allowed Takada to kick Berbick below the belt, and according to UWFi trainer Pat McCarthy, "no rules were ever changed, and [Berbick] just never wanted to listen". Berbick refused to mount any offense, instead repeatedly complaining to the referee as Takada kicked him repeatedly in the legs. Takada claimed victory by default when Berbick exited the ring.

Berbick resumed his boxing career in 1994, frequently fighting on the USA Tuesday Night Fights. He would score a mild upset over Melvin Foster but would go on to lose to prospects such as Jimmy Thunder and Hasim Rahman. He eventually fought his last bout in 2000 against Canadian journeyman Shane Sutcliffe, winning a 12-round unanimous decision. Afterwards, a CAT scan revealed a blood clot in his brain and his boxing license was revoked. His final professional record was 49 wins (33 by knockout), 11 losses, and 1 draw.

Outside the ring
Berbick was a preacher at the Moments of Miracles Pentecostal church in Las Vegas.

Rape conviction
Berbick was arrested on a number of occasions throughout his life and was sentenced in Florida to 5 years in prison for raping his children's babysitter in 1992. He served only 15 months. In 1997, he violated his parole and was deported from the United States to Canada.  Due to his legal issues, he also had problems staying in Canada, losing his landed immigrant status and being ordered back to Jamaica in 1999.  Later in 1999 he won the right to remain in Canada.

Feud with Larry Holmes
Berbick had a well-publicized feud with Larry Holmes, whom he fought in the ring in 1981. Their feud culminated in a public confrontation and brawl in 1991, which was caught on tape. After a verbal altercation indoors, Berbick was outside complaining about being kicked and punched by Larry Holmes when Holmes climbed atop a parked car and launched himself at Berbick. Holmes was furious with Berbick badmouthing his family. The footage ends as the two are separated by police and others.

Retirement
Berbick retired in Florida to be with his wife and four children (he had three children with his first wife in Montreal) and started to train boxers at Kenny Barrett's Gym in Tamarac, Florida. Berbick's problems escalated. He was again deported from the U.S. on 2 December 2002.

Death
On 28 October 2006, Berbick was murdered at a church in Norwich, Jamaica, by an assailant wielding a  steel pipe. He sustained repeated blows to the head and died at the scene.

Police arrested two men, one of whom was Berbick's 20-year-old nephew Harold Berbick, in connection with the murder. They were interrogated at the Port Antonio police station in Portland early on the morning of 29 October. Local residents indicated that the suspect was involved in a land dispute with Berbick. On 3 November it was reported that Berbick's nephew, 20-year-old Harold Berbick, and an unidentified 18-year-old man had been charged with his murder by Jamaican police. On 20 December 2007, Harold Berbick was convicted for the murder of his uncle. His alleged accomplice, Kenton Gordon, was convicted of manslaughter and both men were sentenced on 11 January 2008. Harold Berbick was sentenced to life in prison; Kenton Gordon was sentenced to fourteen years in prison.

Trevor Berbick was buried at the Berbick family plot in Norwich, Port Antonio, Portland, Jamaica.

Professional boxing record

References

External links

1954 births
2006 deaths
2006 murders in North America
Boxers at the 1976 Summer Olympics
Black Canadian boxers
Deaths by beating
Jamaican male boxers
Jamaican emigrants to Canada
Jamaican murder victims
Male murder victims
Sportspeople convicted of crimes
Canadian people convicted of rape
Olympic boxers for Jamaica
Boxers at the 1975 Pan American Games
Pan American Games bronze medalists for Jamaica
People deported from the United States
People from Port Antonio
People murdered in Jamaica
Sportspeople from Florida
Boxers from Montreal
World Boxing Council champions
Canadian male boxers
World heavyweight boxing champions
Pan American Games medalists in boxing
Medalists at the 1975 Pan American Games

Trevor Berbick


Zavjetna kapela Gospe Husinske je zavjetna kapela u Husinu.

Od davnina seže tradicija okupljanja vjernika na Husinu dan uoči blagdana Velike Gospe. Tradicionalno se služi misa ispred zavjetne kapele Gospe Husinske na Husinu dan uoči blagdana Uznesenja Blažene Djevice Marije na nebo – Veliku Gospu. Okupe se vjernici iz Husina i okolnih župa. Vjernici iz Morančana i Par-Sela tradicionalno hodočaste pješice.

Štovanje i pobožnost Gospi Husinskoj dan uoči Gospina blagdana u svezi je s Gospinim svetištem u Olovu. Iz sjeveroistočne Bosne i i drugih krajeva u kojima je u prošlosti bilo više katolika, idući pješice ili zapregom hodočasnici su uoči blagdana Velike Gospe stizali na Husino. Ispred Gospine kapelice imali su misu, pomolili se i malo odmorili pa bi nastavili put ka Olovu. Na Husino je dugo vremena bila samo stara drvena kapelica. Godine 1920. sagrađena je sadašnja kapela u kojoj se čuva i časti zavjetna slika Gospe Husinske. 2010. je povodom devesete obljetnice od izgradnje kapele počelo se obnavljati i uređivati ovo svetište. Graditelji planiraju pod stoljetnim lipama izgraditi jedno skromno ali lijepo zdanje s pogledom na tuzlansku dolinu. Vjernici financiraju projekt.

Galerija

Izvori

Rimokatolička Crkva u Bosni i Hercegovini
Kultura Hrvata Bosne i Hercegovine
Marijanska svetišta
Husino

Zavjetna kapelica Gospe Husinske


O Exército de Resistência Popular (), também conhecido como Movimento para a Luta pelos Direitos Políticos, foi um grupo rebelde de Uganda organizado por volta do final de 1980 e início de 1981 por Yoweri Museveni para lutar contra o regime de Milton Obote. Foi um dos antecessores do Exército de Resistência Nacional.

História
Museveni contestou os resultados das eleições gerais ugandenses de 1980, alegando que Obote só havia vencido por meio de fraude. Acreditando que poderia derrubar o governo de Obote somente travando uma guerra de guerrilha e temendo que elementos pró-Obote estivessem planejando seu assassinato, Museveni começou a mobilizar sua rede de apoiadores em Kampala e no resto do país a partir de dezembro de 1980. Em segredo, organizou o Exército de Resistência Popular com seus guarda-costas e um pequeno número de veteranos que serviram na dissolvida Frente para a Salvação Nacional, grupo rebelde anterior de Museveni e exército privado.

Como seu grupo não possuía apoiadores estrangeiros, o Exército de Resistência Popular e um grupo rebelde aliado, a Frente de Libertação Nacional de Uganda – Antiditadura, optaram por arriscar um ataque a uma base militar para capturar armas para iniciar sua insurgência. Este plano resultou na Batalha de Kabamba; embora o Exército de Resistência Popular não tenha conseguido capturar uma quantidade significativa de armas, também não sofreu quase nenhuma perda durante a batalha. Depois, iniciou uma insurgência de baixo nível, alcançando algumas pequenas vitórias, mas também sofrendo vários contratempos, como a Batalha de Kiboga.

Em junho de 1981, uma nova coalizão rebelde foi organizada, com o Exército de Resistência Popular e os Combatentes da Liberdade de Uganda de Yusuf Lule concordando em se unir como Movimento de Resistência Nacional. Museveni foi nomeado vice-presidente do Conselho Nacional de Resistência, órgão político do grupo, e presidente do Alto Comando do Exército de Resistência Nacional, órgão armado do Movimento.

Obras citadas

Grupos rebeldes de Uganda

Exército de Resistência Popular


Die Pazifische Hurrikansaison 1965 begann offiziell am 15. Mai 1965 im östlichen Pazifischen Ozean und am 1. Juni 1965 im zentralen Pazifik. Sie dauerte bis zum 30. November 1965. Diese Hurrikansaison war die am wenigsten aktive Hurrikansaison seit Beginn verlässlicher Aufzeichnungen. Während dieser Saison haben sich nur fünf tropische Stürme gebildet, und nur einer verstärkte sich zu einem Hurrikan. Der erste Sturm der Saison, Tropischer Sturm Natalie, traf in Mexiko aufs Land. Etwa eine Woche später entwickelte sich Hurrikan Odessa zum stärksten Sturm der Saison.

Stürme

Sturmnamen
Die folgenden Namen wurden für benannte Stürme benutzt, die sich im Jahr 1964 im Ostpazifik bildeten. Von dieser Liste wurden nach der Saison keine Namen gestrichen. Dies ist ein Teil der Liste 2, die von 1960 bis 1965 verwendet wurde.
 Natalie, Odessa, Prudence, Roslyn, Silvia und Tillie

Tropischer Sturm Natalie

Der erste tropische Sturm entwickelte sich am 6. Juli direkt vor der Küste von Mexiko. Natalie wanderte Richtung Norden, ohne sich zu verstärken. Kurz vor seinem Übergang am nächsten Tag entwickelte sich Natalie in eine außertropische Zyklone. Der Rest hatte noch bis zum 8. Juli Bestand.

Hurrikan Odessa

Hurrikan Odessa bildete sich am 15. Juli. Zunächst zog der Hurrikan in Richtung West-Nordwest, aber am 18. Juli, drehte er sich in Richtung Nordwesten, und kurz danach Richtung West-Südwest. In der Zwischenzeit behielt Odessa die Hurrikanintensität für mehrere Tage, um, am 19. Juli um 18:00 Uhr UTC, sich zu zerstreuen.

Tropischer Sturm Prudence

Prudence entwickelte sich am 20. Juli. Er bewegte sich in Richtung West-Nordwest und hat es nicht geschafft sich zu intensivieren. Nach einer kurzen Drehung Richtung Westen am 22. Juli nahm er wieder eine west-nordwestlich Richtung ein. Kurz vor der Auflösung am 24. Juli, wandte sich das System zurück in Richtung Westen. Auch wenn er nie über das Land zog, produzierte der Zyklon hohe Wellen entlang der kalifornischen Küste, mit den höchsten Wellen in Newport Beach.

Tropischer Sturm Roslyn

Der tropische Sturm Roslyn bildete sich am 21. August rund 800 km süd-südwestlich von Cabo San Lucas. Mit der gleichen Intensität wie das vorherige System driftete Roslyn west-nordwestlich. Der Sturm klang um 18:00 Uhr UTC am 22. August ab.

Tropischer Sturm Tillie

Der Letzte tropischen Zyklon der Saison, der tropische Sturm Tillie, entwickelte sich am 7. Juli. Zuerst bewegte sich der Zyklon Nord-Nordwest, am 8. September jedoch, etwa 160 km südwestlich von Cabo San Lucas bewegte sich der Sturm west-nordwestlich. Der Sturm war für weniger als 48 Stunden aktiv, Tille baute am 9. September um 6:00 Uhr UTC ab. Obwohl der Sturm auf See blieb, wurde seine Restfeuchte über das südliche Arizona advektiert, so dass eine vorübergehende Kaltfront weitverbreitete Schauer und Gewitter am Abend des 9. September auslöste. In Tusco gingen, zwischen dem 9. und 10. September, 77 mm Niederschlag hinunter. An zwei weiteren Standorten, der eine in den Santa Catalina Mountains und der andere nahe Sahuarita, wurde 171 mm Niederschlag gemessen.

Saisonzusammenfassung
Mit nur fünf benannten Stürmen lag die Saison weit unter dem durchschnitt von 13 Stürmen. In der Tat, mit nur fünf benannten Stürmen, ist dies die geringste Anzahl von Stürmen in der Hurrikan-Datenbank. Nur ein tropischer Wirbelsturm erreichte Hurrikanstatus, verglichen mit dem Durchschnitt von sieben pro Jahr. 1964 ist auch eine der wenigen Saisons ohne einen schweren Hurrikan. Es ist jedoch möglich, dass einige Stürme aufgrund des Fehlens der Satelliten-Abdeckung in der Region verpasst wurden.

Siehe auch
 Atlantische Hurrikansaison 1964
 Pazifische Taifunsaison 1964

Weblinks
 National Hurricane Center Website

Einzelnachweise

P1964
Naturkatastrophe 1964

Pazifische Hurrikansaison 1964


Der PSV Union Neumünster ist ein Sportverein aus Neumünster. Die erste Fußballmannschaft spielte erstmals in der Saison 2001/02 in der höchsten Amateurliga Schleswig-Holsteins, der sie seither mit Unterbrechungen angehört.

Geschichte

Der Verein entstand am 1. Juni 1996 durch die Fusion des FC Union Neumünster und dem am 28. Mai 1973 gegründeten Polizei-SV Neumünster. Die Fußballer des FC Union hatten zuvor einmal am DFB-Pokal teilgenommen und neun Jahre in der höchsten Amateurliga des Landes gespielt. Die Fußballer des Polizei-SV hatten von 1985 bis 1987 in der Landesliga Nord gespielt, damals die zweithöchste Spielklasse Schleswig-Holsteins.

Die "Polizisten-Union" stieg 1996 in die Bezirksliga Ost auf und marschierte auf Anhieb in die Landesliga Nord durch. Im Jahre 1999 wurde die Landesliga aufgelöst und die Unioner spielten nun in der Bezirksoberliga Ost weiter. Zwei Jahre später wurde die Mannschaft Vizemeister hinter FT Eider Büdelsdorf und schaffte in der Aufstiegsrunde 2002 den Sprung in die Verbandsliga Schleswig-Holstein. Im Jahre 2005 stieg die Mannschaft wieder in die Bezirksoberliga ab und qualifizierte sich 2008 für die neu geschaffene Verbandsliga Süd-West.

Die Unioner wurden Meister und stiegen 2009 in die Schleswig-Holstein-Liga auf. Im Jahre 2011 stieg der PSV Union erneut ab, kehrte aber 2013 ins schleswig-holsteinische Oberhaus zurück.

Sonstiges
Das Stadion befindet sich in der Stettiner Straße. Es fasst 2000 Zuschauer. Die Vereinsfarben sind Grün-Weiß.

Literatur

Weblinks
 Offizielle Homepage

Einzelnachweise

Neumunster, PSV Union
Neumunster, PSV Union
Neumunster, PSV Union
Sportverein (Neumünster)
Gegründet 1996

PSV Union Neumünster


An Dendrobium melanotrichum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Dendrobium melanotrichum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium melanotrichum


Tudor Ciuhodaru, né le  à Bacău, est un homme politique roumain, membre du Parti social-démocrate (PSD). Il est élu député européen lors des élections européennes de 2019. Il siège au sein de l'Alliance progressiste des socialistes et démocrates au Parlement européen.

Biographie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des députés européens de Roumanie de la  - Liste des députés européens de la

Liens externes

Personnalité du Parti social-démocrate (Roumanie)
Député européen membre du Parti social-démocrate (Roumanie)
Député européen du groupe Alliance progressiste des socialistes et démocrates au Parlement européen 2019-2024
Député européen élu en Roumanie 2019-2024
Naissance en janvier 1969
Naissance à Bacău

Tudor Ciuhodaru


ශක්ති වන සංවර්ධන විද්‍යාව යනු වන සංවර්ධන විද්‍යාවේ එක් ආකාරයකි. මෙහි දී වර්ධන වේගය වැඩි ශාක හෝ දැවමය පඳුරු විශේෂ, තාපය හෝ බලය උත්පාදනය කිරීම වෙනුවෙන් ජීව ඉන්ධන නිපදවීම සඳහාම වගා කරයි. ශක්ති වන සංවර්ධන විද්‍යාවේ කොටස් දෙක වන්නේ කෙටි හුවමාරු වන ලැහැබ සහ කෙටි හුවමාරු වන සංවර්ධන විද්‍යාවයි. කෙටි හුවමාරු වන ලැහැබ් යනු පොප්ලර් හෝ විලෝ බෝග, අස්වනු නෙලා ගැනීමට පෙර අවුරුදු 2 සිට 5 දක්වා කාලයක වගා කිරීමයි. කෙටි හුවමාරු වන සංවර්ධන විද්‍යාව යනු ඇල්ඩර්, අළු, බර්ච්, ඕස්ට්‍රේලියාවේ කපුරු ගස්, පොප්ලර් සහ සයිකැමෝර් වැනි බෝග, අස්වනු නෙලා ගැනීමට පෙර අවුරුදු 8 සිට 20 දක්වා කාලයක වගා කිරීමයි.
පොසිල ඉන්ධන වන ගල් අඟුරු, ස්වාභාවික වායු සහ තෙල් වෙනුවට වගා කළ ඉන්ධන භාවිතා කිරීමෙන් ලැබෙන වාසියක් වනනේ ඉන්ධන දහනයේ දී පිටවන ප්‍රධාන හරිතාගාර වායුවක් වන කාබන් ඩයොක්සයිඩ් ප්‍රමාණයට සමාන ප්‍රමාණයක්, ශාක වර්ධනයේ දී අවශෝෂණය කර ගැනීමයි. නමුත් පොසිල ඉන්ධන දහනයේ දී , කාබන් දහනය වීමෙන් වායු‍ගෝලීය කාබන් ප්‍රමාණය වැඩි වී කාලයත් සමඟ කාබන් තැන්පත් විමෙන් පෘතුවියේ කාලගුණය වෙනස් වේ. මෙය මිහිතලය උණුසුම් වීමට බලපාන මුල්ම හේතුවයි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Energy_forestry

ශක්ති වන සංවර්ධන විද්‍යාව


Maricela González (Pereira, 8 de diciembre de 1968) es una actriz colombiana que reside en Estados Unidos.

Biografía
Ha vivido en los Estados Unidos por muchos años, donde ha trabajado en exitosas producciones para la cadena Telemundo. Actualmente se encuentra en la Octava temporada de El Señor de los Cielos producida por la misma cadena. Algunas de sus producciones para Telemundo incluyen Prisionera, con Gaby Spanic, Dónde está Elisa, como la fuerte Fiscal o Decisiones, y recientemente la vimos interpretando a Selma en la novela En Otra Piel junto a María Elisa Camargo y Laura Flores. También formó parte de la exitosa producción Una Maid en Manhattan como Calixta Meléndez, y ha sido conocida por el público infantil y juvenil al interpretar a Lola Estévez en Grachi. Su carrera remonta a varios años atrás en su país de origen donde comenzó su carrera como locutora de radio y cantante. Luego se vinculó a la gran cadena RCN TV donde realizó varias novelas de corte internacional como Guajira y Los Reyes entre otras.

Filmografía

Televisión

Premios y nominaciones

Premios Tu Mundo

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Pereira
Actores de televisión de Colombia
Actrices de Colombia

Maricela González


Marco Antonio Tovar Hernández es un pelotari mexicano. En el Campeonato del Mundo de Pelota Vasca de 2010 consiguió el bronce junto con Homero Hurtado Cardiel en la especialidad de paleta goma.

Referencias
 Campeones mexicanos del 16º Campeonato Mundial de Pelota Vasca de 2010

Pelotaris de paleta goma
Pelotaris de México

Marco Antonio Tovar Hernández


Samatzai (sardinski: Samatzài) je grad i općina (comune) u pokrajini Južnoj Sardiniji u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 174 metra i ima 1 680 stanovnika. Prostire se na 31,16 km². Gustoća naseljenosti je 54 st/km².Susjedne općine su: Barrali, Donori, Guasila, Nuraminis, Pimentel, Serrenti i Ussana.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Samatzai


Ramón Fernández Jurado (Almería, 6 de enero 1914 – Barcelona, 26 de junio de 1984) fue un dirigente obrero y político socialista español, así como profesor de catalán, castellano y esperanto.

Biografía
Nacido en Almería, su familia emigró a Barcelona en 1918. Trabajó como ebanista y desde 1929 comenzó su militancia sindical, primero en la CNT y después en la UGT. En 1930 se afilió también al Bloque Obrero y Campesino (BOC) después al Partido Obrero de Unificación Marxista (POUM) y la Juventud Comunista Ibérica (JCI).

Iniciada la Guerra Civil Española, participó en los combates en la ciudad de Barcelona y después en el Frente de Aragón como jefe de centuria de la columna Joaquín Maurín del POUM, llegando a comandante del Ejército de la República. En 1938 fue herido y aprisionado por las tropas franquistas. Pasó por varias prisiones, hasta ser juzgado y condenado a 30 años de prisión. Tras ser liberado, continuó con su actividad política en el POUM de forma clandestina, pero tiene que exiliarse finalmente. En 1948 pasa a Francia  y en 1949 a Chile, de donde no volvería a España hasta 1964.

Inmediatamente retoma sus actividades políticas y sociales. Escribe y enseña catalán y esperanto, idiomas que había cultivado ya antes de la guerra y también durante el exilio.

En los años 70 participa en la Asamblea de Cataluña. Intenta revivir el POUM, pero ante las discrepancias entre los históricos y los más jóvenes, finalmente se integra con varios de sus compañeros en el PSC-Congrés, que posteriormente se integró en el PSC-PSOE. En las elecciones municipales de 1983 fue elegido concejal de Castelldefels y en las elecciones al Parlamento de Cataluña de 1984 fue elegido diputado. Ya muy enfermo, murió de un cáncer de estómago pocos días después de tomar posesión.

Obra
 Autobiografía: Memòries d'un militant obrer (1930-1942) (1987), con prólogos de Víctor Alba y Manel Alberich i Olivé

Honores

Eponimia
La Biblioteca del Ayuntamiento de Castelldefels lleva su nombre.

Enlaces externos
 Biografía en la Fundació Rafael Campalans.
 Biografía en la Fundació Andreu Nin
 "Entre educación obrera y alternativa cultural". (Por qué los obreros aprendían esperanto en la España de principios del siglo XX)

Diputados de la II Legislatura del Parlamento de Cataluña
Diputados del Parlamento de Cataluña por la circunscripción electoral de Barcelona
Esperantistas de España
Políticos del Partido Obrero de Unificación Marxista
Militares de la guerra civil española leales a la República
Sindicalistas de Andalucía
Nacidos en Almería
Fallecidos en Barcelona
Profesores de catalán

Ramón Fernández Jurado


كفر شبرا بلولة إحدى قرى مركز منوف التابع لمحافظة المنوفية بجمهورية مصر العربية.

السكان
بلغ عدد سكان كفر شبرا بلولة 4,420 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة المنوفية

مصادر

قرى منوف

كفر شبرا بلولة


In mathematics, an invertible sheaf is a sheaf on a ringed space which has an inverse with respect to tensor product of sheaves of modules. It is the equivalent in algebraic geometry of the topological notion of a line bundle. Due to their interactions with Cartier divisors, they play a central role in the study of algebraic varieties.

Definition
Let (X, OX) be a ringed space.  Isomorphism classes of sheaves of OX-modules form a monoid under the operation of tensor product of OX-modules.  The identity element for this operation is OX itself.  Invertible sheaves are the invertible elements of this monoid.  Specifically, if L is a sheaf of OX-modules, then L is called invertible if it satisfies any of the following equivalent conditions:
 There exists a sheaf M such that .
 The natural homomorphism  is an isomorphism, where  denotes the dual sheaf .
 The functor from OX-modules to OX-modules defined by  is an equivalence of categories.

Every locally free sheaf of rank one is invertible.  If X is a locally ringed space, then L is invertible if and only if it is locally free of rank one.  Because of this fact, invertible sheaves are closely related to line bundles, to the point where the two are sometimes conflated.

Examples
Let X be an affine scheme .  Then an invertible sheaf on X is the sheaf associated to a rank one projective module over R.  For example, this includes fractional ideals of algebraic number fields, since these are rank one projective modules over the rings of integers of the number field.

The Picard group

Quite generally, the isomorphism classes of invertible sheaves on X themselves form an abelian group under tensor product. This group generalises the ideal class group. In general it is written

with Pic the Picard functor. Since it also includes the theory of the Jacobian variety of an algebraic curve, the study of this functor is a major issue in algebraic geometry.

The direct construction of invertible sheaves by means of data on X leads to the concept of Cartier divisor.

See also
 Vector bundles in algebraic geometry
 Line bundle
 First Chern class
 Picard group
 Birkhoff-Grothendieck theorem

References

Geometry of divisors
Sheaf theory

Invertible sheaf


Symplocos est un genre néotropical de plantes de la famille des Symplocaceae, comprenant environ 200 à 600 espèces, et dont l'espèce type est Symplocos martinicensis Jacq.

Sélection d'espèces

Liste d'espèces
Selon  :

Selon  :

Selon  (Attention liste brute contenant possiblement des synonymes) :

Notes et références

Voir aussi

Références taxinomiques

Genre d'Angiospermes (nom scientifique)
Symplocaceae

Symplocos


Ortiguilla puede hacer referencia a dos especies de anémonas comestibles también conocidas como "ortigas de mar":
 Anemonia sulcata,
 Anemonia viridis.

Ortiguilla


Sarajevsko polje je međugorska zavala u Bosni. Površine je 44 km² i najveća je zavala makroregije Bosanskog sredogorja. Smješteno je u depresiji između bosanskih planina Bjelašnice i Igmana na jugozapadu, Trebevića na jugoistoku te srednjim planinama i međudolinskim rtovima na sjeveru i sjeverozapadu. Rubna brda su dviju vrsta, strma i nenaseljena te blagih strana s brojnim selima. Ta brda predstavljaju ponajviše ogranke obližnjih planina Bjelašnice i Jahorine. Spada u red otvorenih polja, jer se otvara dolinama svih rijeka koje sa svih strana dotječu iz udaljenih planinskih krajeva. U Sarajevskom polju ulijevaju se u rijeku Bosnu. Slične međugorske zavale u srednjoj Bosni su Visočka zavala i Lašvanska zavala.

Duguljasta je oblika, kao uravnjena ploha, zaokruženo i šire u gornjem kraju. Proteže se od zapada na 18° 16' istočne zemljopisne dužine kod naselja Blažuj do istoka do 18 ° 27' istočne zemljopisne dužine (Bentbaša), od sjevera na 43° 53' sjeverne zemljopisne širine kod naselja Reljevo gdje je najniže nadmorske visine, do juga, južno od Vojkovića na 43° 47' sjeverne zemljopisne širine. Visina polja raste prema jugoistoku. Prosjek nadmorske visine Sarajevskog polja je približno 500 metara. Najviši dio je gdje rijeka Željeznica iz brda istječe u ravničarski dio. Na tom mjestu polje je na 520 metara nadmorske visine. Najniži dio je gdje polje prestaje kad iz njega istječe rijeka Bosna, na nadmorskoj visini od 489 m.

Geološki i geomorfološki Sarajevsko se polje sastoji od dviju cjelina. To su planine koje ga okružuju te zaravnjena depresija sa Sarajevskim poljem. Ravničarski dio je plodan, natopljen rijekama i potocima. Kroz Sarajevsko polje teče rijeka Bosna. U sarajevskoj međugorskoj zavali debele su naslage sedimenata iz neogena. Prekrivaju ih mlađi kvartarni nanosi. Geološku povijest obilježavaju procesi akumuliranja i pojačane fluvijalne erozije. Zbog nje se danas vide samo djelići bivše prostrane strukture sarajevsko-zeničkog bazena. Zbog neotektonskih potonuća ovim krajevima dominira centripetalni tip riječne mreže koju najbolje predstavlja drenažna mreža gornjeg toka Bosne u Sarajevskom polju s konvergirajućim tokovima Željeznice, Dobrinje, Miljacke i Zujevine.

U povijesti se ovdje prostirala župa Vrhbosna koja je obuhvaćala današnje Sarajevsko polje s njegovim prirodnim produžetkom sve do Visokog. U ovom plodnom ravničarskom kraju prapovijesni su ljudi uzgajali biljke i životinje. Otvorenost Sarajevskog polja prema dolinama okolnih rijeka učinila ga je od davnina pogodnim kao prometnu komunikaciju koja je povezivala ga s obližnjim krajevima. U srednjem vijeku ovdje se razvila prva bosanska država poslije raspada države kralja Bodina. Na prostoru ovog polja Osmanlije su sagradile odmorište (tur. saray) i oko njega se razvio grad, po kojem je polje gdje se smjestilo dobilo ime, Sarajevsko polje. Prolazeći kroz Bosanski pašaluk, putopisac Benedikt Kuripečić u svom putopisu opisuje "Donju" i "Gornju Bosnu" kojima za granicu stavlja Vrhbosnu, tj. Sarajevsko polje, ali samo Sarajevo ne spominje. U Austro-Ugarskoj izgrađena je željeznička pruga koja vodi od Sarajeva preko Sarajevskog polja do Ploča.

Iskonsko stanovništvo Sarajevskog polja su Hrvati čije je narječje bilo s ikavskim refleksom jata, čega su svjedok stari toponimi Osik i Bilave, Hodidid (utvrda Hodidjed i selo Hodidid u današnjoj općini Istočni Stari Grad) poslije ijekavizirane u Osijek i Bjelave.

Biolozi su ovdje našli zanimljive vrste, poput malog vodenjaka (Lissotriton vulgaris, Linnaeus 1758), međunarodno svrstane u osjetljive (ranjive) vrste. Stanište je na podruĉju Spomenika prirode "Vrelo Bosne" i druga. Godine 2015. donesena je Odluke o zaštiti izvorišta pitke vode u Sarajevskom polju.

Izvori

Vanjske poveznice
 WorldCat Sarajevska okolina : I. Sarajevsko Polje : antropogeografska promatranja (srp.)

Riječne doline u Bosni i Hercegovini
Sarajevo

Sarajevsko polje


بلدية أمافيدا (بالإسبانية: Amavida) بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية أمافيدا 174 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية أمافيدا

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

أمافيدا


Nivala es una ciudad y municipio de Finlandia, situada en la región de Ostrobotnia del Norte. Tiene una población de 11.053 habitantes y un área de 536,87 km². La ciudad se fundó en 1867 y adquirió
los derechos de ciudad en 1992. En Nivala está el museo del presidente de Finlandia, Kyösti Kallio y de su hijo Kalervo Kallio.

Municipios de Ostrobotnia del Norte

Nivala


|}

Der Teleférico do Parque das Nações (auch Teleférico da Expo) ist eine Gondelbahn im Parque das Nações der portugiesischen Hauptstadt Lissabon. Er wurde anlässlich der Weltausstellung Expo '98 am rechten Ufer des Tejo errichtet und führt über 1230 Meter von der Torre Vasco da Gama zum Ozeanarium.

Die Seilbahn wird über neun Stützpfeilern verschiedener Höhe geführt. Für den Transport stehen 44 Kabinen des Herstellers Doppelmayr zur Verfügung. Betreiber der Seilbahn ist die Telecabine Lisboa

Bilder

Einzelnachweise

Weblinks

 Webseite des Betreibers

Luftseilbahn in Europa
Verkehrsbauwerk in Lissabon
Öffentlicher Personennahverkehr (Portugal)
Bauwerk im Parque das Nações
Expo 98
Seilbahn in Portugal

Teleférico do Parque das Nações


Aliénor (ou Adénor ou Aénor) de Thouars est née vers 1055. Elle est la fille de , vicomte de Thouars et de Aremgarde de Mauléon. Elle se marie à  et a pour fils .

Éléments biographiques

Aliénor de Thouars (ce prénom Aliénor ayant plusieurs variantes orthographiques en Poitou : Éléonore, Aynor, Adénor, Aénor, Ainors ... et, dans certains textes latins Adenordis pour Adénor , Aenordis pour Aénor, Alienordis pour Aliénor, qui est peut-être une forme génitive, comme l'a supposé l'historien Alfred Richard  au sujet d'une autre Aliénor) est la fille d' et d'Aremgarde de Mauléon (premier mariage d').

Durant l'enfance d'Aliénor de Thouars, son père le vicomte de Thouars multiplie les engagements à la fois militaires et politiques, prêtant son concours successivement en 1055 à Geoffroy Martel, comte d'Anjou contre , duc de Normandie, puis en 1064 à , duc d'Aquitaine dans l'expédition contre Barbastro, puis jouant un rôle décisif en 1066 dans le succès de , duc de Normandie, qui s'empare du trône d'Angleterre.

Elle est ensuite mariée à , vicomte de Châtellerault, par sa famille. Les unions maritales dans la noblesse poitevine du  répondent souvent à des stratégies familiales, sans que les intéressées aient de grandes possibilités de choix. Sa sœur cadette, Hildegarde, est mariée à . Ce mariage entre l'une des filles du vicomte de Thouars et un fils Lusignan appelé à devenir le seigneur de Lusignan, participe là aussi à une arborescence de lignages, construite délibérément par cette famille très entreprenante des Lusignan pour favoriser son ascension.

Elle a un fils, , né vers 1075. Ce vicomte de Châtellerault est par ailleurs un des grands-pères d'Aliénor d'Aquitaine, reine de France puis reine consort d'Angleterre. Quatre autres enfants sont nés de son union avec : Boson, Pierre, Acfred et Gisberge.

Adénor de Thouars meurt en 1093 (tout comme son père qui fut assassiné cette même année 1093).

Notes et références

Noble du Moyen Âge
Aquitaine médiévale
Vicomtesse française
Maison de Thouars

Aliénor de Thouars


إيرانيو الهند (أردو وفارسي: ) هم قومية دينية وهي جزء من الزردشتيين الذين يسكنون شبه القارة الهندية. هاجروا من إيران الكبرى (تحديدا من وسط إيران) خلال العقود الأخيرة المنصرمة. تتميز قومية (إيراني) عن القومية الزردشتية الأخرى التي تتواجد في الهند وهي قومية (بارسي) اجتماعياً ولغوياً وثقافياً.

مراجع

انظر أيضا
 بارسي
 الزرادشتية في الهند

ألقاب النسب
ثقافة في مومباي
الزرادشتية
مجموعات عرقية في الهند
هنود من أصل إيراني

إيرانيو الهند


La Casa de Bearne es un linaje nobiliario francés al que pertenecieron los vizcondes de Bearne y condes de Foix. De este linaje procede por vía masculina los miembros de la española casa de Medinaceli, descendientes del I conde de Medinaceli Bernardo de Bearne, hijo bastardo del conde de Foix y vizconde de Bearne. Sin embargo el III conde de Medinaceli y sus descendientes adoptaron el apellido "de la Cerda", al ser descendientes de la I condesa de Medinaceli, nieta de Fernando de la Cerda.

Bearne

Casa de Bearne


Ceyda Düvenci (d. 16 Nisan 1977, Bursa), Türk oyuncu.

1990'lı yıllarda dizi oyunculuğu ve televizyonculuğa başladı. "Sabah Şekerleri" adlı programın sunuculuğunu yaptığı sırada tanındı. Tiyatro oyunlarında rol alan Düvenci, serebral palsi tedavisi gören kızı Melisa'nın tedavisi ve hayatından yola çıkarak çocuk kitapları yazmıştır.

Yaşamı

1977 yılında Bursa'da doğdu. Babası oyuncu İsmail Düvenci ile müzik öğretmeni annesi Zümrüt Düvenci'nin tek çocuğudur. Babası Selanikli, annesi ise Kırklarelilidir. Bursa'nın Mustafakemalpaşa ilçesinde büyüdü. Ortaöğrenimini Kadıköy Anadolu Lisesinde, yükseköğrenimini Marmara Üniversitesi İktisat Fakültesinde tamamladı.

1995 yılında Kanal 6'da yayımlanan, senaryosunu Kandemir Konduk'un yazdığı Palavra Aşklar adlı TV dizisindeki rolü ile oyunculuğa başladı. 1997 yılında Star TV'nin düzenlediği güzellik yarışmasında Türkiye 3. güzeli seçildi. Aynı yarışmada Nefise Karatay 2. Çağla Şıkel 1. oldu. Yarışmadan sonra Düvenci Star TV'de yayımlanan "Sabah Şekerleri" adlı programın sunuculuğunu yapmaya başladı ve ülke çapında tanındı. Mirasyediler, Köstebek, Delidivane, Tatlı Kaçıklar gibi birçok dizide rol aldı.<ref name="eften">{{Web kaynağı | başlık = Eften püften rollere çıkan, evli ve şişman bir kadındım Kendime geldim, zayıfladım, bilinçlendim | url = https://www.hurriyet.com.tr/kelebek/eften-puften-rollere-cikan-evli-ve-sisman-bir-kadindim-kendime-geldim-zayifladim-bilinclendim-38769875 | yayıncı = Hürriyet gazetesi, 25 Eylül 2005 | erişimtarihi = 17 Mayıs 2021 | arşivengelli = evet }}</ref> Her Şey Çok Güzel Olacak filmindeki Ayla Çamlı rolünü canlandırarak ilk defa sinema filminde rol aldı.

2000 yılında, oyuncu Kaan Girgin ile evlendi. Bu dönemde TRT 1'de yayımlanan Dikkat Bebek Var dizisinde oynadı ve televizyonda bir yemek programı yaptı. 2002'de eşinden ayrıldı. Kendini geliştirmenin yollarını arayan Düvenci, çeşitli atölye çalışmalarına katıldı, İtalyanca öğrenmeye başladı; İstanbul Bilgi Üniversitesindeki bir 'film okuma' atölyesini takip etti; fotoğrafçılıkla ilgilendi. 2003 yılında Star TV'de yayımlanan "Zalim" dizisinde Mahsun Kırmızıgül'le başrolü paylaştı. Ertesi yıl "Hoşgeldin Hayat" filmindeki rolü ile Altın Portakal Film Festivali'nde En İyi Kadın Oyuncu Ödülü'ne aday gösterildi. Ardından Kasırga İnsanları, Sil Baştan, Maki gibi dizilerde rol aldı. 2006-2009 yılları arasında Kanal D'de yayımlanan Binbir Gece dizisinde "Bennu" karakterini canlandırdı.

Annesi bir trafik kazası sonucunda 1981'de gözlerini kaybetmiş olan Düvenci, 2007'de Türkiye'de sesli betimleme yöntemi ile seslendirilen ilk film olan Cenneti Beklerken'de gönüllü olarak seslendirme yaptı. Sonraki yıllarda da görme engellilerle ilgili sosyal sorumluluk projesinde yer aldı.

Düvenci, İstanbul'da oyunlar sergilemekte olan Gökhan Semiz'in kurduğu e.s.e.k'in (Espri Standartları Enstitüsü Kurumu) oyunlarında rol alarak tiyatro oyunculuğuna başladı. "Üçüncü Türden Yakın İlişkiler" adlı oyunda Pelin rolünü canlandırdı. Lions Kulüpleri Seçici Kurulu tarafından verilen Selim Naşit Tiyatro Ödülleri'ne (Direklerarası Tiyatro Ödülleri) Komedi Dalında En İyi Kadın Oyuncu kategorisinde aday gösterildi. 2008 yılında Sinan Tuzcu'nun yazdığı "Sürmanşet" isimli oyunda sahne aldı.

Düvenci, 17 Ağustos 2008'de iş adamı Engin Akgün ile evlendi. Melisa Nur adında bir kız çocuğu olan çift, 4 Şubat 2013 tarihinde boşandı. Doğar doğmaz geçirdiği beyin kanaması yüzünden serebral palsi hastası olan kızının sağlığı için 2011'den itibaren mücadele eden Düvenci, bu hastalık konusunda eğitimler aldı, kitap yazdı.

Ceyda Düvenci, 22 Ocak 2010'da vizyona giren, yönetmenliğini Uğur Yücel'in yaptığı TMC yapımı Ejder Kapanı adlı filmde pavyon şarkıcısını;  2011'de yayımlanmaya  başlayan Umutsuz Ev Kadınları adlı dizide 4 çocuk annesi Elif adlı karakteri canlandırdı. 2015 yılında TV8'de yayımlanan Maral: En Güzel Hikayem adlı dizide rol alan Düvenci daha sonra TV8'de yayımlanan Buyur Bi'De Burdan Bak adlı komedi programında sunuculuk yaptı.

2015'te oyuncu Bülent Şakrak ile evlendi. Çiftin bu evlilikten Okan Ali adlı oğlu dünyaya geldi. Düvenci, 2017 yılından itibaren eşi Bülent Şakrak ile birlikte rol aldıkları "Hanım & Efendi" adlı tek perdelik oyunu Avrupa'nın birçok kentinde sahnelendi. 2018'de TV8'de "Günaydın Doktor" adlı televizyon programını sunmaya başladı. Çeşitli reklam filmlerinde oynayan ve interaktif bir yarışma programı olan Hadi'de sunuculuk yapan Düvenci, Kafa Radyo'da Eğitim Takvimi isimli kendi programını yaptı.

Bilgisayar oyunu için de seslendirme yapan sanatçı, Playstation için geliştirilen Uncharted adlı oyunda Elena Fisher karakterini seslendirmiştir.

Çocuk gelişimi konusuna odaklanan Düvenci, serebral palsi hastası kızı Melisa'nın hastalık ve tedavi sürecinden yola çıkarak çocuk kitapları kaleme aldı. 2019 yılında çocuk izleyiciler için klasik müzik ve tiyatronun bir araya geldiği, Fırtına'' adlı gösteride rol aldı.

10 Temmuz 2023 günü eşi Bülent Şakrak'tan boşandı.

Filmografisi

Tiyatro oyunları

Kaynakça

Dış bağlantılar

1977 doğumlular
Bursa doğumlu oyuncular
Türk kadın dizi oyuncuları
Türk kadın sinema oyuncuları
Kadıköy Anadolu Lisesinde öğrenim görenler
Marmara Üniversitesinde öğrenim görenler
Yaşayan insanlar

Ceyda Düvenci


La Cataluña (F-73), fue una fragata de la Armada Española, de la Clase Baleares, que estuvo en servicio desde 1975 hasta 2004.

Desarrollo del proyecto

A finales de los años 60, la Armada española dispuso por fin de unos presupuestos algo más desahogados, que le permitieron comenzar a planear la construcción de nuevos buques. A raíz de estas disposiciones, se redactó un Plan Naval, que, en su primera fase, preveía la construcción de los primeros escoltas lanzamisiles de la Armada.

Inicialmente, se pensó en buques de tecnología británica, en concreto de la clase "Leander", siguiendo la tendencia establecida en los años 20 y 30 de construir en España buques de diseño inglés, adaptándolos a las necesidades de nuestra Armada. Sin embargo, el gobierno laborista de la época no veía con buenos ojos al régimen de Franco, por lo que vetó la operación.

En esta tesitura, la Armada volvió sus miras al otro lado del océano, estableciendo contactos con la US Navy para seleccionar un proyecto que permitiese la construcción de la nueva clase de escoltas.

Finalmente, se decidió utilizar como base del proyecto las fragatas antisubmarinas clase Knox. Sin embargo, los requerimientos españoles eran diferentes de los estadounidenses, ya que la Armada necesitaba un buque con capacidad multipropósito en vez de un buque puramente antisubmarino. Por esta razón, se decidió eliminar el hangar y reducir al mínimo la plataforma de vuelo para un helicóptero ligero de las Knox y situar en su lugar un lanzador de misiles antiaéreos de zona Standard SM-1 MR. También se decidió instalar montajes cuádruples de misiles Harpoon y se instaló un radar tridimensional aéreo AN/SPS-52B, para aumentar la capacidad de detección de aeronaves.

Gracias a estas modificaciones, la Armada obtuvo a un coste moderado un buque con gran capacidad antiaérea, antisubmarina y antibuque, especialmente tras la modernización de finales de los años 80, en la cual se instalaron un par de montajes de defensa puntual Meroka y se mejoraron la electrónica y el sistema de combate. La única pega que se les pueda poner es la debilidad de su sistema de propulsión y la imposibilidad de operar con helicópteros, salvo los pequeños Hughes 369 ASW, los únicos de la Armada que podían operar en su reducida cubierta de vuelo, aunque al no contar con un hangar se trataba de aeronaves destacadas temporalmente desde otros buques, en especial el Dédalo (R-01).

Historial
Fue botada el 3 de noviembre de 1971 amadrinada por Carmen Pichot, esposa del por entonces, vicepresidente del gobierno, y fue entregada a la armada el 16 de enero de 1975.

Fue asignada a la 31ª Escuadrilla de escoltas, a la que paulatinamente, se irían uniendo las otras cuatro fragatas de su clase, Baleares, Andalucía, Asturias y Extremadura. Tras su alta, realizó un crucero de instrucción en el que hizo escala en Norfolk, Puerto Rico

Recibió su bandera de combate en Barcelona el 22 de marzo de 1975 en un acto presidido por el Príncipe Juan Carlos de Borbón, y amadrinado por la princesa Sofía de Grecia y Dinamarca.

En junio de 1979, participa junto a la Extremadura, varios destructores y submarinos en las maniobras "Mar Santander", tras lo cual, regresó a Ferrol el día 13 de junio.

El 31 de mayo de 1990, mientras estaba en su base en Ferrol, se produjeron tres muertos a bordo, al saltar por accidente el sistema antiincendios del pañol de proa, que dejó sin oxígeno el citado pañol.

En 1992, trasladó la antorcha Olímpica desde el puerto del Pireo en Atenas hasta a Ampurias, desde donde está, emprendió su camino hasta Barcelona.

El 8 de enero de 1993, zarpó desde su base de ferrol, para relevar a la Andalucía en el puerto de Brindisi en las operaciones de embargo a la antigua Yugoslavia, finalizando su primera estancia en aquellas aguas el 1 de abril del mismo año, periodo en el que desvió quince buques, visitó veinticuatro e interrogó a 748, tras lo cual, fue relevada por la Baleares. Estuvo destacada en total en cuatro ocasiones en el mar Adriático.

En noviembre de 2002, estuvo presente durante el naufragio del petrolero Prestige

El 6 de junio de 2003, zarpó desde su base en Ferrol con rumbo a Cádiz, para participar en las maniobras NEO Tapón 03 en el que sería su crucero de despedida, en el que tocó los puertos de Cartagena, Tarragona y Barcelona
El ayuntamiento de San Feliu de Guíxols, mostró su interés para incorporarla al futuro espacio museográfico Cousteau-Planeta Océano sobre el mundo marino, si bien, no llegó a cuajar la iniciativa.
Fue dada de baja en el arsenal militar de en junio de 2004.

Tras su baja, el Almirante Jefe de la Armada (AJEMA) Sebastián Zaragoza Soto, entregó la bandera de combate del buque a la Generalidad de Cataluña en el Museo Marítimo de la Ciudad Condal.

En 2007, fue hundida como buque objetivo en las maniobras SINEX del año 2007 por un torpedo filoguiado F-17 mod. 2. lanzado por el submarino Siroco (S-72), en aguas de Canarias

Véase también

Referencias

Barcos construidos en Ferrol
Fragatas de clase Baleares
Buques de guerra de los años 1970
España en 1975
España en 2004
Barcos de 1975

Cataluña (F-73)


La conquête du Touat et du Gourara peut faire référence :

Conquête du Touat et du Gourara (1266)
Conquête du Touat et du Gourara (1315)
Conquête du Touat et du Gourara (1582)
Conquête du Touat et du Gourara (1591)
Conquête du Touat et du Gourara (1652)
Conquête du Touat et du Gourara (1808)

Conquête du Touat et du Gourara


Mukoza veya sümükdoku bazı iç organlar ve dışarıya açılan boşluklarda en dış katmanı oluşturan, ektodermik kökenli, kaplayıcı, sümük (mukus) salgılayan zar. Epitel bir yapıdır. Emilim ve salgılamada görev alırlar.

Mukoz tabaka içeren vücut boşluklarına solunum yolunun büyük bir kısmı, bütün gastrointestinal kanal ve üretra dahildir.

 Bukkal mukoza
 Gastrik mukoza
 İntestinal mukoza
 Olfaktör mukoza
 Oral mukoza

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Sümük
 Müsin

Latinceden Türkçeye geçen sözcükler

Mukoza


ديديه كويكو ( في كواديران)  لاعب ومدرب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في مركز المهاجم .

لعب في أندية بوردو (1963-1969) نيس (1969-1970) مرسيليا (1970-1972) نانت (1972-1974) مرسيليا مجددا (1974) بوردو مجددا (1974-1976) .

انضم إلى تشكيلة منتخب فرنسا المشارك في بطولة كأس العالم لكرة القدم 1966 التي أقيمت في إنجلترا ولكنه لم يلعب في أي مباراة . شارك في مباراة دولية واحدة في سنة 1967 من دون أن ينجح في تسجيل أي هدف .

تولى تدريب نادي بوردو لفترة بسيطة سنة 1989 .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو أولمبيك مارسيليا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بوردو
لاعبو كأس العالم 1966
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو نانت
لاعبو نيس
مدربو كرة قدم فرنسيون
مواليد 1944
مواليد في بوردو
مدربو نادي بوردو

ديديه كوكيو


Anna Pavlova (în ; ) a fost balerina principală din Baletul Imperial Rus și din Ballets Russes al lui Sergei Diaghilev. Este cunoscută pentru baletul Moartea lebedei.

Biografie

Filmografie
 1916 Fata mută din Portici (The Dumb Girl of Portici), regia Phillips Smalley și Lois Weber
 1925 Moartea lebedei (The Dying Swan), regia Mihail Fokin

Filme despre Anna Pavlova
 1983 Ana Pavlova (film TV)

Note

Legături externe

Nașteri în 1881
Nașteri pe 12 februarie
Decese în 1931
Decese pe 23 ianuarie
Balerine ruse
Eponime ale asteroizilor

Anna Pavlova


Wilfried Böse (* Nacido en Bamberg, Alemania, el año 1949, † Muerto el 4 de julio 1976 en Entebbe, Uganda) fue uno de los radicales de izquierda de Fráncfort del Meno, representante de la Editorial Estrella Roja (Verlag Roter Stern) y recaudador de fondos para las "Panteras Negras" de Argel. Fue el principal fundador del grupo terrorista "Células Revolucionarias" de Alemania.

Inicios en la subversión

Böse creció en Bamberg, posteriormente estudió Sociología en Fráncfort del Meno, pero dejó sus estudios para hacerse cargo de las ventas de la Editorial "Estrella Roja".  En la Universidad se casó con Brigitte Kuhlmann, con quien se lanza a la clandestinidad para participar en la lucha armada de los setenta en Alemania. Fundaron junto a Johannes Weinrich el grupo denominado "Células Revolucionarias".

Con miras a internacionalizar la lucha revolucionaria, son captados por el Frente Popular para la Liberación de Palestina (FPLP), directamente con la sección Maniobras Externas, bajo el mando de Wadi Haddad.  Ambos recibieron entrenamiento militar en Yemen del Sur.  En 1976, recibieron la instrucción de llevar a cabo el 27 de junio de 1976, el secuestro de un Airbus de Air France con 250 pasajeros, en ruta desde Tel Aviv, escalado en Atenas y destino final en París, el cual, una vez secuestrado, fue llevado a Entebbe, Uganda bajo la protección de Idi Amin. Esta operación fue llevada a cabo por Böse, Kuhlmann y dos miembros árabes del grupo terrorista palestino FPLP. La demanda fue la liberación de varios terroristas palestinos y alemanes que estaban presos en Israel y en otros países.

El 4 de julio de 1976, el Gobierno israelí ingresó clandestinamente cuatro aviones militares para rescatar a los 106 rehenes que mantenían Böse, Kuhlmann y sus cómplices del FPLP, desatando la llamada "Operación Entebbe". Durante la operación militar Böse fue abatido por un disparo, al igual que Brigitte Kuhlmann, los dos secuestradores palestinos, tres otros militantes del FPLP que se habían unido al comando en el aeropuerto y unos veinte soldados ugandeses. Las tropas israelíes liberaron a los rehenes y regresaron de inmediato a Israel.

Su nombre fue reivindicado por la Fracción del Ejército Rojo, en el testamento final de disolución del 20 de abril de 1998, al momento de la disolución oficial de ese grupo.

Referencias

Böse, Wilfried
Böse, Wilfried
Alemanes del siglo XX

Wilfried Böse


Uluslararası Karadeniz Üniversitesi 1995 yılında Gürcistan, Tiflis'te bulunan bir üniversitedir.

Dünyanın birçok yerinden öğrenci kabul edilen üniversitenin eğitim dili İngilizcedir. Bunun yanı sıra Türkçe, Gürcüce, Rusça, İspanyolca gibi diller yabancı öğrenciler için seçmeli derslerdir. Havaalanı yakınında bulunan yeni kampüs alanında 20 000 öğrencinin üstünde hizmet vermeye devam edecektir.

Barındırdığı bölümler; Amerikan Dili ve Edebiyatı, Uluslararası Ekonomik İlişkiler, Banka ve Finans, İşletme, Bilgisayar Mühendisliği ve Endüstri Mühendisliği'dir

Üniversitenin Rektörü Prof.Dr. Ahmet Çetin Can'dır.

Dış bağlantılar
 http://www.ibsu.edu.ge

Gürcistan'daki üniversiteler
1995'te kurulan üniversiteler

Uluslararası Karadeniz Üniversitesi


Aleksandar "Tirke" Tirnanić (serbneska: Александар "Тирке" Тирнанић) (f. 15. júlí 1910 - d. 13. desember 1992) var knattspyrnumaður og þjálfari frá Serbíu. Hann var í keppnisliði Júgóslavíu á fyrstu Heimsmeistarakeppninni árið 1930. Síðar átti hann eftir að stýra landsliðinu sem þjálfari á fjölda stórmóta.

Ævi og ferill
Aleksandar Tirnanić fæddist í þorpinu Krnjevo en fluttist kornungur með fjölskyldu sinni til Belgrað. Þau voru fátækt verkafólk og faðir hans féll á vígvellinum í fyrri heimsstyrjöldinni árið 1914. Knattspyrnuhæfileikarnir komu snemma í ljós og hætti Tirnanić ungur í skóla til að einbeita sér að fótboltanum.

Hann gekk til liðs við stórliðið BSK Belgrað árið 1927 og lék fyrir það 500 leiki og skorað 527 mörk að talið er. Hann varð fimm sinnum júgóslavneskur meistari með liðinu. Á seinni árum ferilsins skipti hann ört á milli liða í júgóslavnesku deildinni og stoppaði ekki lengi á hverjum stað og lagði loks skóna á hilluna árið 1943.

Landsliðsmaðurinn
Tirnanić lék fimmtíu landsleiki á árabilinu 1929 til 1940 og skoraði tólf mörk. Júgóslavía tók aðeins þátt í einni úrslitakeppni HM á þessum árum, fyrstu heimsmeistarakeppninni í Úrúgvæ árið 1930. Þar tók hann þátt í öllum þremur leikjum júgóslavneska liðsins og skoraði fyrsta mark þess í keppninni, í óvæntum 2:1 sigri á Brasilíu. Leikurinn fór fram daginn áður en Tirnanić varð tvítugur og komst hann því í fámennan flokk táninga sem skorað hafa á HM.

Árið 1935 var hann í sigurliði Júgóslavíu í Balkan-bikarnum, sem var keppni þjóða á Balkanskaga.

Þjálfarinn
Tirnanić kom að þjálfun júgóslavneska landsliðsins með hléum frá 1946-61. Á þeim tíma keppti Júgóslavía tvisvar í úrslitakeppni HM, í Sviss 1954 og Svíþjóð 1958. Í bæði skiptin féll liðið úr leik í fjórðungsúrslitum á móti Vestur-Þjóðverjum. Hann stýrði einnig júgóslavneska liðinu sem fékk silfurverðlaunin á fyrstu Evrópukeppninni árið 1960.

Júgóslavar lögðu ekki síður áherslu á knattspyrnukeppni Ólympíuleikanna en hin stórmótin. Tirnanić stýrði liði sínu á þremur slíkum leikum: ÓL 1952, ÓL 1956 og ÓL 1960, en í þeim síðastnefndu hreppti liðið gullverðlaunin.

Hann lést árið 1992 í Belgrað.

Heimildir

Serbneskir knattspyrnumenn
Júgóslavneskir knattspyrnumenn

Aleksandar Tirnanić


Juan Carlos Arellano (* 24. Juni 1943 in Colonia, Uruguay) ist ein uruguayischer Künstler.

Arellano erwarb 1989 einen Abschluss am Instituto Normal de Enseñanza Técnica in Montevideo. Bis 1997 arbeitete er als Dozent. Er nahm an zahlreichen Kunstaktionen sowie Einzel- und Gemeinschaftsausstellungen in Colonia teil. 1995 war er mit einer Skulptur am vom Museo de San José in Kooperation mit der Intendencia Municipal von San José ausgerichteten XXIV. Salón de Artistas Plásticas del Interior beteiligt. 1998 stellte er auch in Buenos Aires aus. Der in Colonia lebende Arellano wurde 1999 von der dortigen Intendecia Municipal für seine Skulptur Perfil del Río im Rahmen des Salón de Artes Plásticas del Interior mit dem städtischen Preis ausgezeichnet.

Literatur
 Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya von Miguel Ángel Campodónico, Librería Linardi y Risso, 2003, S. 30

Person (Colonia del Sacramento)
Bildender Künstler (Uruguay)
Uruguayer
Geboren 1943
Mann

Juan Carlos Arellano


Lupta de pe valea Uzului a fost o acțiune militară de nivel tactic desfășurată pe Frontul român, în timpul campaniei din anul 1916 a participării României la Primul Război Mondial. Ea s-a desfășurat în perioada 1/14-14/27 octombrie 1916 și a avut ca rezultat victoria forțelor române ale Diviziei 7 Infanterie, aflate în defensivă, împotriva celor ale Diviziei 39 Infanterie Honvéd a Puterilor Centrale, aflate în ofensivă. Lupta a făcut parte din Operația de apărare a trecătorilor Carpaților.

Trupele austro-ungare ale Corpului VI Armată Austro-Ungar, conduse de Ludwig von Fabini, au încercat să forțeze valea Trotușului prin văile laterale superioare. Aflată în apărare, Divizia 7 Infanterie a Armatei Române a constituit două grupări, Uz și Ghimeș, cărora le-a încredințat defensiva văii Uzului și respectiv, accesul în valea superioară a Trotușului.

După ce atacul trupelor austro-ungare a început la 1/14 octombrie 1916, sub presiunea Diviziei 39 Infanterie Honvéd, la 7/20 octombrie trupele române au cedat teren și au pierdut satul Poiana Uzului, cheia dispozitivului Diviziei 7 Infanterie. În urma unor atacuri succesive, sprijinite indirect de Grupul Ghimeș, Grupul Uz a reușit în ziua de 14/27 octombrie recâștigarea poziției pierdute, ceea ce a dus la retragerea trupelor inamice pe linia de frontieră.

În paralel, în regiunea de confluență cu Trotușul a râurilor Sulța și Ciobănuș, Grupul Ghimeș a susținut lupte la Agăș și Goioasa împotriva Diviziei 61 Infanterie austro-ungară.

La 29 octombrie 1916, ca urmare a unor rapoarte de informații care precizau că trupele imperiale ruse trebuiau să execute o lovitură spre Miercurea Ciuc, ce ar fi avut ca efect spargerea Armatei 1 austro-ungare în două, precum și din cauza incapacității Corpul VI Armată austro-ungar de a-și atinge obiectivele de luptă și a hotărârii trupelor române de a rezista pe linia frontierei, comandantul Arthur Arz von Straussenburg a ordonat lui Ludwig von Fabini să ocupe poziții defensive. În intenție, operațiunile ofensive pe flancul de sud ar fi urmat să fie reluate doar după reorganizarea unităților din linia întâi, unități care urmau să primească întăriri.

Contextul

Date geografice
Munții Ciucului se învecinează la nord cu Munții Hășmaș și cu Munții Tarcău, ei fiind despărțiți de aceștia de râul Trotuș și legați de Munții Hășmaș prin Pasul Ghimeș, iar de cei ai Tarcăului prin Pasul Ghimeș-Palanca. La vest se află Depresiunea Ciucului, în sud-vest Depresiunea Cașinului Nou, iar în partea de sud Munții Bodoc, de care sunt legați prin Pasul Cașin. Tot la sud se află Munții Nemira, de care sunt legați prin Pasul Cărpineni, ei fiind despărțiți mai întâi de râul Bărzăuța cu obârșia sa Apa Lină și mai apoi de râul Uz.

Dintr-o lungă și sinuoasă culme principală care constituie cumpăna apelor dintre bazinele hidrografice ale Oltului și Trotușului, având o orientare generală pe direcția NV-SE, se desprind puternice culmi secundare în partea de nord a masivului:
 una spre nord: Petru – Comiat, din care se bifurcă două culmi distincte, anume Comiat – Popoiu și Comiat – Cotumba;
 două spre spre est: Viscolul – Cărunta (1517 m) și Agăș – Gura Muntelui (sau Șoiul Mare, 1553 m) – Lapoș, unde se află cele mai mari înălțimi ale întregului masiv;
 una spre sud-vest: Viscolul – Alexandru.

Culmile secundare estice din partea de nord a Munților Ciucului sunt interfluvii majore, între câțiva afluenți importanți ai Trotușului: Ciugheș – Sulța, Sulța – Ciobănuș, Ciobănuș – Uz. Afluenții prin văile lor, laterale în raport cu culmea principală, traversează munții și oferă acces spre valea Trotușului. În epocă, văile care oferă acces spre valea Trotușului (inclusiv cele aflate spre sud: Dofteana, Oituz, Slănic și Cașin) erau prevăzute cu șosele mai bune sau mai mediocre și unele chiar cu căi ferate particulare, pentru exploatarea pădurilor.

Valea Trotușului este o importantă cale de comunicație, fiind în epoca respectivă poarta de intrare cea mai uzitată pentru trecerea dintre Ardeal și Moldova. Valea avea un rol strategic și era străbătută pe tot parcursul ei de o șosea și o cale ferată, care lega căile ferate din Moldova prin pasul din regiunea Ghimeș cu cele din Transilvania. Pe o lungime de aproape 50 de km, șoseaua mergea pe atunci aproape paralel cu frontiera de stat a Regatului României, depărtându-se puțin de aceasta, ea aflându-se la o distanță de circa 5-15 km de graniță. Împreună cu drumul ce trece prin Pasul Tulgheș, aceste artere de transport reprezentau în trecut singurele căi de comunicație din regiunea Carpaților Orientali dintre Transilvania și Regat care, datorită înălțimii lor relativ reduse, puteau fi exploatate din punct de vedere militar cu mare randament pentru transportarea artileriei grele și pentru convoaie auto sau hipo. De asemenea, ele erau singurele care făceau legătura dintre Regatul României și Austro-Ungaria din această zonă muntoasă, prin intermediul cărora se puteau angaja efective armate mai mari, mai ales că de-a lungul acestora existau aglomerări umane și implicit resursele necesare pentru susținerea coloanelor militare.

Din cauza climatului rece și umed, precum și a norilor aduși de vânt și a ceții care se ridica în văi, mai multe puncte de observație din zonă care se aflau la cote înalte nu puteau fi folosite în scop militar. O eventuală rețea de supraveghere s-ar fi putut realiza numai cu mare dificultate. În afara văii Trotușului, s-ar fi putut aventura doar detașamente mici, care să se deplaseze pe piste incerte, conduse doar de ghizi siguri. De asemenea, cu excepția văii Trotușului, la sud de pasul din regiunea Ghimeșului, numai văile Ciobănușului și Uzului sunt suficient de permeabile, pentru a putea fi folosite militar pentru câștigarea supremației în zona Comănești, asupra văii Trotușului. Din cele mai vechi timpuri valea râului Uz a constituit o cale de legătură cu Transilvania. Această cale, folosită mai puțin în vremuri de pace, a fost folosită foarte intens în timpul războaielor.

Date militare
Ca urmare a bătăliilor de la Sibiu și de la Brașov de la sfârșitul lunii septembrie și respectiv începutul lunii octombrie, Armatele 1 și 2 române au fost obligate să se retragă din Transilvania în Vechiul Regat, presate de Armata a 9-a germană. În acest context, în aripa dreaptă a dispozitivului român Armata de Nord a trebuit să se plieze manevrelor făcute de vecinii săi, având misiunea de a întârzia Armata 1 austro-ungară printr-o retragere treptată. După ce s-a retras din Transilvania, Armata de Nord a ocupat crestele Munților Moldovei și trecătorile lor. La 1/14 octombrie aproape toate unitățile armatei erau dispuse pe frontieră, în pozițiile fortificate construite înainte de invazia Transilvaniei.

În acest context, Divizia 7 Infanterie (comandată de către generalul Ioan Istrate) a ocupat pozițiile vecine pasului Ghimeș-Palanca ce domină valea Trotușului până la valea Uzului, inclusiv. Aici divizia a constituit două grupuri de acoperire, numite "Ghimeș" și "Uz" (vezi mai jos și Ordinea de bătaie a Diviziei 7 Infanterie). Marea unitate era într-o formă bună, în pofida retragerii din bazinul transilvan. Unitățile sale nu avuseseră parte de luptele îndelungate duse de la începutul Marelui Război, erau bine înarmate și în același timp, bine echipate pentru operațiunile de munte. În plus, moralul trupei era la cote înalte, în pofida replierilor făcute după un marș care păruse victorios. Trupa avea încredere în comandanții săi și era sigură că inamicul, deși mușcase din teritoriul național, nu va depăși linia de fortificații.

Misiunea Armatei 1 austro-ungare a fost aceea de a asigura spatele trupelor germane, în cazul unor atacuri venite dinspre nord-est. Cu acest scop, ea trebuia să ajungă să stăpânească în cel mai scurt timp posibil creasta principală a Carpaților, menținând legătura la dreapta cu trupele amice. În plus, similar Armatei 9 germane, trebuia să preia controlul asupra trecătorilor montane mai înainte de a debușa în România.

În cadrul acestei armate, Corpul XXI Armată austro-ungar a înaintat spre văile superioare ale Bicazului și Bistricioarei, iar Corpul VI Armată austro-Ungar s-a axat spre valea Trotușului. Aflat sub comanda lui Ludwig von Fabini, Corpul VI Austro-Ungar a primit misiunea de a ataca cu cele două divizii ale sale (Divizia 61 Infanterie austro-ungară și Divizia 39 Infanterie Honvéd) trecătorile Ghimeș și Uz, pentru a debușa spre valea Trotușului prin văile laterale superioare. Dat fiind că zona de delimitare dintre Armata 1 austro-ungară și Armata 9 germană era situată pe valea Uzului, trupele lui Fabini au fost responsabile și de păstrarea contactului cu cele mai apropiate unități ale germanilor (aflate sub comanda lui Schmettow pe valea Oituzului).

La 29 septembrie/12 octombrie 1916 a început în aripa stângă a Armatei de Nord bătălia pentru trecătorile Moldovei, care s-a propagat ulterior pe toată lungimea frontierei muntoase, până la valea Dornei.

Preludiul

Datorită faptului că pătrunderea directă prin pasul Ghimeș impunea dificultăți suplimentare (acesta fiind bine apărat) și lungea prea mult linia de pătrundere, generalul Fabini a ales să atace prin văile laterale. Cu acest scop, i-a dat aripii stângi formată din Divizia 61 Infanterie austro-ungară (aflată sub comanda generalului Konrad Grallert von Cebrów) misiunea de a ataca împărțită în două coloane, folosindu-se de valea Sulței spre Agăș și de valea Ciobănușului spre Goioasa. Aripii drepte, formată din Divizia 39 Infanterie Honvéd (aflată sub comanda generalului Blasius Dáni von Gyarmata) i-a ordonat să înainteze pe valea Uzului.

La rândul său, Divizia 7 Infanterie a destinat Brigăzii 14 Infanterie apărarea directă a văii Trotușului, iar Brigăzii 13 Infanterie apărarea văilor Ciobănuș și Uz. Cu o parte din trupe trimise în Bucovina, marea unitate se baza pe plan local pe un total de 14 batalioane de infanterie. Acestora li se alăturau Regimentele 4 și 8 Artilerie, dispunând de tunuri ușoare de campanie și Regimentul 7 Roșiori, cu 4 escadroane.

Profitând de faptul că văile erau despărțite de șiruri de munți și coloanele inamice nu aveau astfel legătură între ele, generalul Istrate a decis să apere terenul cu Divizia 7 Infanterie contraatacând, pentru a bate coloanele inamice pe rând. Cu acest scop, a ordonat Grupului Uz să reziste pe poziții și să nu cedeze terenul decât pas cu pas, urmând ca acțiunea ofensivă să fie susținută de Grupul Trotuș.

Lupta

1/14-7/20 octombrie
Pozițiile ocupate de Grupul Uz au fost atacate de trupele Diviziei 39 Infanterie Honvéd în zilele de 1/14-2/15 octombrie. În centru, pe vale, Regimentului 27 infanterie împreună cu o baterie a Regimentului 8 Artilerie au împiedicat inițial inamicul să facă mari progrese. Regimentului 15 Infanterie, aflat în rezerva Grupului Uz cu un batalion la Poiana Uzului și cu două batalioane la Dărmănești, i s-a ordonat să ocupe la 4 km nord-vest de Dărmănești cu un batalion cota 609, în dimineața zilei de 3/16 octombrie și cu celelalte două batalioane, Plaiul Mândroaia. La 4/17 octombrie, batalionul aflat la cota 609 a atacat și a cucerit Obcina Lăpușului (vezi), unde a organizat o poziție de apărare menținută până la 8/21 octombrie și de unde a executat acțiuni de recunoaștere pe văile Ciobănușului și Uzului.

Cu toate acestea, folosindu-se de întreaga sa forță, Divizia 39 Infanterie Honvéd a silit trupele române să cedeze teren și a reușit să ocupe la 7/20 octombrie Poiana Uzului, cheia dispozitivului Diviziei 7 Infanterie, de unde militarii români s-au retras spre Sălătruc. În aceeași zi, generalul Ion Istrati a decis să atace cu grupurile Uz și Ghimeș pozițiile Diviziei 39 Infanterie Honvéd (1916-1918), pentru a respinge trupele maghiare peste vechea frontieră. Atacul Grupului Uz a fost programat să se desfășoare atât de front de-a lungul văii, cât și pe flancuri, de pe înălțimi.

Pentru atacul înălțimii Nemirei, aflată în stăpânirea trupelor inamice, au fost destinate astfel trei companii, care au atacat în aceeași zi de 7/20 octombrie.

8/21-13/26 octombrie
Dispozitivul de atac al Grupului Uz, destinat să intre în acțiune în data de 8/21 octombrie, a fost constituit în linia întâi de 4 companii ale Regimentului 15 Infanterie, comandate de către maiorul Ștefan Mihăileanu, în linia a doua de patru companii ale Regimentului 27 Infanterie, comandate de către locotenent-colonelul Gabriel Niculescu, iar în linia a treia de alte două companii ale Regimentului 15 infanterie, aflate sub comanda locotenent-colonelului Teodor Pirici. Atacul s-a desfășurat conform programării în ziua de 8/21 octombrie între orele 7:30 si 16. Rezistând cu îndârjire, trupele inamice au situat în centrul apărării lor o redută construită inițial de români de-a curmezișul văii Uzului, situată la vest de satul Poiana Uzului, astfel că atacul declanșat nu a condus la obținerea unor rezultate deosebite.

La 10/23 octombrie la ora 16 a început un nou atac pentru recucerirea satului Poiana Uzului de la trupele ungare. Cu acest scop, localitatea a fost atacată frontal de către Batalionul 2 din Regimentul 15 Infanterie. Asupra flancului stâng inamic au manevrat doua companii ale Regimentul 27 Infanterie. Flancul drept a fost învăluit de către alte patru companii românești (din care două ale Regimentului 15 Infanterie), iar câte un batalion din Regimentele 15 (Batalionul 1) și 27 Infanterie au constituit un detașament de întoarcere. Deși coloana centrală a reușit să pătrundă în marginea estică a satului Poiana Uzului, datorită rezistenței inamice manevra de învăluire nu a avut succes.
Încurajat de succesul defensiv, comandantul Corpului VI Austro-Ungar, Ludwig von Fabini, a trimis din nou Divizia 61 Infanterie austro-ungară să atace Ghimeșul, în timp ce artileria sa a atacat Goioasa, fără ca aceste atacuri să se poată însă dezvolta cu succes. Decizia urma astfel să se ia pe valea Uzului, unde succesul trupelor ungare ar fi urmat să-i deschidă drumul și generalului Konrad Grallert von Cebrów.

La 11/24 octombrie, la Comănești, sub comanda locotenent-colonelului Cătănescu, Divizia 7 Infanterie a constituit un detașament format din trei batalioane ale Regimentului 16 Infanterie. Misiunea de luptă încredințată acestui detașament ("Lapoș") a fost aceea de a de a înfrânge rezistența inamică de pe muntele Lapoș, pentru a ajunge la Poiana Lapoșului, și a coborî în valea Uzului, astfel încât să cadă în spatele poziției inamice de la Poiana Uzului. În același timp cu desfășurarea manevrei respective de către Detașamentul Lapoș, trupele române urmau să declanșeze un nou atac frontal pe valea Uzului.

Pornit în marș spre Poiana Lapoșului, Detașamentul Lapoș a întâmpinat o opoziție semnificativă, ceea ce l-a făcut să înainteze cu dificultate. Astfel, în timp ce bombarda tunelul Goioasa, inamicul a făcut recunoașteri ofensive pe stânga Trotușului. Întâlnind trupele detașamentului, acestea au opus rezistență inamicului și au trebuit să contraatace, pentru a respinge trupele atacatoare. În același timp, atacul frontal al românilor s-a dezvoltat și acesta mai mult spre stânga, trupele române reușind să ocupe Nemira.

14/27 octombrie
Într-un atac frontal, desfășurat la 14/27 octombrie sub comanda colonelului Gherculescu, Regimentul 4 Vânători a asaltat puternica poziție inamică de la Poiana Uzului, cu Companiile 1 și 2 înaintând în timp ce cântau "La arme !". Spre seară, trupele regimentului au reușit să-l scoată pe inamic din pozițiile sale înaintate. Noaptea, Companiile 3 și 4 au ocupat lucrările de fortificație de la Poiana Uzului, cucerind reduta și capturând întreaga garnizoană.

Drept efect al asigurării cheii întregului dispozitiv al Diviziei 7 Infanterie, aflat la Poiana Uzului, inamicul s-a retras pe tot frontul. Acesta a lăsat pe teren un mare număr de morți, un mare număr de prizonieri și o cantitate mare de material de război. În același timp, soldații Regimentului 4 Vânători au continuat să împingă inamicul până la Poiana Lapoș.

Epilogul
Cu toate că Detașamentul Cătănescu (Lapoș) nu a reușit să coboare în valea Uzului, Divizia 39 Infanterie Honvéd ungară a suferit o înfrângere simțitoare. Trupele inamice au trebuit astfel să se retragă pe linia de frontieră, ceea ce a pecetluit câștigarea luptei defensive de către trupele române și înfrângerea acțiunii ofensive de forțare a văii Trotușui prin văile laterale nordice, a Corpului VI Austro-Ungar. Epuizat de lupte și cu ambele divizii dezorganizate, inamicul nu a mai făcut decât mici atacuri locale, respinse de artileria română.

Cauzele acestui dublu eșec al marii unități maghiare, atât de a-și atinge obiectivele cât și acela adus de retragerea ei, au fost complexe. Printre ele s-au aflat, conform analizei efectuate de von Fabini, alături de starea de sănătate precară a comandantului ei (ceea ce l-a făcut în mare măsură pe von Gyarmata incapabil să comande, după intrarea diviziei în valea Uzului), superioritatea numerică a trupelor române. Superiorul său Von Arz nu a fost de acord însă cu această opinie, punând eșecul în principal pe seama lui Blasius Dáni von Gyarmata. Înaltul Comandament al Armatei Austro-Ungare i-a dat dreptate lui Von Arz, drept care a efect al incapacității Diviziei 39 Infanterie Honvéd de a-și atinge obiectivele de luptă și al retragerii ulterioare a acesteia, von Gyarmata a fost transferat la Budapesta în aceeași lună.

Prețul acestei victorii a fost însă reprezentat pentru Divizia 7 Infanterie (incluzând pierderile suferite în luptele desfășurate la Agăș și Goioasa) de 14 ofițeri și 446 soldați morți, 4 ofițeri și 1463 de soldați dispăruți și 33 de ofițeri și 2183 de soldați răniți.

În plan strategic, în timp ce trupele române se întăreau în poziții favorabile în munți de-a lungul întregii frontiere, până la sfârșitul lunii octombrie Înaltele Comandamente austriac și german au realizat că nu va putea fi pusă în practică o trecere imediată peste Carpații Orientali. Neavând efectivele și suportul logistic necesare pentru a permite tuturor celor trei armate ale Puterilor Centrale să invadeze România concomitent și în plus, dat fiind că dacă ar fi atacat în Carpații Răsăriteni, trupele Armatei 1 austro-ungare ar fi ar fi avansat divergent în raport cu Armata 9 germană și cu trupele lui von Mackensen, Armata 1 astro-ungară a primit misiunea – conform lui Michael B. Barret "de neînvidiat", de a apăra Carpații Orientali și de a proteja spatele și flancul estic al Armatei 9 germane.

La 29 octombrie 1916, ca a unor rapoarte de informații precum că trupele imperiale ruse ar urma să execute o lovitură spre Miercurea Ciuc, ce ar fi avut ca efect spargerea Armatei 1 austro-ungare în două, precum și ca urmare a incapacității Corpul VI Armată austro-ungar de a-și atinge obiectivele de luptă și a hotărârii trupelor române de a rezista pe linia frontierei, comandantul Arthur Arz von Straussenburg a ordonat lui Ludwig von Fabini să ocupa poziții defensive. În intenție, operațiunile ofensive pe flancul de sud urmau să fie reluate doar după reorganizarea unităților din linia întâi, care urmau să primească întăriri. Pentru a nu permite trupelor române să afle că trupele Corpului VI Armată austro-ungar trecuseră în defensivă, eșalonul superior al acestuia a ordonat efectuarea de raiduri și patrulări.

La 14/27 noiembrie 1916, Divizia 7 infanterie a fost scoasă din dispozitivul Armatei de Nord, a fost concentrată în raionul Onești și de aici a fost deplasată cu trenul spre București, pentru a participa la apărarea acestuia.

Apărarea văii Uzului a fost preluată astfel de către trupele ruse.

In memoriam
Despre aceste lupte defensive duse de trupe Armatei de Nord, Alexandru Marghiloman a scris:

După ce trupele austro-ungare au fost respinse dincolo de frontieră, preotul confesor Victor Gervescu a ridicat la sfârșitul anul 1916 la Sălătruc o bisericuță stabilă de lemn fasonat. Acesteia i-a pus inscripția: "În memoria eroilor căzuți în Valea Uzului din Regimentul Nr. 15 Infanterie" și lăcașul de cult a deservit trupele care veneau la rezervă pentru câteva zile.

Un loc de înhumare pentru cei căzuți în Primul Război Mondial a fost creat în zona satului Poiana Uzului, în punctul numit "Vadu Rău". Acesta a fost desființat în perioada interbelică, osemintele de aici fiind mutate în Cimitirul eroilor din Comănești.

Referințe

Bibliografie
 Barrett, Michael B.; Preludiu la Blitzkrieg: campania austro-germană în România - 1916; Editura Militară; București; 2016; ISBN 978-973-32-1021-4
 Kirițescu, Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României- Ediția a III-a, vol. I; Editura Științifică și Enciclopedică; București; 1989; ISBN 973-29-0048-2; pp. 399-400
  Flipo, J. (capitaine) & Vitez, Libor (major); Une opération de guerre de montagne (Carpathes 1916); Revue Militaire Française, 96' année nouvelle série, tome dix-neuvième, janvier-mars 1926; pp. 215-241
 Otu, Petre; Regimentul 15 Războieni - File dintr-o istorie eroică; Ed. A92; Iași; 1996

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial
Istoria județului Bacău

Lupta de pe valea Uzului (1916)