ෆෝබෝස් (පද්ධතිමය නම් කිරීම : Mars I)  යනු අඟහරුගේ චන්ද්‍රයන් දෙදෙනාගෙන් විශාලතම සහ සමීපතම චන්ද්‍රයා වේ. (අනිත් චන්ද්‍රයා වනුයේ ඩෙයිමොස්ය - Deimos) එය නම් කරන ලද්දේ ග්‍රීක දෙවියකු වන සහ එරස් (Ares) දෙවියාගේ පුතෙකු වන ෆෝබෝස් (භීතිය යන අරුත) නමිනි. කුඩා නොහැඩ වස්තුවක්වන ෆෝබෝස් අඟහරු ග්‍රහයාගේ මධ්‍යය සිට 9377km(5823mi) ඉහළින් කක්ෂගත වී ඇති අතර අනෙකුත් කිසිම ග්‍රහලොවක චන්ද්‍රයා මෙතරම් මව් ග්‍රහලොවට සමීපව පිහිටා නැත.

ෆෝබෝස්ගේ භෞතික ලක්ෂණ

ෆෝබෝස් යනු සෞරග්‍රහ මණ්ඩලයේ ග්‍රහයන් අතුරින් අඩු ආලෝක  පරාවර්තනයක් සිදුවන වස්තූන්ගෙන් එකකි. වර්ණාවලීක්ෂකව එය D  ගණයේ ග්‍රහකයකට සමාන වේ. කාබනීකෘත කොන්ඩ්‍රයිට් වැනි ද්‍රව්‍යයකින් එය  සංයුක්ත වේ. ෆෝබෝස්ගේ ඝනත්වය ඉතා අඩු බැවින් එය ඝන පාෂාණයක් විය නොහැකිය. නමුත් එය සැලකියයුතු තරම්  සවිවර බවකින්  යුක්තය. මෙම ප්‍රතිඵල වලින් යෝජනා වූයේ ෆෝබෝස්  සතුව අයිස් සංචිතයක් තිබිය හැකි බවය. වර්ණාවලි  නිරීක්ෂණ මඟින් එහි  මතුපිට  regolith  ස්ථරයේ සජල බවක්  නොමැති බව පෙන්නුම් කළත් regolith ස්ථරයට යටින් අයිස් තිබිය හැකි බවට වූ මතය බැහැර කළ නොහැකිය.
ෆෝබෝස් හා ඩෙයිමෝස්  වටා ඉතා සිහින් දුවිලි වළලු ඇති බව‍ට දිගු කාලයක් තිස්සේ අනාවැකි පළ කෙරුණු නමුත් අද වනතුරු ඒවා නිරීක්ෂණය කිරීමට  හැකි වී නැත. අඟහරු විශ්ව ගවේෂකයා මඟින් ගත් ඡායාරූප වලින් පෙනී යන්නේ ෆෝබෝස්ගේ ඉතා සියුම් අංශු  සහිත regolith ස්ථරය මීටර 100 ක් වත් ඝනකම්ිය හැකි බවයි.  එය අනෙක් වස්තූන් සමඟ ගැටීම නිසා එහි ආවාට ඇති වී තිබේ.එහෙත් ගුරුත්වයක් නොමැති තරම් වන ෆෝ‍බෝහි ද්‍රව්‍ය ඇලී  පවතින්නේ කෙසේ දැයි පැහැදිලි කළ නොහැකිය.
ෆෝබෝස් ගෝලාකාර නොවන අතර එහි පරිමාණයන් 27 X 21.6 X 18.8 km  වේ. එහි හැඩය නිසා පමණක් එහි මතුපිට ගුරුත්වාකර්ෂණය 210%  වෙනස් වේ. අඟහරු ග්‍රහයාගේ උදම් බලය නිසා මෙම වෙනස දෙගුණයකටත් වඩා වැඩිවේ . (450% ක් දක්වා)
ෆෝබෝස් චන්ද්‍රයාගේ ආවාට බොහෝ ගණනක් දැකිය හැකිය.ඉන් වඩාත් කැපීපෙනෙන පෘෂ්ඨික ලක්ෂණය වන්නේ ස්ටික්නි ආවාටයයි. ස්ටික්නි යනු  ඇසැප් හෝල්ගේ බිරිඳගේ නමයි.

ස්ටික්නි ආවාටය ඇති වීමට බලපෑ ගැටීම් වලින් ෆෝබෝස් කැබලි වී යන්නට ඉඩ කඩ තිබුණි.
ෆෝබෝස්ගේ අමුතු හැඩයක් ඇති පෘෂ්ඨය මත කාණු දක්නට ලැබෙන අතර ඒවා මීටර 30 කට අඩු ගැඹුරකිනුත්, මීටර 100 – 200 දක්වා  පළලකිනුත්, කිලෝමීටර් 20 ක පමණ දිගකිනුත් යුක්තය. ස්ටික්නි ආවාටය සෑදීමට මුල් වූ ඝට්ටනය නිසා මෙම කාණු සෑදෙන්නට ඇති බවට මුලදී අනුමාන කෙරිණි. නමුත් මාර්ස් එක්ස්ප්‍රස් අභ්‍යාවකාශ යානයේ  දත්ත විශ්ලේෂණයෙන් පසු  හෙළි වුයේ මෙම කාණු  ස්ටික්නි ආවාටයට සමාන්තර කාල වකවානු තුළ ඇති වූ ඒවා  නොවන බවය. ඒවා ෆෝබෝස්ගේ කක්ෂයේ ප්‍රධාන  අග්‍රය (APEX) වෙතට රුස් වී ඇත. අඟහරු සමඟ ගැටෙන  ද්‍රව්‍ය අභ්‍යවකාශයට විසිවීම නිසා ෆොබොස්ගේ පෘෂ්ඨය මත මෙම කාණු හෑරෙන්නට ඇත.
මෙලෙස සෑදුනු කාණු ආවාට දම්වැලක පුරුක් මෙන් එකට ඈදි ඇති අතර ෆෝබෝස්ගේ අග්‍රය වෙත යත්ම ඒවා ක්ෂය වී යයි. ඒවායේ වයස සැලකිල්ලට ගනිමින් මෙම කාණු කණ්ඩායම් 12 කට කාණ්ඩ කර තිබේ. ඒවා මඟින් අඟහරුගේ ඝට්ටන අවස්ථා 12 ක් නිරූපනය කෙරේ.

සුවිශේෂී කායිඩන් උල්කාව, ෆෝබෝස්ගේ කැබැල්ලක් වන්නට ඇති බවටද මතයක් පැවතුණි.එහෙත්  එය ද සහතික කිරීමට අපහසු  වී ඇත්තේ ෆෝබෝස් ගේ සංයුතිය පිළිබඳව සොයා ගෙන ඇති කරුණු අල්පයක් වන බැවිනි

කාක්ෂික ගති ලක්ෂණ
මවු ග්‍රහයාට අසාමාන්‍යය  ලෙස සමීප පෝබෝස්හි කාක්ෂික අසාමාන්‍යය ලෙස ආචරණ කර ඇත. පෝබෝස්හි දී පෘථිවියේ දී සඳ දකිනවාට වඩා 2500 වාරයක් දීප්තිමත්ව හා 6400 වාරයක් විශාලව අඟහරු දැකිය හැක. එහි ආකාශ අර්ධ ගෝලයෙන් ¼ ක් අඟහරු අයත් කරගනී.

පෝබෝස් අඟහරු වටා අනුරූප අරයට අඩු කාක්ෂික අරයක් සහිතව භ්‍රමණය වන අතර එනම් එය අඟහරු භ්‍රමණය වනවාටත් වඩා සීඝ්‍රයෙන් අඟහරු වටා භ්‍රමණය වේ. එබැවින් එය බටහිරින් නැඟි සාපේක්ෂව වේගයෙන් අහස හරහා චලනය වේ. (පැය 4 මි.15 හෝ ඊට අඩුවෙන්) අනතුරුව නැගෙනහිරින් බැසයයි. දළ වශයෙන් දිනකට දෙවරක් මෙය සිදු වේ. (සෑම පැය 1 මි.6කට වරක්) එය මතුපිටට ආසන්න හා සමක කාක්ෂිකයක් සහිත බැවින් අක්ෂාංශ 700 4' ට ඉහල දී ක්ෂිතිජයෙන් ඉහල එය දැකගත නොහැක.

අඟහරුගේ සමකයේ දී දැකගත හැකි පරිදි පෝබෝස් පෘථිවිය මත දී පුර සඳ මෙන් 1/3 ක කෝණික විෂ්කම්භයක් ඇත. ඉහල අඟහරු අක්ෂාංශවලදී ඔවුන් යම් ආකාරයකින් පෝබෝස් ගෙන් දුරස් වන බැවින් කෝණික විෂ්කම්භය තවදුරටත් අඩු වේ. එහි දෘශ්ඨියේ විශාලත්වය 45% ක් දක්වා එය හිසට උඩින් ගමන් කිරීමේ දී විචලනය විය හැක. ඒ එහි අහරු පෘෂ්ටයට ඇති සමීපය නිසාය. උදාහරණයක් ලෙස සමකයේ නිරීක්ෂකයකුට පෝබෝස් නැඟීමේ දී 0.140ක් ලෙස දුටුව ද එය මුදුන් වීමේ දී 0.200 දක්වා ප්‍රසාරණය වේ. සංසන්දනයක් ලෙස ඒ වන විට අඟහරු අහසේ හිරුගේ දෘශ්ඨි ප්‍රමාණය 0.350 ක් වේ.

අඟහරුවල දී දිස්වන පරිදි පෝබෝස් කලා සඳහා 0.3191 කල් ගතවේ.

අඟහරු මතුපිට සිටින නිරීක්ෂකයකු චන්ද්‍රයා හිරු හරහා ක්‍රමානුකූලව ගමන් කිරීම් දකිනු ඇත. එය සූර්ය තැටිය ආවරණයට තරම් ප්‍රමාණවත් ලෙස විශාල නොවන බැවින් පූර්ණ ග්‍රහණයක් සිදු කළ නොහැක. මේවායින් කිහිපයක් Opportunity රෝවරය මඟින් ඡායාරූපගත කෙරුණි. මෙම ගමන් කිරීම්වලදී පෝබෝස්ගේ සෙවනැල්ල අඟහරු මත තදින් වැටී තිබෙනු අභ්‍යවකාශ යානා කිහිපයක් මඟින් ඡායාරූපගත කෙරිනි.

අනාගත විනාශය
පොබෝස්ගේ පහත කාක්ෂිකයෙන් ඇඟවෙන්නේ අනාගතයේ දී එය ක්‍රමයෙන් විනාශ වී යනු ඇති බවයි. උදම් බල එහි කාක්ෂිකය කුඩා කරයි. වර්තමානයේ එය සියවසකට 1.8 හා සීඝ්‍රතාවයකිනි. ඒ අනුව වසර මිලියන 30- 80 කට පසු එය අඟහරු මතුපිට ගැටීම හෝ ග්‍රහ වළල්ලක් මතට කඩා වැටීම සිදු වනු ඇත. පෝබෝස්ගේ අක්‍රමවත් හැඩය හා එය ස්ඵටික ව්යුලහයන් එක මත එක තැබීමෙන් ගොඩනැ‍ඟෙන ආකාරයේ (මෝර් - කූලොම්බ් වස්තුවක්) භංගුරමය වස්තුවක් බව දැන සිටිය ද උදම් බලවලට පින්සිදුවන්නට පෝබෝස් දැනට ස්ථාවර බව ගණනය කර ඇත.

නමුත් පෝබෝස්ගේ කාක්ෂික අරය 2000km ට මදක් ඔබ්බට සිට 7100km දක්වා අගයකට පහත වැටුණු විට එය භංගුර වස්තුවක් සඳහා රූක් සීමාව( Roche Limit) පසු කරන අතර ඉන්පසු බිඳ වැටී අඟහරු වටා කෙටි කල් පවතින වළලු පද්ධතියක් ඇති කෙරෙන අතර ඒවා ද සෙමෙන් අඟහරු වෙතට සෙමෙන් සර්පිලනය වනු ඇත.

මූලාශ්‍ර

තාරකා විද්‍යාව
අඟහරු
අඟහරුගේ චන්ද්‍රයෝ

ෆෝබෝස්


Tamo daleko este un cântec popular sârbesc care a fost compus pe insula grecească Corfu, în 1916, pentru a comemora retragerea Armatei sârbe prin Albania în timpul Primului Război Mondial. Acesta începe solemn într-o cheie minoră și simbolizează speranța. Există mai multe variante ale cântecului, toate terminându-se cu versul "trăiască Serbia!"

Cântecul a devenit foarte popular printre emigranții sârbi după Primul Război Mondial și a fost interpretat la înmormântarea inventatorului sârb Nikola Tesla în ianuarie 1943. Un simbol al culturii și al identității naționale sârbești, a ajuns să fie privit ca o formă de imn național în diaspora sârbă în timpul Războiului Rece, iar unele dintre versurile sale au fost interzise, alături de mai multe alte melodii în Iugoslavia lui Tito, pentru că evocau renașterea sentimentului naționalist sârb. Identitatea compozitorului a rămas subiect de dispută timp de mai multe decenii. În 2008, istoricul Ranko Jakovljević a descoperit că Đorđe Marinković, un muzician amator din satul Korbovo lângă Kladovo, a fost cel care a compus muzica și versurile cântecului în 1916, înregistrând drepturile sale de autor în Paris în 1922. Acesta a trăit în obscuritate până la moartea sa, în 1977. Piesa rămâne populară în rândul sârbilor din Balcani și diaspora. Au fost înregistrate mai multe variante moderne ale cântecului, cea mai cunoscută fiind cea a muzicianului Goran Bregović.

Note

Bibliografie

Cântece din 1916
Greci ai primului război mondial
Serbia în Primul Război Mondial
Cultura sârbă

Tamo daleko


Vladimir Prelog (23 Temmuz 1906, Saraybosna – 7 Ocak 1998), Hırvat - İsviçreli kimyacı. 1975 yılı Nobel Kimya Ödülü sahibi.

Zürih Politeknik Okulu'nda ders veren Vladimir Prelog, yaşam süreçlerinde çok önemli rol oynayan organik moleküllerin stereokimyası konusunda çalışmalar yaptı. Söz konusu niteliklerde gözlenen izomerlik biçimini belirlemek için bir yöntem geliştirip, 1975'te Nobel Kimya Ödülü'nü, aynı yönde çalışmalar yapan John W. Cornforth'la paylaştı. Cahn ve Ingold'la birlikte, stereokimyayla ilgili bir adlandırma sistemi oluşturdu.

Kaynakça

1906 doğumlular
Saraybosna doğumlular
1998 yılında ölenler
Hırvat bilim insanları
İsviçreli kimyagerler
İsviçreli Nobel Ödülü sahipleri
Rusya Bilimler Akademisi'nin yabancı üyeleri
Nobel Kimya Ödülü sahipleri

Vladimir Prelog


Ioan Oltean (al lui George) (n. 1877, Lăureni – d. 6 octombrie  1938, Lăureni) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut în  localitatea Lăureni în anul 1877, Ioan a urmat doar patru clase primare, ocupația sa de bază fiind agricultura. A fost mobilizat în armata austro-ungară în primul război mondial, decedând la data de 6 octombrie 1938.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat titular al cercului electoral  Miercurea Nirajului, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1877
Decese în 1938
Agricultori români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Ioan Oltean (al lui George)


Porus sau Poros (din , Pôros, în limba sanscrită Paurava पुरु), cunoscut în scrierile românești vechi ca Por-Împărat, a fost un rege indian din antichitate, al cărui teritoriu se întindea între râurile Hidaspes și Acesines, în regiunea Pengeab de pe subcontinentul indian. El este considerat de către autorii scrierilor istorice drept un războinic legendar cu calități excepționale. Porus a luptat împotriva lui Alexandru cel Mare în Bătălia de la Hidaspes (326 î.Hr.), care se crede că s-a desfășurat pe locul actualului oraș Mong, Punjab, aflat acum pe teritoriul statului modern Pakistan. Deși nu este menționată în nicio sursă istorică antică indiană, bătălia a fost descrisă de istoricii antici greci, care au prezentat, de asemenea, urmările ei. După înfrângerea și capturarea lui Porus în război, Alexandru l-a întrebat pe regele indian cum ar dori să fie tratat. Porus, deși învins, era un rege viteaz și orgolios și a cerut să fie tratat ca un rege. Alexandru a fost, se pare, atât de impresionat de inamicul său că nu numai că l-a numit satrap al propriului său regat, ci i-a dat în stăpânire un teritoriu mai vast care se întindea către sud-est până la râul Hyphasis (Beas). Porus a murit cândva între anii 321 și 315 î.Hr.

Context istoric

Singura informație disponibilă despre Porus provine din sursele istorice în limba greacă veche. Istoricii au presupus că, pornind de la numele său și de la regiunea pe care ar fi stăpânit-o, Porus trebuie să fi fost un descendent al tribului Puru menționat în Rig Veda.

Istoricul indian Ishwari Prasad a menționat că Porus ar fi fost un Yaduvanshi Shurasena. El a susținut că soldații din avangarda lui Porus purtau un stindard al lui Heracle pe care istoricul antic grec Megasthenes — care a călătorit în India după ce Porus a fost înlocuit de Chandragupta — l-a identificat în mod explicit cu cel al lui Shurasena din Mathura. Acest Heracle menționat de Megasthenes și Arrian a fost identificat de către unii cercetători ca fiind Krishna și de alții ca fratele său mai mare Baladeva, ambii fiind zei venerați în regatul Surasena. Iswhari Prashad și alți istorici care au adoptat teoria sa și-au sprijinit concluzia pe supoziția că o parte a locuitorilor din Surasena trebuie să fi migrat spre vest în Punjab și în actualul Afganistan din Mathura și Dvārakā, după ce Krishna a călătorit în ceruri și a fondat acolo noi regate.

Bătălia de la Hidaspes

Bătălia de la Hidaspes a avut loc pe malul râului Hidaspes, în anul 326 î.Hr., între armata condusă de Alexandru cel Mare și oastea regelui Porus. Bătălia s-a încheiat cu victoria macedoneană. Alexandru a fost foarte impresionat de inamicul său și nu numai că i-a acordat rangul de satrap al propriului său regat, dar i-a dat în stăpânire ținuturile care se întindeau către sud-est până la râul Hyphasis (Beas).

Asasinarea
După moartea lui Alexandru cel Mare în anul 323 î.Hr., Porus a fost asasinat de către unul dintre generalii lui Alexandru, Eudemus.

În cultura populară

 Porus este interpretat de Arun Bali în serialul TV Chanakya (1991)
 Porus apare în serialul de desene animate Reign: The Conqueror (1999)
 Porus este portretizat de către actorul thailandez Bin Bunluerit în filmul american Alexandru (2004)
 Porus apare în serialul TV Chandragupta Maurya (2011)
 Sony TV a lansat în noiembrie 2017 serialul Porus despre Bătălia de la Hidaspes, în care rolul lui Porus este interpretat de Laksh Lalwani.

Note

Lectură suplimentară
 Arrian, The Campaigns of Alexander, book 5.
 History of Porus, Patiala, Dr. Buddha Parkash.
 Fuller, John (1960). The Generalship of Alexander the Great. New Jersey: De Capo Press.
 Lendring, Jona. Alexander de Grote - De ondergang van het Perzische rijk (Alexander the Great. The demise of the Persian empire), Amsterdam: Athenaeum - Polak & Van Gennep, 2004.
 Holt, Frank L. Alexander the Great and the Mystery of the Elephant Medallions, California: University of California Press, 2003, 217pgs.
 History of India: (from the earliest times to the fall of the Mughal Empire), Dr. Ishwari Prashad

Legături externe

 Porus at Livius, by Jona Lendering
 King Porus - A Legend of Old, by Michael Madhusudan Dutt. Glorifying poem, describes a legendary victory of Porus over Alexander.

Decese în 317 î.Hr.
Istoria Pakistanului

Porus


Madrid Topluluğu (), İspanya'nın 17 özerk topluluğu ve illerinden biridir. Topluluk, İber Yarımadası'nın ve Meseta Central'in ortasında yer almakta olup güneyde ve doğuda Kastilya-La Mancha ile, kuzeyi ve batısında Kastilya ve Leon ile sınırlanmıştır. Yüzölçümü 8.030,1 km² olan topluluğun nüfusu 2019 yılı itibarıyla 6.661.949'dur. Topluluğun başkenti aynı zamanda İspanya'nın başkenti olan Madrid'dir.

Tarihçe
Madrid Topluluğu, 1 Mart 1983 tarihinde kurulmuş olup o zamana kadar geleneksel olarak Yeni Kastilya tarihi bölgesine dahil edilen Madrid ilinin sınırlarına dayanmaktadır.

Dış bağlantılar

Madrid (özerk topluluk)


Johan Peter Molin (* 17. März 1814 in Göteborg; † 29. Juli 1873 in Ekudden bei Vaxholm) war ein schwedischer Bildhauer.

Leben
Johan Peter Molin wurde am 17. März 1814 in Göteborg als Sohn eines Bäckers geboren. Er sollte nach den Vorstellungen seiner Eltern Kaufmann werden, besuchte dann aber ab 1834 die Kunstgewerbeschule in seiner Heimatstadt Göteborg. Um sich als Bildhauer zu vervollkommnen, ging er 1843 nach Kopenhagen, wo er bis 1845 an der dortigen Kunstakademie studierte.

Er starb am 29. Juli 1873 in Ekudden bei Vaxholm.

Künstlerisches Wirken
Sein erster größerer Erfolg war 1848 seine Skulptur des Amor, die ihn in Schweden so bekannt machte, dass er  1853 Professor an der Kunstakademie in Stockholm  und Hofbildhauer wurde. Außer als Bildhauer war er auch als Maler und Medailleur tätig. Besonders bekannt ist vor allem seine Statue des Königs Karl XII. aus dem Jahre 1868.

Weitere Werke

 Bronzegruppe ,Die Messerkämpfer', 1859,
 Marmorbüste der Königin Luise,
 David mit der Schleuder,
 Statuen an der Fassade des Stockholmer Nationalmuseums.

Auszeichnungen

 1870 Pour le Mérite für Wissenschaft und Künste als ausländisches Mitglied

Einzelnachweise

Weblinks

Bildhauer (Schweden)
Schwede
Träger des Pour le Mérite (Friedensklasse)
Person (Göteborg)
Geboren 1814
Gestorben 1873
Mann

Johan Peter Molin


Jörl, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 19,68 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2005 itibarıyla yaklaşık 844 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans-Jürgen Jochimsen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-eggebek.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Jörl


التناظر في الفيزياء أو التشابه الفيزيائي يشير إلى خواص تمتلكها بعض الأنظمة الفيزيائية تجعلها قادرة على العودة إلى حالتها الأصلية بعد إجراء عدة تحويلات في بُعدين أو ثلاث، وهذا يفسر كيف أن تناظر النظام الفيزيائي يعتبر سمة رياضية أو فيزيائية لمعظم الأنظمة (المقيسة أو الضمنية) التي تبقى ثابتة محافظة تحت أي تغير؛ وبالتالي فإن النسبة بين أي كميتين متقابلتين تبقى ثابتة.
ٍٍْْ
التحويل الفيزيائي يمكن أن يكون مستمرا مثل دوران لشكل دائري أو متقطعا مثل الانعكاس لشكل متناظر ثنائي الجوانب، التناظرات المستمرة يمكن أن توصف عن طريق زمر لاي في حين أن التناظرات المتقطعة يتم وصفها عن طريق زمر منتهية (انظر زمرة التماثل).
بشكل عام تخضع التناظرات في الفيزياء لصياغات رياضية ويمكن استغلالها لتبسيط مسائل متعددة.

التاريخ
أول من كتب عن التشابه العالم الإيطالي غاليلي الذي تحدث عن مقارنة نظامين لا يختلف أحدهما عن الآخر، إلا بوحدات القياس، ولم ينجح في حساب قوى المقاومة على جسم سوى دراسة عامة لقوى المقاومة هي في الوقت ذاته معالجة نظرية ومعالجة تجريبية على نموذج، ثم نقل النتائج إلى الجسم الأصلي نفسه.

أنواع التشابه الفيزيائي

التشابه الهندسي
ويعني التشابه في الشكل حين يكون أحد الشكلين مكبرا أو مصغرا عن الشكل الآخر، وتكون النسبة بين أي طول في الشكل الأول إلى الطول المقابل له في الشكل الثاني ثابتة. ويقصد بكلمة المقابل هنا أن الطول يقع في نفس المكان من الشكل وله نفس الشكل. ومن التشابه الهندسي نستنتج أن النسبة بين المساحات تساوي مربع النسبة بين الأطوال والنسبة بين الحجوم تساوي مكعب النسبة بين الاطوال. ومن الجدير بالذكر أن التشابه الهندسي يتضمن أيضا تشابه خشونة السطح.

التشابه الكينماتي
و يقصد به التشابه في الحركة. وتكون نسبة السرعة في أية نقطة إلى السرعة في النقطة الثانية ثابتة، ويكون كذلك للشكل تشابه هندسي، وكأن إحداهما تكون صورة مكبرة أو مصغرة للأخرى.

التشابه الديناميكي
ينص مبدأ هذا التشابه على أنه يمكن التعبير عن أبعادِ الكميات الديناميكية، مثل السرعة والتسارع والقوة وغيرها، بأبعادٍ مُشتقَّةٍ من الأبعاد الأساسية للكتلة والطول والزمن. وللحصول على التشابه الديناميكي يجب أن يتوفر شرط وهو التشابه بين القوى المؤثرة في الحالتين. وتتولد أهم هذه القوى بسبب ما يأتي:
 قوى فرق الضغط: إذ تنتج بسبب اختلاف الضغط السكزني على السطح.
 قوى الاحتكاك: وتنتج بسبب اللزوجة، إذ تتولد قوى احتكاك على السطح.

انظر أيضاً

 خرق تناظرالشحنة السوية
 تناظر
 تناظر دوراني
 تناظر انعكاسي
 ميكانيكا الموائع
 تحليل بعدي
 عدد رينولدز
 مبدأ بيرنولي

مراجع

وصلات خارجية
 موسوعة ستانفورد للفلسفة: التناظر، برادينغ وكاستيلاني.

تناظر
قوانين حفظ
مفاهيم فيزيائية
هندسة تفاضلية

تناظر (فيزياء)


Camilo da Silva Sanvezzo (Presidente Prudente, São Paulo; 21 de julio de 1988) es un futbolista brasileño nacionalizado mexicano. Juega como delantero y su equipo actual es el Querétaro FC de la Primera División de México.

Trayectoria

S. C. Corinthians Alagoano
Camilo comenzó su carrera en las inferiores del Oeste Paulista Esporte Clube. En 2009 se trasladó a Corinthians Alagoano y permaneció allí un año antes de tomar su carrera en Europa.

Qormi F. C.
Camilo tuvo un buen arranque con el Qormi FC, al anotar el gol de la victoria en su debut contra Sliema Wanderers, un triplete ante Msida Saint-Joseph, y otro hat-trick 'ante Hibernians FC.

Camilo jugó un papel vital en la exitosa temporada del Qormi FC, anotando 24 goles en 22 partidos de Liga.

Gyeongnam F. C.
El 7 de julio de 2010, Camilo se trasladó al Gyeongnam FC de la K-League. Con Gyeongnam FC se presentó en 7 partidos sin marcar un gol. Sin embargo, anotó seis goles en siete partidos con el equipo del club 'B'.

Vancouver Whitecaps F. C.
El 17 de marzo de 2011 paso al Vancouver Whitecaps, hizo su debut como suplente contra Toronto FC. Anotó sus dos primeros goles el 2 de abril de 2011 contra Sporting Kansas City.

Querétaro F. C.
El traspaso de Camilo tuvo complicaciones, pero en enero del 2014 se confirmó la compra del Querétaro Fútbol Club y su llegada a la Liga MX. Después el club vivió una etapa complicada administrativamente, sin embargo logra marcar 3 anotaciones en 8 partidos. Para el torneo Apertura 2014, logra el título de goleo (compartido con el jugador del Club León, Mauro Boselli) con la escuadra emplumada y se convierte en el primer jugador en obtener esta distinción en el club en primera división con 12 anotaciones.
Se lesiona de cara al Clausura 2015 y se pierde todo el torneo, rumbo al Apertura 2015 regresa con gol en la victoria del Querétaro sobre Atlas 2-0, pero se resiente de su lesión anterior en un partido de Copa Campeones de Concacaf donde nuevamente es dado de baja por todo el semestre y a esperas de su recuperación.

Vuelve a jugar el 15 de abril de 2016 en juego contra el America entra de cambio.
En el Apertura 2016 anotó 7 goles en liga y 5 goles en Copa siendo pieza fundamental para Querétaro logrando su primero campeonato.
Pese a no haber jugado en el partido de la Super Copa MX ante el América, el equipo se proclamó campeón de dicha edición.
Ahora para el Apertura 2023 vuelve con hambre de victoria a ser campeón de goleo, volviendo a vestir la morada, arrebatando.

Clubes

Estadísticas

Clubes
 Actualizado al 12 de febrero de 2023.

Palmarés

Títulos nacionales

Distinciones individuales

Futbolistas del Vancouver Whitecaps
Futbolistas del Qormi Football Club
Futbolistas del Gyeongnam Football Club
Futbolistas del Querétaro Fútbol Club
Futbolistas del Club Tijuana
Futbolistas del Mazatlán Fútbol Club
Futbolistas del Deportivo Toluca Fútbol Club

Camilo Sanvezzo


Die Hornmilbe Lohmannia vulcania gehört zur Unterklasse der Milben (Acari) und zur Familie der Lohmanniidae. Diese Art wurde auf den Galápagos-Inseln entdeckt und beschrieben. Derzeit ist ihre Verbreitung dieser Art nur vom Galápagos-Archipel bekannt. Lohmannia vulcania tritt überwiegend in feucht/nass zersetzter Streu auf.

Morphologie
Mit 1035–1125 µm × 450–500 µm gehört Lohmannia vulcania zu den größten Arten der Gattung Lohmannia. Die Oberfläche der adulten Exemplare hat eine hell- bis mittelbraune Färbung. Im Adultstadium unterscheidet sich Lohmannia vulcania von ihren Artverwandten in folgenden Merkmalen: Körperoberfläche gleichmäßig granuliert, die hinteren Exobothridial-Setae extrem erweitert und breiter als lang, nahezu rund, Transversalbänder am Notogaster schwach entwickelt, Bänder s3 – s8 medial unterbrochen, Prodorsalsetae, alle 16 Notogastersetae sowie die meisten Ventralsetae blattförmig mit gezackten Rändern, setae ps1 und ps2 am Körperende stark verbreitert.

Die bekannten Jungstadien (Protonymphe: 510 × 239 µm, Deutonymphe: 614 × 297 µm, Tritonymphe: 711 × 324 µm) sind leicht gelblich bzw. weiß mit einer fein granulierten Oberfläche, alle Notogastral- und die meisten Ventralborsten sind blattförmig mit gezackten Rändern, Setae ps1 bei den Deuto- und Tritonymphen verbreitert.

Verwandtschaft
Lohmannia vulcania gehört zur Gattung Lohmannia.
Lohmannia vulcania ähnelt morphologisch in vielen Aspekten der Art Lohmannia jornoti Mahunka, 1985. Beide Arten haben einen Sensillus mit 12 Seitenästen und querverlaufende Bänder am Notogaster, die nicht miteinander verwachsen sind. Des Weiteren besitzen beide Arten blattförmige Setae mit gezackten Rändern am Prodorsum und am Notogaster. Hauptunterschiede zwischen den beiden Arten liegen in der Größe und der Struktur der Setae. Lohmannia jornoti hat eine kleinere Körpergröße als Lohmannia vulcania. Zudem besteht ein Unterschied in der Form von den Setae der Beine im Jugendstadium. Im Gegensatz zu nahezu allen anderen Arten der Gattung besitzt Lohmannia vulcania extrem verbreiterte posteriore Exobothridialborsten. Ähnlich verbreiterte Borsten findet man nur bei Lohmannia banksi Norton, Metz & Sharma, 1978, die sich aber in anderen Merkmalen von Lohmannia vulcania unterscheidet.

Verbreitung
Lohmannia vulcania wurde auf vier Inseln des Galápagos Archipels gefunden (Floreana, Pinzón, Santa Cruz, Isabela – Vulkan Sierra Negra). Die Art lebt hauptsächlich in feuchten zersetzten Zypergräsern und Moosen, aber auch in feuchtem zersetzten Blatt- bzw. Holzstreu. Die Körpergröße der Populationen auf den verschiedenen Inseln unterscheidet  sich geringfügig (Santa Cruz: 1110 × 490 µm, Pinzón: 1068 × 475, Floreana: 1090 × 480 µm, Isabela – Vulkan Sierra Negra: 1072 × 480 µm).

Quellen
 Mahunka, S. (1985) Neue und interessante Milben aus dem Genfer Museum LVII. Oribatida Americana 9: Antilles I (Acari). Revue suisse de Zoologie 92: 119–144.
 Norton, R.A., Metz L.J. & Sharma G.D. (1978): Some Lohmanniidae (Acarina: Oribatei) from North and South Carolina forest soils. Journal of the Georgia Entomological Society 13(1): 15–24.

Einzelnachweise

Weblinks
 https://wiki.arages.de/index.php?title=Anatomie_von_Hornmilben

Sarcoptiformes (Ordnung)
Sarcoptiformes

Lohmannia vulcania


An Cryptostylis ovata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Cryptostylis ovata in nahilalakip ha genus nga Cryptostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptostylis

Cryptostylis ovata


У هو أحد حروف الأبجدية السيريلية، وهو حرف علة يشابه في النطق مالم يسبقه حرف تخفيف تذوقي.

لدى هذا الحرف العديد من النظائر وهي:

 Ў (البيلاروسية والدنغانية واليويتية والأزبكية).
 Ӯ (الطاجيكية).
 Ӱ (التايية والخاكسية والمارية والخانتية).
 Ү (المنغولية والكازاخية والتترية وبشكيرية ولغات أخرى).
 Ӳ (التشفشية).
 Ұ (الكازاخية).

تاريخ
تاريخيا، تطور هذا الحرف من اللغات السلافية الشرقية من الرمز оу المستخدم في النصوص السلافية، والذي يظهر الصوت نفسه للحرف. ولقد تطور هذا الرمز من الحرف اليوناني (أوميكرون-أبسيلون) والذي يظهر نفس الصوت.

مراجع

حروف سيريلية
حروف مصوتة

У


Kryóvrysi, en , est un village du dème d'Archéa Olympía, district régional d'Élide, en Grèce-Occidentale.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Grèce-Occidentale
Élide

Kryóvrysi (Élide)


A prova do lançamento de martelo feminino do Campeonato Mundial Sub-20 de Atletismo de 2021 ocorreu entre os dias 20 e 21 de agosto de 2021 no Centro Esportivo Internacional Moi, em Nairóbi, no Quênia.

Recordes
Antes desta competição, os recordes mundiais e do campeonato nesta prova eram os seguintes:

Os seguintes recordes mundiais ou do campeonato foram estabelecidos durante esta competição:

Medalhistas

Cronograma
Todos os horários são locais (UTC+3).

Resultados

Qualificação
Qualificação: 60,00 m (Q) ou pelo menos melhor 12 qualificado (q)

Final
A prova final foi realizada no dia 21 de agosto às 16:26.

Ligações externas

 Site da World Athletics

Campeonato Mundial Sub-20 de Atletismo de 2021

Campeonato Mundial Sub-20 de Atletismo de 2021 - Lançamento de martelo feminino


Mad Max este un joc video de acțiune-aventură, a cărui acțiune are loc într-un mediu open world și care este bazat pe universul seriei Mad Max. Dezvoltat de Avalanche Studios și publicat de Warner Bros. Interactive Entertainment, a fost lansat pentru Microsoft Windows, PlayStation 4 și Xbox One în septembrie 2015. Feral Interactive a publicat versiunile pentru OS X și Linux.

Are loc într-un ținut postapocaliptic, ce constă în deșerturi, canioane și peșteri. Jucătorii îl controlează pe Max Rockatansky prin ținut în timp ce acesta caută răzbunare împotriva unui grup de raideri, conduși de Scabrous Scrotus, care i-a furat lucrurile, și împreună cu ajutorul său, Chumbucket, dorește să construiască mașina supremă: Magnum Opus. Jocul pune accent pe lupta între vehicule, în care jucătorii se folosesc de armură și arme pentru a se lupta cu inamicii, pe lângă tehnicile de wrestling și box ce pot fi folosite în afara mașinii. Jocul conține și un ținut numit "The Big Nothing", ținut teoretic nesfârșit, pe care jucătorul îl poate explora.

Alte două jocuri Mad Max, dezvoltate de Cory Barlog și Interplay Entertainment respectiv, erau în stadiul de producție înainte de anunțarea acestui joc, dar niciunul nu a fost lansat. Cu toate că Mad Max nu are la bază filmele seriei, se inspiră din universul acestora, iar creatorul francizei, George Miller, a fost consultat în timpul pre-producției jocului. Avalanche Studios a găsit dezvoltarea unui joc cu lupte între vehicule o provocare, din cauza lipsei de experiență în domeniul jocurilor de acest fel. Anunțat la Electronic Entertainment Expo 2013, jocul a fost refăcut în timpul dezvoltării, iar versiunile pentru PlayStation 3 și Xbox 360 au fost anulate din cauza limitărilor hardware.

Lansarea sa a fost programată inițial pentru anul 2014, însă a fost amânată pentru septembrie 2015, la câteva luni după lansarea filmului Mad Max: Fury Road, al patrulea film din serie. Mad Max a primit recenzii mixte spre pozitive din partea criticilor. Laudele au fost adresate cadrului și mediului jocului, graficii, dar și luptelor între vehicule, în timp ce criticile au fost îndreptate spre designul obiectivelor jocului și poveste. Jocul a devenit al optulea cel mai vândut joc din SUA în luna septembrie 2015.

Gameplay

Mad Max este un joc de acțiune-aventură postapocaliptic, ce pune accent pe lupta între vehicule, în care jucătorul își asumă rolul lui Max Rockatansky (Bren Foster). Conform editorului, aproximativ 60% din campanie se concentrează pe condus. Anumite arme și unelte, precum aruncătoarele de flăcări sau turbo-ul, sunt deja montate pe Magnum Opus, în timp celelalte, precum harponul sau carabina, pot fi folosite de Chumbucket, ajutorul lui Max, sau de Max însuși. Magnum Opus-ul lui Max, cu motorul V8 și o bară de protecție puternică, poate distruge armura și vehiculele inamicilor. Atunci când jucătorul conduce și țintește în același timp, jocul intră în slow-motion și îi permite jucătorului să-și aleagă ținta. Jocul folosește, în mare parte, perspectiva third-person, dar îi permite jucătorului să schimbe pe cea first-person atunci când jucătorul conduce Magnum Opus-ul. Dacă mașina este avariată, Chumbucket va repara mașina atunci când i se spune sau odată ce jucătorul a ieșit din ea.

Pentru a încuraja explorarea, Magnum Opus-ul poate fi îmbunătățit folosind resturi găsite în deșert, deturnând mașinile inamicilor sau colectând părți de mașină. Inamicii se pot urca pe Magnum Opus pentru a-l face să explodeze, dar jucătorul poate evita asta prin adăugarea unor țepi sau cuie pe mașină. Jucătorul are acces la garaj pe tot parcursul jocului, permițându-i să modifice Magnum Opus-ul. Garajul lui Max poate fi folosit pentru a schimba și a îmbunătăți motorul mașinii, șasiurile, roțile, vopseaua, și "carapacea". Îmbunătățirea unuia dintre aspecte le va afecta negativ pe celelalte; de exemplu, îmbunătățirea motorului îi va permite lui Max să conducă mai rapid, dar va face manevrarea mai dificilă. Sunetul produs de motorul mașinii se va schimba atunci când jucătorul va schimba, adăuga, sau va înlătura anumite piese ale Magnum Opus-ului. Max, hainele, înfățișarea, abilitățile de luptă, și armele sale sunt disponibile pentru modificări; jucătorul poate debloca noi abilități și îmbunătățiri pe măsură ce avansează în joc și câștigă puncte de experiență. Griffa, un hoinar din ținut, îi poate oferi lui Max jetoane ce pot fi folosite pentru îmbunătățirea abilităților sale.

Cu toate că jocul oferă multe alegeri (precum jucarea pe stealth sau agresiv), se pune accent pe acțiune. Mad Max conține o varietate de arme, inclusiv pușca lui celebră, însă muniția este puțină, lucru care îl obligă pe jucător să lupte corp-la-corp mai des. Arma Thunderstick este o una explozivă ce poate fi lansată în pieptul inamicului. Jocul folosește un sistem de luptă de genul luptelor de wrestling și box, fiind similar cu seria de jocuri Batman: Arkham, tot al celor de la Warner Bros (în care sunt arătate indicatoare deasupra capetelor inamicilor pentru a-i aminti jucătorului când trebuie să lovească, să pareze sau să execute mișcarea finală). Atacurile lui Max în timpul abilității "Fury" sunt mai puternice decât cele obișnuite. Max poate primi informații de la Chum în legătură cu îndeplinirea obiectivelor într-un mod strategic.

Peisajul din Mad Max conține canioane, peșteri, deșerturi și gropi industriale abandonate. Lumea jocului este împărțită în câteva regiuni, fiecare cu propriul peisaj și propria poveste. Obiective și ruine unice pot fi găsite în fiecare regiune. Activitățile secundare, cum ar fi cursele, invadarea forturilor inamicilor și eliminarea convoaielor inamicilor, pot fi găsite în fiecare regiune a jocului. Nivelul de amenințare al regiunii scade prin completarea acestor activități, facilitând navigarea prin acel loc. Fiecare regiune a jocului are propriul stăpân, ce poate fi găsit în propria bază. Anumite fortărețe din joc nu sunt ostile, și eliminarea de forturi ale inamicilor îi va furniza lui Max noi misiuni și premii. Max poate intra într-un balon cu aer cald (permanent atașat de sol) pentru a căuta noi obiective și locații. După ce a văzut aceste obiective cu ajutorul binoclului, acestea vor fi afișate pe hartă. Max poate fi ghidat strategic de Chumbucket în completarea obiectivelor. Max este acompaniat de un câine pe nume Dinki-Di, care îi poate ajuta pe jucători să detecteze minele de teren. Max are abilități limitate de cățărat, iar obiectele ce pot fi cățărate sunt iluminate în galben.

Resursele sunt limitate, în afară de benzina ce este necesară condusului. Jucătorii pot depozita o singură canistră în Magnum Opus. Jucătorii pot colecționa (vestigii istorice) pe parcursul jocului. Ele sunt în mare parte fotografii și notițe de dinainte de apocalipsă. Mâncarea și apa sunt vitale pentru supraviețuirea lui Max; jucătorii le pot strânge pentru a-și reumple bara de viață. Max poate mânca și animale mici, precum rozătoare și viermi de pe cadavrele în descompunere, pentru a-și umple vara cu viață, iar locurile unde Max poate găsi mâncare și provizii sunt populate de ciori. Max se poate aventura în "The Big Nothing" - Marele Nimic, o zonă periculoasă a ținutului, fără mâncare sau apă, în care au loc furtuni de nisip. Tot aici pot fi găsite părți rare pentru Magnum Opus. Conform celor de la Avalanche, din cauza prezenței zonei "The Big Nothing", harta este infinită. Un ciclu dinamic noapte-zi, un sistem de vreme, și o varietate de pericole cauzate de mediul înconjurător, sunt incluse în joc, iar terenul este afectat de vreme și de dezastre naturale.

Povestea

În căutare de benzină, supraviețuitorul Max Rockatansky se aventurează prin Tărâmurile Liniștii. Călătoria sa ia o turnură neașteptată când dă peste un grup de War Boys, conduși de Scabrous Scrotus (Travis Willingham), fiul psihopat al lui Immortan Joe (Fred Tatasciore) și conducătorul orașului Gastown. Scrotus și echipa sa îl înlătură de pe drum, îi fură hainele, proviziile, armele, și mașina, și îl lasă de izbeliște în deșert. Max îi urmărește, și îl provoacă pe Scrotus la un duel pe Land Mover. Max îi înfige o drujbă în capul lui Scrotus, dar asta nu e de ajuns, iar Scrotus îl împinge pe Max și câinele lui de pe Land Mover.

Împreună cu patrupedul, Max obține o armă și niște haine de la un Hoinar mort. În timp ce rătăcea prin deșert, Max găsește un mecanic cocoșat, numit Chumbucket (Jason Spisak), care îl numește Șoferul. Chumbucket îl duce pe Max la Scrotus, și îi spune lui că a construit o mașină, Magnum Opus, care are părți lipsă; Max este de acord să caute acele părți. Max trebuie mai întâi să elibereze diferite teritorii de armata lui Scrotus: Jeet (Josh Keaton), a cărui fortăreață este un vechi far, și Gut Gash (Liam O'Brien), ai cărui urmăritori cred că vor fi protejați de potop în vasul său. Max trebuie să distrugă Falca, o poartă masivă protejată de War Boys, cu ajutorul Magnum Opus-ului atunci când acesta este echipat cu Thunderpoon (un harpon cu explozibil). Max și Chumbucket trebuie să o salveze pe Pink Eye (Adrienne Barbeau), femeie ale cărei abilități mecanice pot concura cu cele ale lui Chumbucket, de la o invazie a lui Stank Gum, mâna dreaptă a lui Scrotus.

În căutarea motorului V8 pentru Magnum Opus, Max află de o cursă în Gastown, iar câștigătorul va primi un motor Big Chief V8. După ce îl învinge pe Stank Gum (Yuri Lowenthal) și pe luptătoarea Tenderloin într-un duel Thunderdome, Max primește motorul și pe concubina Hope (Courtenay Taylor). Bucuria sa este scurtă; Scrotus îi aduce premiul și îl provoacă la luptă. După ce este rănit cu o săgeată și aruncat într-un puț, Max este salvat de Hope, care-l duce la Organic Mechanic și la Scab (Orion Acaba)—cunoscut ca Bloodbag. În timpul operației, Max are o halucinație în care vede cum nunta sa cu Hope este oficiată de Chumbucket și un om cu cap de câine. După ce se trezește, el și Hope fură motorul Big Chief; ei se duc spre templul lui Deep Friah (Robin Atkin Downes), un cultist al focului.

La templu, Hope îl roagă pe Max să o găsească pe fiica sa, Glory (Madison Carlon), care a fugit în teritoriul Buzzard. În cele din urmă acceptă, și călătorește spre Underdune. După ce o salvează din mâinile celor de la Buzzards, Max se întoarce la templu pentru a descoperi că Chumbucket, într-un moment de gelozie, a luat Magnum Opus-ul la locuința sa din sud. Max pleacă după el într-o mașină a lui Deep Friah, dar află că Scrotus și Stank Gum au ajuns acolo înaintea lui. Ei l-au torturat pe Chumbucket, iar el a dezvăluit locația lui Hope și Glory, și legătura sa cu Max. Max îl omoară pe Stank Gum și se reîntoarce la templu, unde găsește trupurile torturate ale celor două femei. Văzând-o pe Glory cum își dă ultima răsuflare, Max jură că se va răzbuna pe Scrotus.

Max se întoarce în Gastown și află de la Scab afla locația lui Scrotus. Max și Chumbucket îl găsesc și folosesc Magnum Opus-ul pentru a distruge Land Mover-ul, care este împinsă până la marginea unei prăpăstii. Max intenționează să împingă Mover-ul în prăpastie cu ajutorul Magnum Opus-ului, dar este oprit de Chumbucket, care se consideră protectorul acestei mașini. Max îl ignoră și lovește Mover-ul la viteză maximă; Chumbucket moare, iar Mover-ul și Magnum Opus-ul sunt distruse. Scrotus scapă cu Interceptor, mașina lui Max de la începutul jocului, și îl provoacă. Max câștigă bătălia, decapitându-l pe Scrotus cu ajutorul drujbei. Jocul se termină cu Max intrând în Interceptor, care își pune o poză cu familia sa pe bordul mașinii și pleacă spre locuri neștiute.

Dezvoltare

Un joc video ce are loc în universul Mad Max a fost menționat de regizorul George Miller într-un interviu din 2008. Miller i s-a alăturat lui Cory Barlog, regizorul jocului God of War II, după ce Barlog a părăsit Sony Computer Entertainment. Inițial, jocul trebuia să aibă legătură cu un film de animație Mad Max care urma să fie lansat simultan cu acesta. Producția filmului a fost suspendată pentru ca jocul să aibă mai mult timp pentru a fi dezvoltat. După ce Barlog a anunțat în 2008 că este căutat un editor, nicio informație despre joc nu a mai fost dezvăluită. În 2010, Barlog era consultant la Avalanche Studios, dar a plecat în 2012 la Crystal Dynamics. Un alt joc ce avea legătură cu filmul Fury Road era în dezvoltare de Interplay Entertainment, dar a fost abandonat atunci când Electronic Arts a achiziționat drepturile francizei pentru 20 de milioane $.

Pe 14 februarie 2013, o captură de ecran neclară, în ceață, a fost dezvăluită de fondatorul și CEO-ul Avalanche Studios, Christofer Sundberg. Jocul a fost oficial anunțat pe 10 iunie, în timpul conferinței Sony de la E3 2013, iar lansarea sa era programată pentru Microsoft Windows, PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox 360 și Xbox One în 2014. Cu toate acestea, în timpul conferinței, Christofer Sundberg a dezvăluit că proiectul la care Miller și Barlog lucrează nu este același joc pe care Avalanche Studios îl dezvoltă, dar a recunoscut că Barlog a lucrat la acest joc Mad Max când era la Avalanche. În ciuda relației neclare dintre cele două jocuri, Miller, conform regizorului de design al jocului, a colaborat cu Avalanche Studios în timpul fazei de pre-producție a jocului, în 2011.

În aprilie 2014, Avalanche a anunțat că Mad Max va fi amânat pentru anul următor, fiind unul dintre titlurile care vor fi lansate în timpul "celui mai bun an" al lui Avalanche. Jocul a fost refăcut în timpul dezvoltării. Cu toate că s-a lansat în același an, jocul video nu are vreo legătură cu filmul Mad Max: Fury Road și nu a fost niciodată plănuit să aibă; cadrul și povestea jocului sunt originale. Această decizie a fost luată deoarece editorul Warner Bros. Interactive Entertainment, învățând din succesul avut cu seria Batman: Arkham, a considerat că vor fi mai multe beneficii dacă jocul nu va avea vreo legătură cu filmul. Cu toate acestea, locații care au apărut și în filme, precum Gas Town și Thunderdome, apar și în joc. Spre deosebire de alte jocuri dezvoltate de Avalanche Studios, precum Just Cause 2, tonalitatea jocului este mai matură și mai concentrată pe narațiune.

Asemănător filmelor, Max își exprimă rar sentimentele; gândurile sunt reflectate în acțiunile sale. Echipa de dezvoltare a dorit să construiască o personalitate complexă pentru Max. Conform regizorului jocului, Max este traumatizat de experiențele sale din trecut (precum pierderea familiei); aceste experiențe l-au făcut "nebun", "instabil" și "furios". Aceste calități se reflectă în abilitatea "Fury", în care Max poate vătăma serios inamicii. Chumbucket, mecanicul și ajutorul lui Max, este obsedat de Magnum Opus; conform scenaristului jocului, Chumbucket "are o relație pseudo-religioasă și sexuală cu motoarele". Scabrous Scrotus, antagonistul jocului, este unul dintre lorzii de război și a fost proiectat pentru a fi un "monstru însetat de sânge care își poate găsi alinarea numai prin suferința altora". Inamicii întâlniți sunt pictați și cu cicatrici, conform regizorului jocului Frank Rooke, asemenea înfățișări "sunt abordările pe care civilizația le-a ales într-un asemenea teritoriu."

Regizorul de design, Emil Krafting, a dezvăluit că gameplay-ul jocului a fost prioritatea numărul unu în timpul dezvoltării. Similar seriei Just Cause, dezvoltatorul a încercat să le dea jucătorilor autonomie prin uneltele disponibile. Studioul a încercat și să creeze o lume dinamică, prin crearea de "nenumărate evenimente". Jocul a fost inspirat din universul Mad Max și nu din filmele seriei. Conform celor de la Avalanche, a dezvăluit că a încercat să nu se inspire din alte jocuri postapocaliptice, precum Fallout, Rage și Borderlands, marea parte dintre aceste jocuri fiind inspirate din originalul Mad Max. Ei au spus că una dintre cele mai grele părți în crearea jocului a fost proiectarea luptelor între vehicule, din cauza lipsei de experiență în domeniul jocurilor de acest fel.

Designul lumii a fost inspirat din seria Just Cause, și conține o lume sandbox pentru a încuraja explorarea. CEO-ul de la Avalanche, Christofer Sundberg, a sperat că jucătorii vor compara cadrul acestui joc cu cel din Red Dead Redemption. Mărimea lumii a fost proiectată conform densității și frecvenței gameplay-ului; compania a încercat crearea unei lumi pline de posibilități și distrageri, și nu s-a concentrat pe mărime. A fost proiectată pentru a fi moartă, amenințătoare și ostilă, dar captivantă și aspectuoasă (pentru a încuraja explorarea). Provocarea întâlnită a fost aceea de a proiecta un ținut variat, Mad Max fiind primul joc post-apocaliptic dezvoltat de Avalanche. În acest fel, dezvoltatorul a petrecut marea parte din timp pentru a proiecta solul jocului și variațiile de teren, pentru a evita repetivitatea peisajului. Deoarece jocul are loc în deșert, echipa a folosit culori vibrante când a proiectat cerul. Avalanche Studios a trimit o echipă în jungla din Costa Rica pentru a inspecta peisajele și mediul și pentru crearea cerului din Mad Max. Ca și filmele, jocul nu explică originea apocalipsei, ei dorind să creeze "un sentiment de mister" pentru ținut, lăsând jucătorii să-și imagineze cum a ajuns să arate în acest fel.

Mad Max folosește motorul grafic Avalanche Engine, motorul grafic propriu al celor de la Avalanche, folosit și la Just Cause 2. Conform designerului principal al jocului, Alvar Jansson, noi funcții pentru motorul grafic au fost introduse în timpul dezvoltării lui Mad Max, iar acest motor grafic a fost proiectat și optimizat pentru jocuri open-world. Echipa a lucrat și la îmbunătățirea funcției draw distance a lumii, pentru a se asigura că nu vor exista diferențe grafice între cele trei platforme.

Jurnaliștii care au vizionat în privat, în timpul E3 2013, o demonstrație de gameplay au notat că, în timpul acestei demonstrații, Max avea un accent american, diferit de cel australian din filmele seriei. Mulți fani au fost împotriva vocii americane a lui Max; Avalanche Studios a confirmat ulterior că personajul principal va avea un accent australian. Cadrul jocului a fost numit un "ținut creol", cu elemente din diferite civilizații, pentru ca personajele să aibă diferite accente.

Lansare
Jocul a fost lansat pe 1 septembrie 2015 în America de Nord și Regatul Unit, pe 2 septembrie 2015 în Australia, pe 3 septembrie 2015 în Noua Zeelandă și pe 4 septembrie în Europa, pentru platformele Microsoft Windows, PlayStation 4 și Xbox One. Pe 3 mai 2015 s-a anunțat că versiunile pentru PlayStation 3 și Xbox 360 au fost anulate din cauza restricțiilor limitărilor hardware, dar o portare pentru Linux a fost anunțată.

Jucătorii care au pre-comandat jocul au primit un design adițional pentru Magnum Opus, numit Ripper. Ripper, împreună cu niște benzi desenate, o cutie de colecționat, o mini plăcuță de înmatriculare și o copie a lui Mad Max: Fury Road sunt incluse în ediția Post-Apocalypse. Jucătorii care au precomandat jocul pentru PlayStation 4 au avut acces la Road Warrior Survival Kit. Acesta conține douăsprezece ornamente diferite pentru capota mașinii Magnum Opus, exclusiv până la data de 30 noiembrie 2015. Pentru a promova jocul, Warner Bros. Interactive Entertainment a sponsorizat diferite evenimente de lansare. În Australia, Warner Bros. a invitat artiști pentru a realiza opere de artă din vehicule cu praf. Ei li s-au alăturat și celor de la Uber pentru o promoție în Seattle, în care utilizatorii Uber pot avea acces la o călătorie gratis, "direct din lumea postapocaliptică". Oferta a fost gratis, deoarece "dolarii sunt fără valoare în ținut".

Recepție

Înainte de lansare
Înainte de lansare, Mad Max a primit recenzii pozitive. Game Revolution a numit gameplay-ul "înveselitor, rapid, violent și distractiv" și că va fi un titlu pe care fanii seriei vor dori să-l joace. Hardcore Gamer crede că jocul poate deveni "Cea mai mare surpriză a anului 2015", lăudând modificarea de vehicule, pe care au comparat-o cu cea de nave din Assassin's Creed IV: Black Flag, în timp ce IGN a numit jocul un Middle-earth: Shadow of Mordor al anului 2015. Cu toate acestea, PC Gamer și-a exprimat îngrijorarea că jocul "încearcă să realizeze prea multe lucruri deodată", iar unii critici au comparat negativ jocul cu filmul Mad Max: Fury Road.

După lansare

Mad Max a primit recenzii mixte spre pozitive. Site-ul web Metacritic i-a acordat versiunii pentru Microsoft Windows un 73/100 (bazat pe 20 de recenzii), versiunii pentru Xbox One un 72/100 (bazat pe 18 recenzii), iar versiunii pentru PlayStation 4 un 69/100 (bazat pe 71 de recenzii).

Povestea jocului a fost primită cu răspunsuri mixte. Brandin Tyrrel de la IGN crede că povestea a fost surprinzătoare și autentică, cu toate că miezul poveștii apare în a doua jumătate a jocului. Tyrrel a crezut și că toate personajele au avut propriile personalități și calități, considerându-i pe ei "vedetele adevărate" ale jocului. Chris Carter de la Destructoid a crezut că povestea jocului este interesantă pentru ca jucătorii să o parcurgă. Leon Hurley de la GamesRadar a crezut că povestea a fost slabă și că "abia există în joc", dar a apreciat punctul culminant al jocului. Matt Bertz de la Game Informer a criticat și el povestea, numind-o slabă și scurtă, cu performanța actorilor vocali inegală.

Designul lumii din Mad Max a primit recenzii pozitive. Conform lui Brandin Tyrrel, jocul a surprins tonalitatea sălbatică a filmelor, dar și că este un cadru "splendid" de explorat. Leon Hurley de la GamesRadar a lăudat dimensiunea lumii jocului, pe care a comparat-o cu cea din The Witcher 3: Wild Hunt. Martin Robinson de la Eurogamer a comparat pozitiv această dimensiune cu o altă serie a celor de la Avalanche, Just Cause. Robinson a crezut și că Avalanche a amestecat cu succes universul Mad Max cu un design de joc open world. Matt Bertz a lăudat atmosfera inospitalieră a jocului și a felicitat dezvoltatorul Avalanche pentru adăugarea de stiluri diferite și un cer vibrant într-un joc open world. Daniel Bloodworth de la GameTrailers a gândit la fel, el simțind că fiecare regiune a jocului este unică și diferită de celelalte. Bloodworth a lăudat și el dezvoltatorul pentru proiectarea lumii. Peter Brown de la GameSpot a lăudat dezastrele naturale din Mad Max, el crezând că a ridicat standardele pentru efectele vizuale ale jocurilor. Cu toate acestea, Philip Kollar de la Polygon a criticat înfățișarea jocului. El a spus că fiecare regiune din joc se simte la fel, dar și că mediul descurajează explorarea.

Tyrrel a considerat că lupta între vehicule este unul dintre cele mai bune elemente ale jocului, crezând că adaugă un înveliș de creativitate. Brown a lăudat acțiunea, considerând-o intensă, complexă și imprevizibilă, dar a criticat luptele on-foot simpliste și supeficiale. Carter a comparat controlul vehiculelor cu cel al celor mai bune jocuri de curse, lăudând manevrarea realistică a lor. El a lăudat și mecanica de reparare a mașinii, deoarece oferă o experiență cinematografică jucătorilor. Tyrrel a apreciat și noile adăugări pentru sistemul de luptă a jocului (precum introducerea de arme și a abilității Fury) deoarece mărește cu succes profunzimea jocului. Hurley a lăudat sistemul de progresare, crezând că aduce satisfacție jucătorilor. El a lăudat și echilibrul dintre lupta între vehicule și cea față în față. Cu toate că Bloodworth a crezut că luptele clasice folosesc un sistem "încercat în trecut și care funcționează bine", el a mai adăugat și că unghiurile de filmare pot fi incomode câteodată. Kollar a criticat luptele cu bossi, deoarece duc lipsă de varietate.

Alte aspecte ale gameplay-ului au primit recenzii pozitive. Tyrrel a lăudat sistemul de modificare atât pentru Max, cât și pe pentru Magnum Opus, de vreme ce opțiunile de modificare alese de jucători influențează gameplay-ul și fac experiența mai merituoasă. Acest lucru a fost aprobat de Kollar. Dificultatea a fost criticată de Brown, din cauza lipsei de provocări sau a unui sentiment de împlinire pentru jucători. Brown a crezut că sistemul de viață este inutil, deoarece mâncarea și apa nu au un rol important în joc și pot fi neglijate de jucători. Brown a criticat sistemul de colectare a resturilor, el crezând că oferă o experiență frustrantă pentru mulți jucători și încetinește ritmul jocului. Cu toate acestea, Robinson crede că includerea acestor elemente reflectă natura barbară a ținutului. El a lăudat designul lumii (pe care îl asimilează cu cel al filmelor) descriindu-l ca pe "o lume de metal violentă, în care trebuie mai mult să supraviețuiești decât să cucerești". Brown a criticat lipsa unui sistem de escaladare, care putea ușura traversarea, iar Carter a simțit același lucru.

Designul obiectivelor jocului a primit și el recenzii mixte. Tyrrel a lăudat cantitatea de conținut și activități de pe hartă, numind activitățile captivante pentru marea parte a jucătorilor. Cu toate acestea, el nu a apreciat repetitivitatea, care scade valoarea de rejucare. Hurley crede că este ușor pentru jucători să devină confuzi la începutul jocului, obiectivele fiind neclare. Brown a criticat structura anumitor obiective, care forțează jucătorii să folosească o anumită metodă pentru a le completa și ia din libertatea și creativitatea jucătorilor. Chris Carter de la Destructoid crede că jocul nu a adus ceva nou genului, iar obiectivele și conținutul au fost prea similare jocurile open world ale lui Ubisoft.

Jocul a avut câteva probleme tehnice după lansare. Tyrrel a notat că jocul are o rată instabilă de cadre, dar și artefacte ocazionale, iar Kollar a notat anumite probleme de sunet.

Vânzări
Mad Max a fost al doilea cel mai bine vândut joc din Regatul Unit în prima săptămână de la lansare, fiind doar în spatele lui Metal Gear Solid V: The Phantom Pain, lansat în aceeași zi. Conform NPD Group, jocul este al optulea cel mai bine vândut titlu din Statele Unite în luna septembrie 2015.

Referințe

Legături externe

Mad Max
Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Xbox One
Jocuri video post-apocaliptice

Mad Max (joc video)


Kunafeh (arabă: كنافة Kunāfa, de asemenea Kanafa, Kanafeh, turcă: Künefe) este un desert cald arăbesc-turcesc, preparat dintr-o brânză specială de vaci (quark) și cataif. Originea se află în Nablus, Kunafeh din aceea zonă e considerat cel mai bun.

Există trei tipuri diferite de Kunafeh:
 khishneh (arabă:خشنه), o variantă compusă din fire foarte subțiri de fidea.
 na'ama sau nabulsieh (arabă:  ناعمة أو نابلسية), o variantă fină unde se întrebuințează grișul.
 mhayara (arabă: محيرة), un amestec al celor două variante precedente.

De obicei, Kunafeh este stropit înainte de servire cu sirop de zahăr cald (cunoscut sub numele de "Ater"). Desertul este de obicei consumat, în cofetării, cu un pahar de apă.

Trivia
 În 2009, un cofetar din Nablus stabilește un record cu un knafeh cu o lungime de 74 de metri și o greutate de 1765 kg.

Note

Legături externe

Bucătăria arabă
Bucătăria turcă
Deserturi

Knafeh


În fizică, tensorul energie-impuls, sau tensorul energie-tensiune este o cantitate tensorială care descrie densitatea și fluxul de energie și impuls prin spațiu, generalizând tensorul tensiune din fizica newtoniană. Este un atribut al  negravitaționale, de materie, și de radiații. Tensorul energie-impuls este sursa câmpului gravitațional în ecuațiile de câmp ale lui Einstein din relativitatea generală, la fel cum densitatea de masă este sursa unui astfel de câmp în gravitația newtoniană.

Definiție
Tensorul energie-tensiune implică utilizarea de variabile suprascrise (nu exponenți). Dacă sunt folosite coordonatele carteziene în unități SI, atunci componentele  de poziție sunt date de: , ,  și , unde t este timpul în secunde, și x, y și z sunt distanțele în metri.

Tensorul energie-impuls este definit ca tensor  de ordinul doi, care dă fluxul componentei  a vectorului impuls pe o suprafață de coordonată {{Math|xβ}} constantă. În teoria relativității, acest vector impuls este luat ca . În relativitatea generală, tensorul energie-impuls este simetric,

În unele teorii alternative, cum ar fi , tensorul energie-impuls poate să nu fie perfect simetric din cauza unui  nenul, care corespunde geometric cu un  nenul.

 Identificarea componentelor tensorului
Deoarece tensorul energie-impuls este de ordinul doi, componentele sale pot fi scrise în formă matriceală 4 × 4:

În cele ce urmează, i și k variază de la 1 la 3.

Componenta timp-timp este densitatea de masă relativistă, adică densitatea de energie împărțită la viteza luminii la pătrat. Componentele sale au o interpretare fizică directă. În cazul unui fluid perfect, această componentă este

unde  este masa relativistă pe unitatea de volum, iar pentru un câmp electromagnetic într-un spațiu altfel vid, această componentă este

unde  și  sunt câmpurile electric, respectiv magnetic.

Fluxul de masă relativistă prin întreaga suprafață  este echivalent cu densitatea componentei  a impulsului liniar,

Componentele  reprezintă fluxul componentei de impuls liniar  prin suprafața . În particular, (nesumat) reprezintă , denumită presiune când este independentă de direcție. Restul componentelor,  cu  reprezintă .

În fizica solidelor și în mecanica fluidelor, tensorul tensiune este definit ca fiind componentele spațiale ale tensorului de energie-impuls în . Cu alte cuvinte, tensorul energie-impuls în inginerie diferă de tensorul de energie-impuls de aici printr-un termen convectiv de impuls.

 Forme covariante și mixte
În majoritatea acestui articol se lucrează cu forma contravariantă,  a tensorului energie-impuls. Cu toate acestea, este adesea necesar să se lucreze cu forma covariantă,

sau cu forma mixtă,

sau ca  mixtă

În acest articol folosim  spațială (- +++) pentru signatura metrică.

 Legea de conservare

 În relativitatea restrânsă
Tensorul energie-impuls este  conservat asociat translațiilor în spațiu-timp.

Divergența energiei-tensiunii negravitaționale este zero. Cu alte cuvinte, energia și impulsul negravitaționale se conservă,

Atunci când gravitația este neglijabilă și folosind un sistem de coordonate cartezian pentru spațiu-timp, aceasta se poate exprima în termeni de derivate parțiale ca

Forma integrală a acesteia este

unde  este orice regiune tetradimensională compactă din spațiu-timp; este granița sa, o hipersurfă tridimensională; și  este un element al frontierei considerate a fi orientată cu normala spre exterior.

În spațiu-timp plat și folosind coordonatele carteziene, dacă se combină aceasta cu simetria tensorului energie-impuls, se poate arăta și că și momentul cinetic se conservă:

 În relativitatea generală
Chiar și atunci când gravitația nu este neglijabilă sau când se utilizează sisteme arbitrare de coordonate, divergența energie-impuls dispare. Dar, în acest caz, se folosește o definiție independentă de coordonate a divergenței care încorporează

Unde  este , care este  gravitaționale.

În consecință, dacă este orice , atunci legea conservării asociată cu simetria generată de câmpul vectorial Killing poate fi exprimată ca

Forma integrală a acesteia este

 În relativitatea generală
În relativitatea generală, tensorul simetric energie-impuls acționează ca sursă de curbură spațială și este densitatea de curent asociată cu  ale gravitației care sunt transformări de coordonate general curbilinii. (Dacă există o , atunci tensorul nu mai este simetric. Aceasta corespunde cazului cu un  nenul în .)

În relativitatea generală, derivatele parțiale utilizate în relativitatea restrânsă sunt înlocuite cu . Ceea ce înseamnă că ecuația de continuitate nu mai înseamnă că energia și impulsul negravitaționale exprimate de tensor se conservă absolut, adică câmpul gravitațional poate opera asupra materiei, și viceversa. În limita clasică a gravitației newtoniene, aceasta are o interpretare simplă: energia este schimbată cu energie potențială gravitațională, care nu este inclusă în tensor, iar impulsul este transferat prin câmp către alte corpuri. În relativitatea generală,  este o modalitate unică de a defini densitatea de energie a câmpului gravitațional'' și a impulsului. Orice astfel de  poate fi făcut să dispară local printr-o transformare de coordonate.

În spațiu-timpul curbat, integrarea spațială depinde acum în general de porțiunea spațială. Nu există, de fapt, nici o modalitate de a defini un vector global energie-impuls într-un spațiu-timp general curbat.

Ecuațiile de câmp Einstein
În relativitatea generală, tensorul energie-impuls este studiat în contextul ecuațiilor de câmp Einstein, care sunt adesea scrise de forma

unde este tensorul Ricci,  este scalarul Ricci ( a tensorului Ricci),  este tensorul metric,  este constanta cosmologică (neglijabilă la scara unei galaxii sau mai mică) și  este constanta gravitațională universală.

Energia-impulsul în situații speciale

Particule izolate
În relativitatea restrânsă, energia-impulsul unei particule de masă  și traiectorie  care nu interacționează este:

Unde  este vectorul viteză (care nu trebuie confundat cu , deoarece lipsește un )

δ este funcția delta Dirac și  este energia particulei.

Energia-impulsula unui fluid în echilibru
Pentru un  în echilibru termodinamic, tensorul energie-impuls are o formă deosebit de simplă

Unde  este densitatea de masă a energiei (kilograme pe metru cub),  este presiunea hidrostatică (pascali),  este  fluidului și  este reciproca tensorului metric. Prin urmare, urma este dată de

4-viteza satisface condiția

Într-un sistem de referință inerțial în mișcare împreună cu fluidul, mai bine cunoscut sub denumirea de  al fluidului, cele patru viteze sunt

reciproca tensorului metric este pur și simplu

și tensorul energie-impuls este o matrice diagonală

Tensorul energiei-impuls electromagnetic
Tensorul Hilbert energie-impuls al unui câmp electromagnetic fără surse este

Unde  este .

Câmp scalar
Tensorul energiei-impuls pentru un câmp scalar complex  care satisface ecuația Klein-Gordon este

și atunci când metrica este plată (Minkowski), componentele sale sunt:

Variante de definiție a energiei-impulsului
Există o serie de definiții neechivalente ale energiei-impulsului negravitaționale:

Tensorul Hilbert energie-impuls
Tensorul de energie Hilbert este definit ca

Tensorul canonic energie-impuls
 presupune existența unui curent conservat asociat translațiilor prin spațiu și timp. Aceasta se numește tensorul canonic energie-impuls. În general, acesta nu este simetric și, dacă avem o teorie gauge, este posibil să nu fie , deoarece  dependente de spațiu nu comută cu translațiile spațiale.

În relativitatea generală, translațiile sunt legate de sistemul de coordonate și, ca atare, nu se transformă covariant. Vedeți secțiunea de mai jos despre pseudo-tensorul energie-impuls gravitațional.

Tensorul energie-impuls Belinfante-Rosenfeld
În prezența spinului sau a altui moment cinetic intrinsec, tensorul canonic Noether energie-impuls nu este simetric. Tensorul energie-impuls Belinfante-Rosenfeld este construit din tensorul canonic energie-impuls și din curentul de centrifugare astfel încât să fie simetric și încă să se conserve. În relativitatea generală, acest tensor modificat este în acord cu tensorul Hilbert energie-impuls.

Energia-impulsul gravitațional
Prin principiul echivalenței, energia-impulsul gravitațional va dispărea întotdeauna la nivel local în orice punct ales într-un sistem de referință ales, prin urmare, energia-impulsul gravitaționale nu pot fi exprimate ca tensor diferit de zero; în schimb, trebuie folosit un .

În relativitatea generală, există multe definiții distincte posibile ale pseudotensorului energie-impuls gravitațional. Printre acestea se numără pseudotensorul Einstein și pseudotensorul . Pseudotensorul Landau-Lifshitz poate fi redus la zero pentru orice eveniment din spațiu-timp, prin alegerea unui sistem de coordonate adecvat.

Note și referințe

Densitate

Tensorul energie-impuls


Hispanic ( eller , , , ,  hispàno) refererer bredt til folk, nationer og kulturer, der har en historisk forbindelse til Spanien.

Det anvendes almindeligvis om de lande som engang blev koloniseret af det Spanske Imperium i Amerika (se Spaniens kolonisering af Amerika) og Asien, især om landene i Latinamerika og Filippinerne. Der kan argumenteres for at udtrykket bør anvendes om alle spansk-talende kulturer eller lande, eftersom ordet historisk set henviser til Den Iberiske Halvø.

Hispanic refererede oprindeligt til folk fra den romerske provins Hispania, som stort set bestod af, hvad der svarer til Den Iberiske Halvø.

Referencer

Hispanic- og latinoamerikanere
Latinamerikanere
Menneskerace

Hispanic


Societatea Asiatică (în ) a fost fondată de Sir William Jones pe 15 ianuarie 1784 într-o ședință prezidată de Sir Robert Chambers, președintele Curții Supreme de Justiție, la Fortul William din Calcutta, capitala de atunci a Indiei Britanice, pentru a susține cercetările orientale. La momentul înființării sale, această societate a fost denumită "Asiatick Society". În 1825 a fost eliminată litera k fără vreo rezoluție formală, iar societatea a fost redenumită "The Asiatic Society". În 1832 numele ei a fost schimbat în cel de "The Asiatic Society of Bengal" și din nou în 1936 în cel de "The Royal Asiatic Society of Bengal". În cele din urmă, numele societății a fost schimbat pe 1 iulie 1951 în cel actual. Societatea este situată, începând din 1808, într-o clădire de pe Park Street din Kolkata (Calcutta). În 1823 s-a constituit Medical and Physical Society of Calcutta, iar toate ședințele acestei societăți au avut loc în clădirea Societății Asiatice.

Istoric
În ianuarie 1784 Sir William Jones a trimis o scrisoare-circulară câtorva locuitori britanici din Calcutta, cu scopul de a înființa o societate pentru studii asiatice. La invitația sa, treizeci de locuitori britanici s-au întâlnit în Sala Mare a Juriului de la Curtea Supremă de Justiție (în Fortul William din Calcutta) pe 15 ianuarie 1784. Reuniunea a fost prezidată de Sir Robert Chambers. La această întâlnire, Jones a explicat obiectivele societății ce urma a fi fondată. Memorandumul Societății Asiatice, pregătit de Jones, prevedea:<ref name=r>Chakrabarty, R. (2008). The Asiatic Society:1784-2008, An Overview in Time Past and Time Present: Two Hundred and Twenty-five Years of the Asiatic Society''' Kolkata: The Asiatic Society, pp.2-24</ref>

 Limitele cercetărilor de investigații vor fi marginile geografice ale Asiei și în cadrul acestor limite cercetările sale se vor extinde la orice este realizat de către om sau produs de natură.

Notabile au fost primii membri ai Charles Wilkins și Alexander Hamilton (vărul omului politic american). Inițial, Sala Mare a Juriului de la Curtea Supremă a fost folosită pentru întâlnirile membrilor, care trebuiau să plătească o cotizație trimestrială de două mohuri. Membrii erau aleși prin vot. Pe 29 septembrie 1796 membrii societății au decis să aibă o clădire proprie. Vicepreședintele J. H. Harrington a ales colțul format de Park Street și Chowringhee Road (locația actuală) pentru a se construi acolo clădirea societății. Terenul a fost acordat societății pe 15 mai 1805. Planul original pentru noua clădire a fost realizat de căpitanul Thomas Preston. Arhitectul francez, Jean Jacques Pichon (sau Jean Jacques Pissaun) a făcut anumite modificări ale proiectului și a construit o clădire cu două etaje. Costul construirii acestei clădiri a fost de 30.000 de rupii. Prima întrunire trimestrială a societății pe anul 1808 a avut loc în noua clădire în 3 februarie 1808.

În perioada 1784-1828 au fost aleși membri ai Societății doar europeni. În 1829, la inițiativa lui H. H. Wilson, au fost aleși ca membri și câțiva indieni printre care Dwarakanath Tagore, Sivchandra Das, Maharaja Baidyanath Roy, Maharaja Bunwari Govind Roy, Raja Kalikrishna Bahadur, Rajchunder Das, Ram Comul Sen și Prasanna Coomar Tagore. Pe 12 decembrie 1832 Ram Comul Sen a fost ales secretar nativ. Mai târziu, Rajendralal Mitra a devenit primul președinte indian în 1885.

 Biblioteca
Una dintre principalele activități ale Societății Asiatice a fost colectarea de manuscrise vechi din India. Societatea a avut o colecție enormă de manuscrise sanscrite. În prezent, biblioteca Societății Asiatice are o colecție de aproximativ 117.000 de cărți și 79.000 de reviste tipărite în aproape toate limbile importante ale lumii. Ea are, de asemenea, o colecție de 293 hărți, microfișe a 48.000 de lucrări, un microfilm de 387.003 pagini, 182 picturi, 2500 pamflete și 2150 de fotografii. Cea mai veche carte tipărită care este păstrată în această bibliotecă este Astronomicorum Libri a lui Juli Firmici, ce a fost publicată în 1499. Biblioteca are în posesia sa un număr mare de cărți tipărite în India în secolul al XVIII-lea și la începutul secolului al XIX-lea, precum și multe cărți rare. Ea mai dispune de o bogată colecție de aproximativ 47.000 de manuscrise în 26 de limbi. Printre acestea se află un manuscris ilustrat al Coranului, un manuscris al textului Gulistan și un manuscris al Padshah Nama ce poartă semnătura împăratului Shahjahan. Numărul de reviste aflat în posesia bibliotecii este în prezent de aproximativ 80.000.

Colecția inițială a acestei biblioteci a fost îmbogățită prin donațiile primite de la membrii săi. Biblioteca a primit în 25 martie 1784 șapte manuscrise persane de la Henri Richardson. De asemenea, William Marsden a donat cartea sa, History of Island of Sumatra (1783), pe 10 noiembrie 1784. Robert Home, primul custode al bibliotecii (1804), a donat colecția sa mică, dar valoroasă de lucrări de artă. Prima donație importantă a fost un cadou de la Comitetul Seringapatam din 3 februarie 1808, ce a constat dintr-o colecție aflată anterior în Biblioteca Palatului lui Tipu Sultan. Biblioteca a primit colecția de manuscrise și desene a colonelului - inspector general Mackenzie în decembrie 1822.

 Muzeul

Muzeul societății a fost fondat în 1814, sub conducerea lui Nathaniel Wallich. Creșterea rapidă a colecțiilor este evidențiată de primul său catalog, publicat în 1849. Prin 1849 Societatea avea propriul său muzeu alcătuit din inscripții în piatră și metal, icoane, monede vechi, manuscrise sanscrite etc.

Odată cu înființarea Muzeului Indian din Calcutta în 1814, Societatea Asiatică i-a predat colecțiile sale cele mai valoroase. Societatea are totuși un muzeu propriu unde se află edictul scris pe stâncă al lui Așoka (c. 250 î.Hr.) și o colecție importantă de inscripții pe plăci de cupru, monede, sculpturi, manuscrise și documente de arhivă. Unele capodopere precum Cupidon adormit pe un nor de Joshua Reynolds, Cleopatra lui Guido Cagnacci, Ghat din Benares al lui Thomas Daniell și Cristos Copil al lui Peter Paul Rubens se află, de asemenea, în posesia acestui muzeu.

 Studii

 Referințe și surse
 Referințe

 Surse
 Mitra, S.K. (1974). The Asiatic Society'', Calcutta: The Asiatic Society.

Legături externe

 "Asiatic Society", Banglapedia. On Line.
 "Asiatic Society of Bengal", Scholarly Societies Project.
 Scanned volumes of the Journal of the Asiatic Society

Orientalistică

Societatea Asiatică din Bengal


Ryan Joseph Giggs (Ryan Joseph Wilson) (d. 29 Kasım 1973, Cardiff), Galli eski futbolcu, futbol antrenörü. Tüm kariyeri boyunca aynı takımda oynayan ve takımının formasını en çok giyen futbolcudur. Futbolu bıraktıktan sonra 2014-2016 yılları arası Manchester United'da Louis van Gaal 'ın yardımcılığını yapmıştır.

Futbola Manchester sokaklarında top oynarken keşfedilmesi sonucu Manchester City altyapısında başlamıştır. Bu takımın altyapısında iken Manchester United menajeri Alex Ferguson Giggs'in evine gitmiş ve ailesini ikna ederek kendi takımının altyapısına almıştır. O tarihten beri başka bir takıma transfer olmadan kariyerini aralıksız United'da geçirmiştir.

Galler millî futbol takımı ile ilk maçını 1991 yılında oynamıştır. 2006 yılı sonuna kadar 60 kez millî formayı giymiş ve 14 gol atmıştır. 2008-2009 sezonunda İngiltere Profesyonel Futbolcular Birliği, Manchester United'ın futbolcusu Giggs'i, İngiltere'de Yılın Futbolcusu ilan etmiştir.

Özel hayatı

Tutuklanması
3 Kasım 2020'de Giggs'in kız arkadaşına saldırıp dövdüğü şüphesiyle tutuklandığı ve kendisine yöneltilen suçlamaları reddettiği bildirildi.

Kariyeri

Başarılar

Kulüp
Manchester United
 Premier League - Şampiyonluğu (12):1986-1987, 1992-93, 1993-94, 1995-96, 1996-97, 1998-99, 1999-00, 2000-01, 2002-03, 2006-07, 2007-08, 2010-11, 2012-13
 Premier League - İkincilik: 1991-92, 1994-95, 1997-98, 2005-06, 2009-10
 FA Youth Cup Şampiyonluk: 1992
 FA Cup Şampiyonluk (4): 1994, 1996, 1999, 2004
 FA Cup Finalist: 1995, 2005
 Lig Kupası Şampiyonluk (4): 1992, 2006, 2009, 2010
 Lig Kupası Final: 2003
 UEFA Şampiyonlar Ligi Şampiyonluk: 1999, 2008
 Kıtalararası Kupa: 1999,2008
 UEFA Süper Kupası Şampiyonluğu: 1991
 UEFA Süper Kupası Finali: 1999
 FA Community Shield Şampiyonluğu (8): 1993, 1994, 1996, 1997, 2003, 2007, 2008, 2010, 2011, 2013
 FA Community Shield İkincilik: 1998, 2000, 2001, 2004
 Tüm zamanların bir takımla en çok kupa kaldıran ve madalya alan oyuncusu.

Bireysel
 Barclays "FA Premier League" Ayın Oyuncusu: Ağustos 2006
 Kıtalararası Kupa Maçın Oyuncusu (1999)
 Manchester United Sezonun en değerli oyuncusu ödülü 2005/2006
 U-21 Avrupa'da yılın futbolcusu unvanı (1993)
 Galler yılın futbolcusu unvanı 1996, 2006
 İngiliz futbol tarihinin en değerli oyuncuları listesi 2005
 Premier Lig on yılın altın karması 2003
 "FA Challenge Cup"'da atılan en güzel gol ödülü 1999, 2005
 Manchester United takımı ile 10 Premier Lig Şampiyonluğu ile takımı tarihinin en çok şampiyonluk yaşayan futbolcusu
 1996 yılın sol kanat oyuncusu
 1996 Yılın 4. futbolcusu
 Manchester United takımında en çok forma giyen futbolcu unvanı.759

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ryan Giggs'in profili ve istatistikleri (İngilizce)
 Manchester United Resmi site biyografisi  (İngilizce)

Yaşayan insanlar
1973 doğumlular
Cardiff doğumlular
Galli futbolcular
Galli teknik direktörler
Manchester United FC futbolcuları
Galler millî futbol takımı futbolcuları
2012 Yaz Olimpiyatları futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Britanya İmparatorluk Nişanı
Britanyalı Olimpiyat futbolcuları
English Football League futbolcuları
Premier League futbolcuları
Manchester United FC teknik direktörleri
Premier League teknik direktörleri
İngiltere 16 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Kanat futbolcuları
BBC Yılın Sporcusu Ödülü sahipleri
English Football Hall of Fame üyeleri
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
Britanya İmparatorluk Nişanı subayları
Galler millî futbol takımı teknik direktörleri
Galler 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları

Ryan Giggs


Rodger Trueman Cuzner  (born November 4, 1955) is a Canadian politician and diplomat who served as the Member of Parliament in the House of Commons of Canada for the riding of Cape Breton—Canso and its predecessor, Bras d'Or—Cape Breton, from 2000 to 2019. For most of 2003, he served as Parliamentary Secretary to the Prime Minister under Jean Chrétien, and served as Parliamentary Secretary for Employment, Workforce Development and Labour in the Trudeau government. Since 2020, Cuzner has served as the Consul General of Canada to the United States (Boston).

On October 31, 2023, Cuzner was appointed a Senator for Nova Scotia.

Early life and education
Cuzner was born the second of six children born to Trueman and Kay Cuzner in Glace Bay, Nova Scotia. He studied physical education at St. Francis Xavier University in Antigonish. He worked as the Special Event Coordinator for the Cape Breton Department of Recreation, Culture and Facilities, where he was responsible for major events like the Millennium Countdown 2000. Cuzner has been very involved with hockey throughout his life. He coached Team Nova Scotia at the Canada Games in 1995 and 1999.

Political career
Cuzner was a member of the Liberal Party of Canada in the House of Commons of Canada, representing the riding of Bras d'Or—Cape Breton and, later, Cape Breton—Canso. He was first elected in 2000. Cuzner served as Parliamentary Secretary to former Prime Minister Jean Chrétien from January 13, 2003, to December 11, 2003, and held other key positions within the Liberal Caucus, including chair of Nova Scotia Caucus, chair of Atlantic Caucus, and Chief Opposition Whip. He also served as the Parliamentary Secretary for Employment, Workforce Development and Labour.

In his early years in parliament, Cuzner focused on matters surrounding both Veteran Affairs and Fisheries and Oceans. During the later part of his Parliamentary career, much of his attention was directed toward Workforce Development and National Labour issues.

As an elected official representing Nova Scotia and Cape Breton Island, he worked with community and industry to build and mature the tourism sector. Major investments in infrastructure contributed to this growth, notably two of the top-rated golf courses in the world, Cabot Links and Cabot Cliffs.

Cuzner regularly represented the Liberal Party on the weekly MP panel on CTV News Channel's Power Play, and was regularly asked to appear on other national political affairs programs, on television, and radio.

Cuzner traditionally delivered a humorous, politically themed rewrite of "Twas the Night Before Christmas" on the last house sitting before the holiday break.

He was twice voted as "Most Collegial" Member of Parliament by his Parliamentary colleagues, and was described by Maclean's in 2017 as "Parliament's Sense of Humour".

Cuzner was re-elected to a sixth straight term with 74.4% of the vote in the 2015 Canadian federal election.

On April 26, 2019, Cuzner announced he wouldn't run for re-election in the 2019 election.

Post-political life
On 30 October 2020, it was reported that Prime Minister Justin Trudeau appointed Cuzner as the new Consul General to the United States (Boston).

Personal life
Cuzner and his wife Lynn (née Hopkins) have three children: Mitch, Scott and Brad.

Electoral record

References

External links

Official website

1955 births
Living people
Members of the House of Commons of Canada from Nova Scotia
Liberal Party of Canada MPs
People from Glace Bay
St. Francis Xavier University alumni
21st-century Canadian politicians

Rodger Cuzner


Amerika
 Maya
 Copán
 Herrscher: Waxaklajuun Ub'aah K'awiil (695–738)
 Palenque
 Herrscher: K'inich Ahkal Mo' Nahb III. (721–738)
 Tikal
 Herrscher: Jasaw Chan K'awiil I. (682–734)

Asien
 Bagan
 König: Theinkha (726–734)

 China
 Kaiser: Tang Xuanzong (712–756)

 Iberien (Kartlien)
 König: Guaram III. (692–748)

 Indien
 Chalukya
 König: Vijayaditya (696–733)
 Östliche Chalukya
 König: Vishnuvardhana III. (719–755)
 Pallava
 König: Nandi Varman II. (710–775)
 Pandya
 König: Kochadaiyan Ranadhiran (710–735)

 Japan
 Kaiser: Shōmu (724–749)

 Kaschmir
 König: Lalitaditya (723–760)

 Reich der Kök-Türken
 Herrscher: Bilge Khan (716–734)

 Korea
 Balhae
 König: Kwangjong Mu (719–738)
 Silla
 König: Seongdeok (702–737)

 Kalifat der Muslime
 Kalif: Hischām ibn ʿAbd al-Malik (724–743)

 Tibet
 König: Thride Tsugten (704–755)

Europa
 Bulgarien
 Khan: Kormesij (721–738)

 Byzantinisches Reich
 Kaiser: Leo III. (717–741)

 England (Heptarchie)
 East Anglia
 König: Ælfwald (713–749)
 Essex
 König: Swæfberht (709–738)
 Kent
 König: Æthelberht II. (725–762)
 König: Eadberht I. (725–748)
 König: Ealric (725–?)
 Mercia
 König: Æthelbald (716–757)
 Northumbria
 König: Osric (718–729)
 König: Ceolwulf (729–737)
 Wessex
 König: Æthelheard (726–740)

 Fränkisches Reich
 König: Theuderich IV. (721–737)
 Hausmeier: Karl Martell (717–741)

 Italien
 Langobardenreich
 König: Liutprand (712–744)
 Autonome langobardische Herzogtümer:
 Herzog von Benevent: Romuald II. (706–731)
 Herzog des Friaul: Pemmo (706–739)
 Herzog von Spoleto: Transamund II. (720–739)
 Venedig
 Doge: Orso Ipato (727–737)

 Schottland
 Dalriada
 König: Eochaid III. (726–733)
 Strathclyde
 König: Teudebur (722–752)
 Pikten
 König: Nechtan mac Derile (728–729)
 König: Óengus I. (729–761)

 Spanien
 Asturien
 König: Pelagius (718–737)
 Al-Andalus
 Statthalter des Umayyaden-Kalifs: Uthman ibn Abi Nas'a al-Chath'ami (728–729)
 Statthalter: al-Haitham ibn 'Ubaid al-Kanani (729–730)

 Wales
 Gwynedd
 König: Rhodri Molwynog ap Idwal (720–754)
 Powys
 Fürst: Elisedd ap Gwylog (725–755)

Religiöse Führer
 Papst: Gregor II. (715–731)
 Patriarch von Konstantinopel: Germanos I. (715–730)

Liste der Staatsoberhäupter 729


The Focke-Wulf Fw 189 Uhu ("Eagle Owl") is a German twin-engine, twin-boom, three-seat tactical reconnaissance and army cooperation aircraft. It first flew in 1938 (Fw 189 V1), entered service in 1940 and was produced until mid-1944.

In addition, Focke-Wulf used this airframe in response to a tender request by the RLM for a dedicated ground-attack airplane, and later submitted an armored version for trials. However, the Henschel Hs 129 was selected instead.

Design and development
In 1937, the German Ministry of Aviation issued a specification for a short-range, three-seat reconnaissance aircraft with a good all-round view to support the German army in the field, replacing the Henschel Hs 126, which had just entered service. A power of about 850–900 hp (630–670 kW) was specified. The specification was issued to Arado and Focke-Wulf.  Arado's design, the Ar 198, which was initially the preferred option, was a relatively conventional single-engined high-wing monoplane with a glazed gondola under the fuselage. Focke-Wulf's chief designer Kurt Tank's design, the Fw 189, was a twin-boom design, powered by two Argus As 410 engines instead of the expected single engine. As a "twin-boom" design like the earlier Dutch Fokker G.I, the Fw 189 used a central crew gondola for its crew accommodation, which for the Fw 189 would be designed with a heavily glazed and framed "stepless" cockpit forward section, which used no separate windscreen panels for the pilot (as with many German medium bombers from 1938 onwards). Blohm & Voss proposed as a private venture something even more radical: chief designer Dr. Richard Vogt's unique asymmetric BV 141. Orders were placed for three prototypes each of the Arado and Focke-Wulf designs, in April 1937.

The Fw 189 had as part of its defensive armament, an innovative rear-gun emplacement designed by the Ikaria-Werke: a rotating conical rear "turret" of sorts, manually rotated with a metal-framed, glazed conical fairing streamlining its shape, with the open section providing the firing aperture for either a single or twin-mount machine gun at the unit's circular-section forward mount. The Fw 189 was produced in large numbers, at the Focke-Wulf factory in Bremen, at the Bordeaux-Merignac aircraft factory (Avions Marcel Bloch's factory, which became Dassault Aviation after the war) in occupied France, then in the Aero Vodochody aircraft factory in Prague, occupied Czechoslovakia. Total production was 864 aircraft of all variants.

Operational history
Called the  (Flying Eye) of the German Army, the Fw 189 was used extensively on the Eastern Front with great success. It was nicknamed  "Rama" ("frame" in the Russian, Ukrainian and Polish languages) by Soviet forces, referring to its distinctive tailboom and stabilizer shapes, giving it a quadrangular appearance. Despite its low speed and fragile looks, the Fw 189's manoeuvrability made it a difficult target for attacking Soviet fighters. The Fw 189 was often able to out-turn attacking fighters by flying in a tight circle into which enemy fighters could not follow.

Nocturnal reconnaissance and night fighter versions
Night Reconnaissance Group 15, attached to the 4th Panzerarmee in southern Poland during late 1944, carried out nocturnal reconnaissance and light bombing sorties with a handful of 189A-1s.  These planes typically lacked the main model's rear dorsal machine gun. Small numbers of A-1s were used as night fighters in the closing weeks of the war – the aircraft were modified by having their reconnaissance equipment removed and then fitted with FuG 212 AI radar in the nose and a single obliquely-firing 20 mm MG FF autocannon in the common Schräge Musik upwards/forward-firing offensive fitment also used for heavier-airframed German night fighters, like the Bf 110G. For the Fw 189 the installation was in the crew nacelle in the space where the rear dorsal gun was normally housed.  The majority of the nachtjager 189s were operated by NJG 100, were based at Greifswald.  Chronic fuel shortages and enemy air superiority over the 189 defence area (chiefly Berlin) meant that few aircraft were shot down by these craft.

Variants
The main production model was the Fw 189A reconnaissance plane, built mostly in two variants, the A-1 and A-2. Unless otherwise stated all aircraft were powered by two Argus As 410 engines of 465 PS (459 hp, 342 kW).
 Fw 189 A-0: Ten preproduction aircraft for operational tests and trials.
 Fw 189 A-1: Initial production version, armed with two flexible 7.92 mm (.312 in) MG 15 machine guns in the dorsal and rear positions, one 7.92 mm (0.312 in) MG 17 machine gun in each wing root, plus four  bombs. It could carry an Rb 20/30 or an Rb 50/30 aerial camera.
 Fw 189 A-1 trop: Tropicalised version of the Fw 189 A-1, fitted with air intake filters and survival equipment. Conversion from A-1s.

 Fw 189 A-1/U2: VIP transport version of the Fw 189 A-1.
 Fw 189 A-1/U3: VIP transport version of the Fw 189 A-1.
 Fw 189 A-2: The flexible MG 15s were replaced by twin-barrel 7.92 mm (0.312 in) MG 81Z.
 Fw 189 A-3: Tropicalised production version of the Fw 189 A-2, fitted with air intake filters and survival equipment.
 Fw 189 A-4: Light ground-attack version, armed with two 20 mm MG 151/20 cannons in each wing root, fitted with armour protection for the underside of the fuselage, engines and fuel tanks. No production known.

The Fw 189B was a five-seat training aircraft; only 13 were built.
 Fw 189 B-0: Three preproduction aircraft.
 Fw 189 B-1: Five-seat training version. ten built.

The Fw 189C was conceived as a heavily armoured ground-attack, close-support variant, in competition with the Henschel Hs 129. But its two prototypes (V1b and V6) were not satisfactory, and it was not produced.
 Fw 189D: Proposed twin-float trainer floatplane. Not built.
 Fw 189E: Prototype only, powered by two 700 PS (690 hp, 515 kW) Gnome-Rhone 14M radial engines.
 Fw 189 F-1: Re-engined Fw 189 A-1 aircraft, powered by two 600 PS (592 hp, 441 kW) Argus As 411 engines.
 Fw 189 F-2: Fitted with electrically-operated landing gear, increased fuel capacity and additional armour plating, powered by two 600 PS (592 hp, 441 kW) Argus As 411 engines.

Operators

 Luftwaffe

 Bulgarian Air Force

 Royal Hungarian Air Force

 Royal Norwegian Air Force (Postwar)

 Royal Romanian Air Force

 Slovenské vzdušné zbrane
 Slovak Insurgent Air Force

Surviving aircraft
Fw 189 V7+1H (Werk Nr. 2100) is the only surviving Fw 189. It was part of 1./Nahaufklärungsgruppe 10, with V7 originally the Geschwaderkennung code for Heeres-Aufklärungsgruppe 32 based at Pontsalenjoki (due east of Kuusamo, and within the south-central area of modern Russia's Republic of Karelia) and took part in its first mission on 4 May 1943. The mission was to photograph the Loukhi-3 airbase from an altitude of , then to continue north along the Murmansk-Leningrad railway. Approximately 31 minutes after taking off V7+1H was attacked and damaged by Lend-Lease-acquired Soviet Hawker Hurricane fighters. The aircraft dived to escape the fighters, but, owing to the damage suffered, could not pull out in time and it struck the treetops. The tail was torn off and the crew nacelle left hanging upside down within the trees. The pilot, Lothar Mothes, survived but one crewman was killed in the crash and the third died from blood loss as a result of a severed leg. Mothes survived two weeks in sub-zero temperatures, evading Soviet patrols while eating bark and grubs as he walked back to his base. He spent the next nine months in a hospital recovering from severe frostbite before returning to the front line, eventually to fly another 100 missions.

In 1991 the wreckage of V7+1H was found in the Russian forest where it had remained for 48 years. The aircraft was purchased by a group of British aircraft enthusiasts and was shipped to the United Kingdom, arriving at Worthing, West Sussex in March 1992. The Focke Wulf 189 Restoration Society was formed to restore the aircraft to flying condition. Her former pilot, Lothar Mothes, met up again with his aircraft at the 1996 Biggin Hill Airshow.

It was reported that this aircraft was acquired by Paul Allen's Flying Heritage Collection  and was in rebuild at Duxford to an airworthy condition, but as of August 1 2021 was listed for sale.

Specifications (Fw 189 A-1)

See also

References

Notes

Bibliography

 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

External links

 .  Fw 189 V7+IH's final mission.
  including the radial-engined E model.
  for the Fw 189's rear gun turret.
 .  Focke Wulf Fw 189 owl historical video.
 .  Russian language, Soviet-produced recognition-training film on the Fw 189 reconnaissance aircraft.

Fw 189
1930s German military reconnaissance aircraft
World War II reconnaissance aircraft of Germany
Low-wing aircraft
Twin-boom aircraft
Aircraft first flown in 1941
Twin piston-engined tractor aircraft

Focke-Wulf Fw 189 Uhu


Coups de sang est un téléfilm français écrit par Nicolas Kieffer, réalisé par Christian Bonnet et diffusé pour la première fois, en France, le  sur France 2.

Synopsis
Ce sont les relations difficiles entre une mère et son fils qui constituent le ressort principal de ce téléfilm. Mireille est une battante, militante gauchiste de toutes les causes. Elle juge que son fils François n'est qu'un mou, incapable de défendre des valeurs morales. François souffre de ce regard dans lequel il se sent dévalorisé. Il n'est pas arrivé à surmonter la mort de sa première femme pour laquelle il a érigé son bureau en mausolée au détriment de sa famille, son fils et sa deuxième épouse. L'assassinat de Justine, fille de François et petite-fille de Mireille, mettra mère et fils en opposition et compétition avant de leur permettre de coopérer et de se retrouver.

Scénario détaillé
Justine Delgado, 20 ans, est retrouvée assassinée sur les bords du lac de Thurins alors que Ryan Kowalsky, considéré comme son petit-ami, est arrêté, hagard, sur le quai d'une gare proche. Le père de Justine, François Delgado, officier de police à Lyon, apprend la nouvelle alors qu'il est en intervention pour persuader sa mère de mettre fin à son action militante auprès de sans-logis. François a depuis longtemps de l'antipathie pour Ryan, ami de Justine depuis l'enfance et voit tout de suite en lui le coupable. Sa mère est persuadée que Ryan, fils de sa meilleure amie, n'est pas l'assassin. Chacun cherche des informations qui étaieraient leurs certitudes. François, bien que débarqué de l'enquête, suit les investigations policières avec les informations que lui donne en sous-main Serge Lantier, son collègue. François compte aussi sur son ancien patron au SRPJ, Bernard Duquesne, mais il s'apercevra vite que celui-ci cherche plutôt à étouffer cette histoire qui nuit à son business de vigiles-sécurité auprès de Fauconnier, un des notables de la ville. De son côté Mireille, la mère, engage une avocate pour défendre Ryan et elle rencontre les amies et colocataires de Justine. Père et grand-mère découvrent avec stupeur que Justine fréquentait le fils Fauconnier et sa petite bande bourgeoise et participait à leurs parties fines. Justine était enceinte de huit semaines mais les deux jeunes soupçonnés, Ryan et Aymeric, sont mis hors de cause par l'analyse ADN. François et sa mère perdent alors toutes leurs certitudes sur un présumé coupable, le mobile du crime restant insaisissable. Ryan apprendra aux policiers sa participation aux soirées en tant que disc-jockey pour rester auprès de Justine et la protéger car il l'aime. Il s'accusera du crime mais les policiers ne le croient pas et le forcent à avouer qu'Aymeric s'est amusé à le violer devant ses copains et aussi Justine. Justine l'avait poussé à porter plainte mais il s'y était refusé. La grand-mère comprend alors pourquoi Justine, qu'elle ne voyait plus depuis des années, voulait la rencontrer, et ce rendez-vous manqué lourd de conséquences. François, hors de lui, obtient d'Aymeric en le menaçant d'un pistolet sur la tempe, des confessions, notamment que Serge Lantier, jusqu'alors le gentil collègue, travaillait en extra pour la société de Duquesne en « régulant » les soirées du fils Fauconnier et couchait avec Justine. Il l'avait mise enceinte. Justine le faisait chanter, voulant obtenir de lui  pour partir loin. Si l'information avait été diffusée, cela aurait nuit à toute sa vie, professionnelle et maritale. Serge Lantier avoue alors avoir tramé son assassinat en fournissant à l'enquête, dans la personne de Ryan, un coupable idéal. François et sa mère retrouveront une compréhension mutuelle à la fin de cette épreuve.

Fiche technique
 Réalisation : Christian Bonnet
 Scénario : Nicolas Kieffer
 Production : France Télévisions, Les Gens, RTBF
 Producteurs : Pierre Eid
 Son – musique originale : Frédéric Porte
 Pays d'origine :
 Langue originale : français
 Genre : policier
 Durée :
 Date de diffusion
 :  sur France 2

Distribution
 Michèle Bernier : Mireille Delgado
 David Kammenos : François Delgado, fils de Mireille
 Sophie Mounicot : Chantal Kowalsky
 Murielle Huet des Aunay : Patricia Delgado, l'épouse de François
 Alexandra Roth : Karine Allessandri, capitaine de police
 Maël Cordier : Ryan Kowalsky
 Mathias Mlekuz : Serge Lantier, officier de police
 Laurence Joseph : Clémence Diallo, avocate de Ryan
 Franck Adrien : Michel Saulnier
 Olivier Saladin : Jean-Jacques, le copain militant de Mireille
 Thierry Hancisse : Bernard Duquesne, ex-patron du SRPJ
 Xavier Widhoff : Aymeric Fauconnier
 Esther Gaumont : Lydie
 Mathilde Dhondt : Cindy
 Thomas Poulard : le juge d'instruction
 Louka Petit-Taborelli : flic en civil
 Mathilde Cerf : Johanna
 Maxime Jullia : petit costaud
 Anne Comte : Marie Lantier
 Alexia Chazelle : Justine Delgado
 Anton Mardones : Elias Delgado, fils de François

Audience
  ( France 2, ) (24,2 % de part d'audience)

Tournage
Le tournage s'est déroulé à Lyon et dans les environs (lac de barrage de Thurins) en février 2021 .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Téléfilm français des années 2020
Téléfilm diffusé en 2021
Téléfilm tourné en Auvergne-Rhône-Alpes
Téléfilm policier
Téléfilm de France Télévisions

Coups de sang


Ungernia, Rod lukovičastih geofita iz porodice zvanikovki, smješten u tribus Lycorideae, dio potporodice Amaryllidoideae. Postoje 10 priznatih vrsta, sve su iz Azije (Afganistan, Iran, Kazahstan, Kirgistan, Tadžikistan, Turkmenistan, Uzbekistan).

Vrste
 Ungernia badghysi Botsch.
 Ungernia ferganica Vved. ex Artjush.
 Ungernia flava Boiss. & Hausskn.
 Ungernia oligostroma Popov & Vved.
 Ungernia sewerzowii (Regel) B.Fedtsch.
 Ungernia spiralis Proskor.
 Ungernia tadschicorum Vved. ex Artjush.
 Ungernia trisphaera Bunge
 Ungernia victoris Vved. ex Artjush.
 Ungernia vvedenskyi Khamidch.

Izvori

Amaryllidoideae

Ungernia


عبد الله المحيلبي ، من مواليد 1 مارس 1963 سياسي كويتي ووزير سابق.

السيرة الذاتية
عبد الله سعود سعد المحيلبي العازمي ولد بالكويت ، متزوج وحاصل على شهادة دبلوم معهد المعلمين وليسانس في الجغرافيا من جامعة الكويت، شغل منصب مراقب في محافظة العاصمة، وعضو المجلس البلدي في عامي 1995 و1999 ، وعضو مجلس إدارة جمعية الرميثية التعاونية، وهو عضو مؤسس لجمعية حماية المال العام وعضو مؤسس للجمعية التطوعية الصحية، وفي 2 يوليو 2005 أصبح عضوا في المجلس البلدي ثم انتخب رئيسا للمجلس البلدي في 29 يونيو 2005 ، وفي فبراير 2006 عين وزيرا للدولة لشؤون البلدية واعيد تعينه في نفس المنصب في يوليو 2006 ، وأعيد تعيينه بمنصب وزير الأعلام، وفي عام 2007 عين وزيرا للصحة.

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
مواليد 1963
وزراء أوقاف كويتيون
وزراء إعلام كويتيون
وزراء بلدية كويتيون
وزراء صحة كويتيون
وزراء مواصلات كويتيون

عبد الله المحيلبي


Eleanor Ruth Duckworth (Montreal, 1935 -) es una teórica de la educación canadiense, especialista en psicología cognitiva desde una perspectiva constructivista, exalumna, colega, traductora e intérprete de Jean Piaget. Fue profesora de la Harvard Graduate School of Education (Facultad de Educación de la Universidad de Harvard).

Duckworth obtuvo su doctorado en Ciencias de la Educación en la Universidad de Ginebra en 1977, fundamentando sus investigaciones en las teorías de Jean Piaget y Bärbel Inhelder sobre la naturaleza y desarrollo de la comprensión y la inteligencia y en su método de investigación clínica. Ha desarrollado el método de la entrevista clínica de la escuela de Ginebra en un método de enseñanza-investigación denominado critical exploration ("exploración crítica").

También ha sido maestra de escuela primaria. Su participación en programas educativos de los años sesenta (Elementary Science Study y African Primary Science Program) fue germinal para sus ideas y prácticas en los métodos de exploración en la enseñanza y el aprendizaje. Ha intervenido en programas de formación del profesorado y evaluación en países de todo el mundo. Interviene en organizaciones progresistas como United for Justice with Peace y Critical Explorers.

Notas

Bibliografía
 Bobilya, A.J. & Daniel, B. (2009). Eleanor Duckworth: The teacher's teacher. In T. Smith & C.E. Knapp (Eds.), Beyond Dewey and Hahn: Foundations for experiential education, Vol.I (pp.113–122). Lake Geneva, WI: Raccoon Institute.
 Cavicchi, E.M. (1999). Experimenting with wires, batteries, bulbs, and the induction coil: Narratives of teaching and learning physics in the electrical investigations of Laura, David, Jamie, myself and the nineteenth century experiments - our developments and instruments. Thesis. Cambridge, MA: Harvard Graduate School of Education.
 Cavicchi, E.M. (June, 2007). Opening possibilities in experimental science and its history: Critical explorations with pendulums and singing tubes. Session 184.108.40.206, Ninth International History, Philosophy and Science Teaching Conference. Published in Interchange, 39, 2008, 415–442.

 Cavicchi, E.M., Chiu, S-M. & Hughes-McDonnell, F. (2009). Introductory Paper on Critical Explorations in Teaching Art, Science, and Teacher Education. The New Educator, 5(3), 189-204.
 Chira, S. (1989). Wherein balloons teach the learning process. Special to New York Times, November 29, 1998.

 Dorn, M.S. (1979). An example for us all. Learning with Breadth and Depth, by Eleanor Duckworth, ed. R. Dropkin, Workshop Center for Open Education, New York.
 Elementary Science Study (ESS) (1970). Elementary science study reader. Newton, MA: Education Development Center, Inc.
 Falk, B. (2009). From the editor - Critical explorations: The road to understanding. The New Educator 5(3), i-ii.
 Hsueh, Y. (1997). Jean Piaget, spontaneous development and constructivist teaching. Thesis. Cambridge, MA: Harvard School of Education.

 Inhelder, B., Sinclair, H. & Bovet, M. (1974). Learning and the development of cognition. Cambridge, MA: Harvard University Press.

 Pettigrew, N.G. (Spring 2007). The art of listening. The Exeter Bulletin, 42–45.
 Ripple, R.E. & Rockcastle, V.N. (Eds.) (1964). Piaget rediscovered. A report of the conference on cognitive studies and curriculum development. Cornell University: School of Education.

 Zeichner, K.M. (1992). Conceptions of reflective teaching in contemporary U.S. teacher education program reforms. In L. Valli (Ed.), Reflective teacher education - cases and critiques (pp.161–173). Albany, NJ: SUNY Press.

Enlaces externos
 Annenberg Media (w.d.). Tune in to the moon. Materials, activities and resources regarding learning about the moon.
 Duckworth, E.R. (1973). Learning about thinking and vice versa (videorecording, 32 min.), Films Inc., Ford Foundation. Educator Eleanor Duckworth demonstrates children's thinking processes (and developmental differences in children's learning) through classic Piaget-type interviews held during a workshop for teachers, teacher aides, and principals of two inner-city Philadelphia schools.
 Duckworth, E.R. (2009a). Faculty profile, Harvard University School of Education .
 Duckworth, E.R. (2009b). Critical thinking through learner-centred teaching. An interview with Eleanor Duckworth conducted by Anis Haffar.
 Evans, R.I. (1973). Jean Piaget. The man and his ideas. New York: E.P. Dutton & Co., Inc.; Translated by Eleanor Duckworth.
 Falk, B. (Ed.) (2009). Critical explorations: The road to understanding. Theme issue in The New Educator 5(3).
 Mayer, S.J. (2009). Critical exploration  - website online.
 Piaget, J. (1968, lecture one). Genetic Epistemology. A series of lectures delivered by Piaget at Columbia University. Published by Columbia University Press; translated by Eleanor Duckworth.

Pedagogos de Canadá
Pedagogas
Nacidos en Montreal

Eleanor Duckworth


Persico Dosimo ist eine norditalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Cremona in der Lombardei. Die Gemeinde liegt etwa 7,5 Kilometer nordöstlich von Cremona. Der Verwaltungssitz befindet sich im Ortsteil Dosimo.

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die Autostrada A21 von Turin nach Brescia. Ein Anschluss besteht nicht.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in der Lombardei

Persico Dosimo