Școala semiotică de la Tartu-Moscova este un curent în știința semiotică sovietică din anii 1960-1980, care a unit cercetătorii din diverse instituții de învățământ și reprezentații diverselor școli științifice. O trăsătură imanentă a școlii care o determină în calitate de fenomen științific o reprezintă caracterul ei discret și informal. Activitatea ei s-a manifestat în cadrul școlilor de vară închise organizate în Kääriku sau Tartu, Estonia. Acestea conțineau întruniri informale de cercetători interesați în semiotică și cultură din toate Republicile Sovietice, prezentări științifice și discursuri. Reprezentanții școlii s-au adresat către semiotică prin interesul lor comun în semiotica culturii și diversele limbi prin care aceasta se manifestă (limba artistică: a cinematografiei, a artelor plastice, a dansului, a literaturii, limba mitologică etc.).

Caracteristica
Școala de la Tartu-Moscova a fost formată la intersecția a trei științe: lingvistică, poetică și studiile literare. Influențele principale a gândirii semiotice în cadrul Școlii de la Tartu-Moscova au fost Formalismul rusesc, Teoria Informației și studiile comparative. La fel, se urmează influența antropologiei structurale a lui Claude Levi-Strauss, și a lingvisticii structurale a lui Ferdinand de Saussure și, mai precis a dicotomiei langue/parole.

Școala, și-a început traseul din interesul comun a grupei lingviștilor din Moscova, pe de o parte, și a cercetătorilor de la catedra de Literatura Rusă din Tartu, pe de altă parte, în lingvistica structurală și cibernetică. Preocuparea cu sistemele de semne, relațiile structurale între ele și formele care acestea le pot întruchipa au decurs în deplasarea accentului metodologic către semiotică.

Școala a fost nu doar rezultatul cristalizării a două științe, dar și în același timp era o simbioză a două culturi științifice: lingvistica în tradiția moscovită și studiile literare din Leningrad. După cum susținea B. Uspenskij, reprezentanții științei lingvistice erau discipolii direcți ai lui Roman Jakobson, Mihail Bakhtin și Petr Bogatyryov. În același timp, reprezentanții universității din Tartu, care au moștenit tradiția din Leningrad, au învățat direct de la Vladimir Propp, Viktor Zhirmunsky și Grigori Gukovski.

"Leningrad întotdeauna a fost centrul de studiu istoric (историкоизучающий), de cunoștințe/filosofie istorică (историкософичный), iar Școala din Leningrad era legată de istoria gândirii sociale. Școala de la Moscova era o școală lingvistică de profesionalism înalt. Și dacă școala din Leningrad era orientată spre istorie și modernitate – aspectele dinamice, atunci școala din Moscova – spre sincronie, statică și culturile "arhaice".

Faptul că semiotica putea fi percepută ca știință burgheză de către guvernul Soviet, a împiedicat deschiderea institutului de Semiotică în cadrul Facultății de lingvistică. Din această cauză, activitățile Școlii se desfășurau în cadrul întâlnirilor informale de cercetători. Imposibilitatea de a organiza activitățile la Moscova a impus necesitatea de a găsi un alt loc, care nu va trezi suspiciuni. În acest sens, Țările Baltice și Estonia, în particular, reprezenta un mediu favorabil pentru desfășurarea activităților intelectuale suspicioase, înglobând așa factori importanți ca  anturajul european, diferit de realitatea Sovietică din Rusia, și depărtarea de centrele administrative principale care inspira un anumit nivel de siguranță. Tartu, unde mai s-a păstrat tradiția independenței intelectuale și libertății vieții academice din secolele trecute, și, în special, Catedra de Literatură a Universității din Tartu. Activitățile organizației se desfășurau în forma Școlilor de Vară, care aveau loc cu o frecvența de o dată doi ani. Alegerea locului și timpului de activitate nu erau aliatoare: ele cuprindeau perioada de vacanță, ceea ce aducea școlii un aer neoficial. Anume această informalitate a determinat ștergerea oricărei bariere etnice și sociale care putea exista între membri.

Cercul de apartenență a Școlii cuprindea reprezentanții intelectualității estone și celei vorbitoare de limba rusă din diferite republici și din diferite domenii: studii literare, lingvistică, etnologie, folcloristică, istorie, psihologie, cibernetică, istoria artei, matematică, etc. Numărul membrilor școlii nu era stabil din cauza lipsei de oricare formă de organizare și unei programe care ar determina grupa ca o anumită totalitate. Deopotrivă, membrii acesteia nu se percepeau ca grupă șa fel ca și întrunirile comune ca o anumită formă de organizare. Cercul de apartenență se diviza în două grupe: centrul format de membrii permanenți ai Școlii care erau la curent cu activitățile în derulare, și periferia, cuprinsă de membri care aderau la grup prin contactele personale și persoanele interesate în activități. Un factor important în alegerea membrilor Școlilor de vară reprezenta dorința de a lărgi interesele și subiectele tradiționale de cercetare și de depăși limitele izolării culturale impuse de către regimul Soviet. Cunoașterea de limbi străine, lecturarea literaturii de specialitate și a edițiilor științifice străine și interesul în lumea de pe cealaltă parte a cortinei de fier, orientarea spre vest și visul pentru o altă lume reprezentau acele trăsături care uneau membrii Școlii. Discreția datei și locului de întâlnire se păstra, iar edițiile a revistei "Lucrărilor în Sistemele de Semne" se publicau în tiraj limitat.

Un alt caracter important a grupului era alegerea, sau, mai degrabă formularea unei terminologii științifice specifice, chiar "ezoterice", după cum se exprima B. Gasparov, care nu era răspândită decât în cercul cercetătorilor din domeniul semiotic și necunoscute culturii științifice rusofone. Această terminologie, utilizată în cadrul publicațiilor și comunicării atât personale cât și de grup permitea atât stabilirea unui dialog între membrii grupului și crea piedici pentru cei dinafară. Cel mai simplu exemplu este alegerea termenului-deghizare pentru știința semiotică: "sistemul de modelare secundar". În același timp, după cum susținea Lotman, alegerea acestei metode de comunicare nu era o aspirație spre o "poză rebelă" (фрондирующая поза) împotriva sistemului, dar pentru că aceasta era cea mai eficientă metodă de a stabili înțelegerea în cadrul grupului.

Toate aceste măsuri a contribuit la distanțarea și înstrăinarea Școlii de la realitatea științifică și socială existentă în perioada anilor 60-70 în URSS. Însă această distanțare era mai degrabă o intenție de a se închide într-o lume impermeabilă, virtuală, care nu ar fi fost reconstruită dar ridicată din nou, decât o necesitate de supraviețuire.

"Membrii cercului din Tartu se cufundau în mediul închis, creat de ei înșiși, nu împotriva propriei voințe, nu doar supunându-se unei necesității externe. Izolarea comunității nu provoca nemulțumire, regret din faptul că nu formele de activitate deschise nu erau posibile. Dimpotrivă, imersiunea în mediul "pur" a comunicării ermetice se percepea ca experiență pozitivă."

Etapele de formare a Școlii Semiotice de la Tartu-Moscova
1956 – Seminarul dedicat aplicării metodelor matematice în lingvistică în cadrul Facultății de Filologie a Universității de Stat din Moscova inițiat de A. Kolmogorov. Seminarul a fost ghidat de către profesorii de lingvistică P.S Kuznetsov și V.V. Ivanov și de matematicianul V.A. Uspenskij.

Decembrie, 1956 – Associația de Traducere Automată, inițiat de V. Ivanov.

1958 – Prima Conferință Națională de Traducere Automată în Moscova.

1959-1961 – Lecturile de Poetica Structurală a lui Jurij Lotman, care au fost publicate abia în 1964. În cadrul acestora, Lotman a pledat pentru o nouă metodologie în științele umane având ca bază metodele matematice și filologice.

1961 – Al-patrulea Congres Național de Matematică din Leningrad, unde unde au avut loc prezentări cu referire la lingvistica matematică.

1961 – Întâlnirea științifică din Gorki, unde au fost ridicate ala teme ca metodele matematice în studierea limbii textelor literare.

1962 – Simpozionul de Studii Structurale a Sistemelor de Semne organizat de către Secția de Tipologie Structurală a Limbilor Slavice al Academiei de Științe și Consiliul de Cibernetică. Simpozionul a marcat delimitarea științei semiotice ca o disciplină autonomă în Uniunea Sovietică. În viitor, Boris Uspenskij va susține, că anume acest simpozion a clădit fundamentul Școlii de la Tartu-Moscova. În cadrul acestuia au participat prezentări cu referire la: semiotica limbii, semiotica logică, traducere automată, semiotica artei, mitologie, descrierea limbii sistemelor de comunicare neverbale, semiotica ritualului, semiotica comunicării cu surdocecitate. Ca urmare, 17 participanți ai conferinței se vor alătura viitoarei școli de la Tartu-Moscova. Materialele prezentate la simpozion au fost publicate într-o culegere de teze, iar critica care a urmat a permis răspândirea și recepționarea ideilor.

1962 – Conferința din Tartu dedicată studiului poeticii lui A. A. Blok, materialele căruia vor fi publicate în 1964.

1964 – începutul publicării edițiilor "Lucrărilor în Sistemele de Semne".

Tezele pentru studiul semiotic al culturii (în aplicarea către textele slavice)

 Sistemele de semne individuale, deși posedă structuri imanente, nu există în izolare. Acestea presupun existența unei unități structurale generale caracterizat prin organizare internă și ierarhizare. Pentru a ajunge la înțelegerea fenomenului de cultură și a mecanismelor culturii, este necesar de a înțelege spațiul cultural din perspectiva opoziției culturii și ne-culturii, membrului acestei culturi și intrusului, informației și entropiei. Din această perspectivă, mecanismele culturii, în viziunea Școlii de la Tartu-Moscova, funcționează ca un dispozitiv care transformă spațiul extern în cel intern, transformă entropia în informație nouă. Deci, cultura și civilizația absoarbe informația din lumea externă – din caos, transformând-o în cultură și, prin acest fapt, îmbogățindu-se și furnizându-și propria stabilitate. Acest proces poate decurge în două modalități. În primul caz, cultura își extinde frontiera în spațiul extracultural și asimilează informația receptată. În al-doilea caz, informația din extraculturală devine o sursa generatoare de cultură și este preferată în detrimentul surselor intraculturale.
 Cultura se construiește ca o ierarhie de sisteme semiotice, pe de o parte, și ca un dispozitiv multistrat al sferei extraculturale care o înconjoară. Tipul și forma de cultură este determinată, în primul rând, de către structura ei internă, consistența și ierarhia subsistemelor semiotice individuale.
 Textul este unitatea de bază a culturii, și purtătorul a semnificației integrale, din perspectiva membrului culturii date, și a funcției integrale, din perspectiva observatorului. În cadrul culturii și în carul sistemelor ei de coduri, mesajele pot fi privite din mai multe perspective: ca o parte a textului, ca text sau ca un set de texturi. În calitate de text se înțeleg nu doar mesajele exprimate în limba naturală, dar și orice purtător de semnificație integrală (sau textuală) care posedă o anumită funcție și poate fi determinată ca gen: un rit, o piesă muzicală sau o creație artistică.
 Cultura este determinată ca o limbă secundară, construită asupra nivelului limbii naturale, iar textele formate de cultură – textul cultural – este formulat în această limbă secundară. În același timp, textul culturii se formează în baza anumitor reguli generative. În baza acestei asumpții au fost formulate trei cazuri de raporturi între textele în limba naturală și textele culturale. În primul caz, textul în limba naturală nu este considerată ca text cultural: într-o cultură orientată spre sistemele de înregistrarea scrisă a textelor, toate asumpțiile exprimate în forma orală nu se consideră ca text a culturii. În al-doilea caz, textul în limba secundară este în același timp un text în limba naturală: poezia ca text al culturii scris într-o anumită limbă naturală. În al-treilea rând, textul cultural nu este prezentat în limba naturală dată, dar există în altă limbă naturală. Existența și funcționarea sincronică a multitudinii de texte culturale, celor noi și vechi, celor introduse din afara spațiului cultural și transmise din generațiile anterioare, adaugă culturii caracteristicile poliglotismului cultural. Astfel, starea sincronică a culturii poate cuprinde starea diacronică: textele noi și vechi sunt reproduse la diferite nivele a culturii.
 Locul textului în spațiul textual este determinat ca raportul textului dat către suma textelor potențiale. În cercetarea filologică, problema funcționării textelor se abordează din punct de vedere a opoziției între sincronie și diacronie. Din punct de vedere semiotic și a abordării tipologice a textelor, această opunere nu este considerată absolută, întrucât ea nu consideră problema existența pancronică a limbii în cadrul culturii.
 Cultura poate fi privită din diferite puncte de vedere: ca ierarhie a sistemelor semiotice individuale, ca o sumă de texte și setul de funcții corelate cu acestea, sau ca un oarecare dispozitiv care produce textele date. Însă, cultura mai poate fi comparată cu mecanismele de procesare și păstrare a informației, care formează memoria individuală. Deci, din din de vedere funcțional, structura semiotică a culturii și structura semiotică a memoriei reprezintă fenomene similare. Ca rezultat, informația procesată din experiențele anterioare, formează baza pentru reguli, instrucțiuni de creare a noilor texte. Această tendință determină orientarea sistemului cultural către viitor.
 Întrucât în carul aceiași culturi sincronic pot circula texte din subculturi diferite, în semiotică apare problema echivalenței acestora, care ar permitea traducerea textelor într-o anumită cultură. Însă din cauza diferenței structurilor și funcțiilor textuale variază de la o tradiție la alta, traducerea dintr-un sistem în altul poate cuprinde un anumit nivel de intraductibilitate. De aceea, din punct de vedere semiotic, nu se exercită echivalarea sistemelor de limbă, dar a textelor propriu-zise.
 Pentru observarea vieții textului în sistemul cultural, sau pentru descrierea funcționării sistemelor sale interne, este necesară cercetarea corelațiilor structurale la diferite nivele. Acestea se pot manifesta atât prin apariția nivelelor de tranziție, cât și prin izomorfismul structural. Prin apariția fenomenului izomorfismului devine posibilă tranziția de la un nivel la altul. Această tranziție poate avea loc prin intermediul regulilor de înlocuire, potrivit cărora elementul reprezentat printr-un simbol la nivelul superior, poate să se desfășoare în text la nivelul inferior. Aceasta poate fi expus prin intermediul următoarei formule: x = T(A-B), unde x – reprezentând simbolul, (A-B) – reprezentând contextul, iar T – reprezentând textul cu care se realizează înlocuirea.
 În cadrul culturii, ca entitate formată din diferite nivele și substructuri, funcționează două mecanisme interșanjabile: cele de diversificare și cele de unificare. Tendința de diversificare se manifestă prin crearea sistematică a noilor limbi culturale (poliglotism cultural), care reies din neuniformitatea organizării sale interne. Tendința spre uniformitate se referă la înclinarea culturii spre încercarea de a se interpreta pe sine însăși, sau de a înțelege alte culturi ca limbi uniforme și rigid organizate. Aceasta se poate realiza sau prin formarea în cadrul culturii a modelului de sine însuși, care permite omogenizarea structurilor și nivelelor interne (de exemplu, tractatele normative), sau prin orientarea culturii către un sistem dominant (de exemplu, culturile orientate spre formele scrise de transmitere sau spre formele orale).

Sistemele de modelare

Sistemele de modelare sunt unele din cele mai importante concepte-cheie a Școlii de la Tartu-Moscova, care stau la baza ulterioarelor concepte și teorii. I. Chernov descrie sistemul de modelare ca o structură de elemente și reguli de combinație a lor, care se află în întregime în raport cu obiectul de cunoaștere. În calitate de sistem de modelare poate interveni limba. Astfel, în teoria semiotică de la Tartu-Moscova, au fost delimitate două nivele de sisteme de modelare: sistemul de modelare primar (limba naturală) și sistemul de modelare secundar (limbile artificiale). În această vedere, există o mare diferență între gândirea semiotică din Europa și ideile exprimate de către Școala de la Tartu-Moscova. Dacă, în semiotica Europeană se consideră, că înlocuirea sensului primar are loc la nivelul mesajelor ideologice, atunci în concepția sistemului de modelare secundar sensul mesajelor se construiește asupra structurilor primare. Astfel, sistemul de modelare secundar cuprinde masivul întreg al sistemelor culturale .

Limba naturală, care constituie sistemul de modelare primar, reprezintă structura de bază a diverselor sisteme de semne a culturii umane. Asupra acestui nivel se construiește suprastructura așa-numitelor limbi artificiale. Dacă la nivelul limbilor naturale există enunțuri gramatice sau non-gramatice, atunci la nivelul limbilor artificiale se formează reguli de reglementare, conform cărora semnele se pot aranja în mod corect sau incorect. Tot aici apar normele care poate fi atât urmate cât și violate. Violarea normei în carul sistemului este un fenomen de înaltă importanță, întrucât produce inovări.

Însă sistemele de modelare prezentate în cadrul Școlii de la Tartu-Moscova au cuprins în sine doar aspectele statice ale sistemului cultural. Aspectele dinamice, care înzestrează sistemul cultural cu procesualitate au fost descrise de către membrii școlii abia în anii 70 ai sec. XX, introducând conceptul de semiosferă.

Semiosfera

Semiosfera, sau spațiul semiotic, poate fi asociat cu conceptul de biosferă a lui Vernardsky, care unește toate conceptele-cheie a Școlii semiotice de la Tartu-Moscova: limba, sistemele de modelare, textul și cultura, într-un model coerent. Din perspectivă metadisciplinară, semiosfera reprezintă metodologia studiilor culturale, care creează perspectiva analizei holiste a proceselor dinamice . Idea, confirm căreia sistemele mono-semantice funcționează într-un continuu semiotic, în care coexistă diverse modele semiotice multi-variate, în care are loc actul de comunicare, a fost cristalizat în conceptul de semiosferă. La fel, semiosfera poate fi asociată cu conceptele de informație și entropie, omogenitate și eterogenitate, inerente proceselor culturale și care le generează.

Semiosfera, la fel ca și biosfera, este un spațiu (în primul caz, un spațiu metaforic) format din raportul între totalitatea textelor individuale și limbilor izolate, înafara căreia procesele semiotice nu pot exista. Semiosfera se caracterizează prin existența unui hotar abstract, care delimitează spațul intern și extern, și posedă funcția de așa-numitul "filtru». Filtrul reprezintă un mecanism bilingv, prin care are loc traducerea textului din afara semiosferei în una din limbile acesteia, și vice versa. Hotarul semiotic posedă o individualitate semiotică, care are impact asupra funcționalității sale, și determinată de metoda ei de codificare. Funcțiile principale a hotarului semiotic sunt: stabilirea diferențelor între străini și propria personalitate, transformarea caosului extern în informație, sau semiotizarea informației receptate. În același timp, dat fiind faptul acumulării informației nou-venite la periferie, hotarul este zona accelerării proceselor semiotice, care caută să propulseze informația dată către centru. Astfel, se stabilește o relație dialogică între periferie (spațiul textelor eterogene), și centru (spațiul textelor omogene), care, prin creșterea gradului de iregularitate, permite schimbul de texte în spațiul cultural.

Note

Bibliografie
 Grishakova, Marina, Salupere, Silvi 2015. A School in the Woods: Tartu–Moscow Semiotics. In:
 Juri, Lotman, 2005. On the semiosphere. In: Sign Systems Studies 33.1. Tartu: University of Tartu Press.
 Lotman, Juri, Ivanov, Vjaceslav, Pjatigorskij, Aleksandr, Toporov, Vladimir, Uspenskij, Boris, 1973. Theses on the Semiotic Studies of Culture (As Applied to Slavic Texts). In: Beginnings of the Semiotics of Culture. Tartu: University of Tartu Press.
 Portis-Winner, Irene 1999. The dynamics of semiotics of culture; its pertinence to anthropology. Sign Systems Studies 27: 24–45.
Stephen, Rudy 1986. Semiotics in the U.S.S.R. In: T. A. Sebeok et al. (eds.), The Semiotic Sphere. New York: Plenum Press: 555-582. Theoretical Schools and Circles in the Twentieth-Century Humanities. London, New York: Routelage.

 Torop, Peeter 2005. Semiosphere and/as the research object of semiotics of culture. In: Sign Systems Studies 33.1: 159-170.
 Бурсевич, В.В., 2010. Методология Тартуско-Московской семиотической школы и проблема идеологического анализа текста. In: Философия и социальные науки. No2., p. 32-38.
 Гаспаров, Борис 1994. Тартуская школа 1960-х годов как семиотический феномен. 279-294. In: Ю.М.Лотман и тартуско-московская семиотическая школа. Москва: Гнозис.
 Лотман, Юрий 1994. Зимние заметки о летних школах. 265-298. In: Ю.М.Лотман и тартуско-московская семиотическая школа. Москва: Гнозис.
 Успенский, Борис 1994. К проблеме генезиса тартуско-московской семиотической школы. 265-278. In: Ю.М.Лотман и тартуско-московская семиотическая школа. Москва: Гнозис.

Școli de gândire
Semiotică

Școala Semiotică de la Tartu-Moscova


Johannes Schuchard (* 3. März 1782 in Barmen (heute Stadtteil von Wuppertal); † 13. Januar 1855 ebenda) war ein preußischer Landtagsabgeordneter, Fabrikant und Kaufmann. Bekannt geworden ist er für seinen Einsatz für eine gesetzliche Einschränkung der Kinderarbeit.

Leben
Johannes Schuchard war der Sohn des Barmer Siamosen-Fabrikanten und Kirchmeisters Johann Heinrich Schuchard und der Anna Gerdraut, geb. Klophaus. Er betrieb eine Fabrikation von seidenen und halbseidenen Westenstoffen und Schlipsen und führte daneben einen Handel in Twist und Krapp und wurde 1809 zum Munizipalrat ernannt. Von 1823 bis 1843 war er der Vertreter des dritten Standes der Stadt Barmen am Rheinischen Provinziallandtag. Er gehört zu den Gründern der Handelskammer von Elberfeld und Barmen.

Auf seine Initiative hin erließ der Provinziallandtag eine Petition, aufgrund derer der preußische Staat 1839 ein "Regulativ über die Beschäftigung Jugendlicher Arbeiter in den Fabriken" (Preußisches Regulativ) verfügte, das die Arbeit für Kinder unter neun Jahren verbot und für neun- bis sechzehnjährige die Arbeitszeit auf zehn Stunden begrenzte. Dieses Gesetz gilt als das erste Arbeitsschutzgesetz für Kinder und damit gleichzeitig als der "Anfang staatlicher Arbeitsschutzpolitik" (Thomas Nipperdey) in Deutschland.

Bereits 1837 hatte Schuchard in einem Zeitungsbericht über den Selbstmordversuch eines zwölfjährigen Arbeitermädchens berichtet und damit öffentliches Aufsehen erregt.

Am 19. März 1811 vermählte er sich mit der Tochter eines wohlhabenden Velberter Kaufmanns, der Amalia Friederica Koelver (1793–1865). Aus dieser Ehe gingen 11 Kinder hervor, darunter der Kaufmann Hugo Schuchard (1825–1886), der die Burg Calenberg bei Warburg kaufte, umbauen und totalsanieren ließ. Johannes' Enkelin Adeline Schuchard heiratete den Maler Adolf Erbslöh, seine Enkelin Johanna Schuchard den Eisenacher Kommerzienrat Albert Erbslöh. Ein weiterer Enkel ist der Eisenacher Maler Felix Schuchard.

Literatur

 Hermann Herberts: Alles ist Kirche und Handel … Wirtschaft und Gesellschaft des Wuppertals im Vormärz und in der Revolution 1848/49. Neustadt/Aisch 1980, S. 118 ff.
 Hans Höring: Johannes Schuchard (1782–1855). In: Rheinisch-Westfälische Wirtschaftsbiographien, Band I. Aschendorff, Münster 1931, S. 1–19.
 Wolfgang Köllmann: Johannes Schuchard (1782–1852). In: Wuppertaler Biographien 1. Folge. Beiträge zur Geschichte und Heimatkunde des Wuppertals Band 4, Born-Verlag, Wuppertal 1958, S. 73–78.
 Alexander und Alfred Schuchard, Carl vom Berg jr.: Johannes Schuchard, Barmen. 1782–1855. Seine Vorfahren und Nachkommen. Philipp Kühner, Eisenach 1904.

Einzelnachweise

Kaufmann
Mitglied des Provinziallandtages der Rheinprovinz
Preuße
Politiker (Wuppertal)
Geboren 1782
Gestorben 1855
Mann
Person (Bergische Industrie- und Handelskammer Wuppertal-Solingen-Remscheid)

Johannes Schuchard


The Goethe-Institut (, GI, Goethe Institute) is a non-profit German cultural association operational worldwide with 159 institutes, promoting the study of the German language abroad and encouraging international cultural exchange and relations. Around 246,000 people take part in these German courses per year.

The Goethe-Institut fosters knowledge about Germany by providing information on German culture, society and politics. This includes the exchange of films, music, theatre, and literature. Goethe cultural societies, reading rooms, and examination and language centres have played a role in the cultural and educational policies of Germany for more than 60 years.

It is named after German poet and statesman Johann Wolfgang von Goethe. The Goethe-Institut e.V. is autonomous and politically independent.

Partners of the institute and its centres are public and private cultural institutions, the German federal states, local authorities and the world of commerce. Much of the Goethe-Institut's overall budget consists of annual grants from the German Foreign Office and the German Press Office. The relationship with the Foreign Office is governed by general agreement. Self-generated income and contributions from sponsors and patrons, partners and friends broaden the scope of the work of the Goethe-Institut.

History
1951: The government of the German Federal republic replaced the Deutsche Akademie with the Goethe-Institut.
1952: The first Goethe-Institut opened in Athens.
1953: The first language courses run by the Goethe-Institut began in Bad Reichenhall. Due to growing demand, new centres of learning were opened in Murnau and Kochel, the focus of selection being on towns which were small and idyllic and which showed post-war Germany at its best. Lessons were taught from the first textbook developed by the Goethe-Institut, the now legendary "Schulz-Griesbach".
1953–55: The first foreign lectureships of what was the German Academy were taken on by the Goethe-Institut. Responsibilities include German tuition, teacher training and providing a programme of cultural events to accompany courses.
1959–60: On the initiative of the head of the arts sector of the Foreign Office, Dieter Sattler, the Goethe-Institut gradually took over all of the German cultural institutes abroad.
1968: Influenced by the student revolts of the late 1960s the Goethe-Institut readjusted its programme of cultural events to include socio-political topics and avant-garde art.
1970: Acting on behalf of the Foreign Office, Ralf Dahrendorf developed his "guiding principles for foreign cultural policy". Cultural work involving dialogue and partnership was declared the third pillar of German foreign policy. During the Willy Brandt era, the concept of "extended culture" formed the basis of activities at the Goethe-Institut.
1976: The Foreign Office and the Goethe-Institut signed a general agreement governing the status of the Goethe-Institut, henceforth an independent cultural organisation.
1980: A new plan regarding the location of institutes within Germany was drawn up. Places of instruction in small towns, mostly in Bavaria, were replaced by institutes in cities and university towns.
1989/90: The fall of the Berlin Wall marked a turning point for the Goethe-Institut. Its activities in the 1990s were centred on Eastern Europe. Numerous new institutes were set up as a result.
2001: The Goethe-Institut merged with Inter Nationes.
2004: The Goethe-Institut established the first Western information centre in Pyongyang, North Korea (closed in 2009). The Goethe-Institut Inter Nationes also reverted to its original and official name, Goethe-Institut (GI).
2005: The Goethe-Institut was honoured with the Prince-of-Asturias Prize of Spain.
2007: For the first time in more than ten years, the German parliament increased the funds of the Goethe-Institut.
2010: Bruno Bozzetto created a new Goethe-Institut film named "Va Bene".
2014: A Myanmar Goethe-Institut opens.

Organization
The Goethe-Institut is mainly financed by the national government of Germany, and has around 1,000 employees and an overall budget of approximately 366 million euros at its disposal, more than half of which is generated from language course tuition and examination fees. The Goethe-Institut offers scholarships, including tuition waiver, to students from foreign countries, who want to become teachers of German. One of the selection criteria for these scholarships is social or financial need.

Locations by country

 In Ghana, Togo and Cameroon, the Goethe-Institut opened its first African branches in 1961.
In Khartoum, Sudan, the Goethe-Institut first opened its doors in 1963 as  the fourth African branch. After this, a number of Sudanese college students showed interest in German scholarships and some later became part of the Sudanese community in Germany.
 In Bangladesh, the Goethe-Institut opened at Gladstone House, 80 Motijheel Commercial Area in Dhaka in 1961. The Goethe-Institut Dhaka was relocated to its present premises in Dhanmondi (House No. 23, Road No. 02) in 1967.
In Lebanon, the Goethe-Institut operated in Rue Gemmayze, one of Beirut's most renowned streets, facing the Collège du Sacré Cœur, with a remarkable number of students, after the 2020 Beirut explosion they relocated to Beirut Digital District.
In Iran, the Goethe-Institut opened in Tehran in 1958, but was forced to close in 1981 in a diplomatic row between the host country and Germany. The institute continued some activities under the German embassy in Tehran as a "point for dialogue."
In Pakistan, the Goethe-Institut has two branches. The Goethe-Institut Karachi is located at Brunton Road, Civil Lines, near the Chief Minister's Residence. It is located in an old bungalow. The Lahore chapter of the Goethe-Institut is named "Annemarie Schimmel Haus", in honour of the well-known German Orientalist and scholar, who wrote extensively on Islam and Sufism. The Annemarie-Schimmel-Haus shares its premises with the Alliance française Lahore (AF), and together they organise joint cultural events.
The institutes in India are called Max Mueller Bhavans, in honour of the German philologist and Indologist Max Müller. They are situated in Chennai, Coimbatore, Pune, Mumbai, New Delhi, Kolkata, and Bangalore (Bengaluru).
In Indonesia, there are two Goethe-Instituts: in Jakarta and Bandung, and a Goethe-Zentrum in Surabaya.
In Vietnam, two branches of the institute are located in Hanoi and Ho Chi Minh City.
In Kenya, there is a Goethe-Institut, also known as the German Cultural Centre, in the headquarters of the Maendeleo Ya Wanawake building. The Goethe-Institut is adjacent to the Alliance Française in Nairobi.
In the Philippines, a Goethe-Institut is currently located in Makati, Metro Manila, where it was moved from its former location in Quezon City.

In the US, there are several Goethe-Instituts including the Goethe-Institut, New York and the Goethe-Institut Washington.
In Nigeria, there is a Goethe-Institut learning centre for those who are studying German at the University and those who want to learn the language. The centre is located on Lagos Island, Lagos.
 In Great Britain the Goethe-Institut has a main presence in London's South Kensington area and other offices in Glasgow and in Kentish Town in North London.
 In Greece the Goethe-Institut has branches in Athens and Thessaloniki.

Distance education
The Goethe-Institut offers distance education.

As a result of the COVID-19 pandemic, when most governments imposed stay-at-home orders and/or COVID-19 lockdowns, Goethe-Institut Singapur introduced a series of "Blended Learning" courses.

Examinations
The institute has developed a series of exams for learners of German as a foreign language (Deutsch als Fremdsprache, DaF) at all levels: A1 up to C2. These can be taken both in Germany and abroad and have been adapted to fit into the Common European Framework of Reference for Languages (CEFR), the standard for European language testing. There is also one exam, the Großes Deutsches Sprachdiplom, which is at a higher level than the highest CEFR level. Below is a table of the basic Goethe-Institut exams as they fit into the scheme:

In 2000, the Goethe-Institut helped to found the Society for Academic Test Development (Gesellschaft für Akademische Testentwicklung e.V.). The resulting TestDaF exams are run by the TestDaF-Institut in Hagen. The tests are supported by the German Academic Exchange Service (DAAD) and are aimed at people who would like to study at German universities, academics and scientists. The TestDaF can be taken in Germany as well as in 65 other countries.

In addition there is the Green Diploma to acquire and prove German as a foreign language teaching qualifications.

Awards and Residency programs
The two US-related annually granted awards for literature translations from German into English are: the renowned Helen and Kurt Wolff Translator's Prize, and the Gutekunst Prize of the Friends of Goethe New York which is open to college students and to all translators under the age of 35 who, at the time the prize is awarded, have not yet published.

Helen and Kurt Wolff Translator's Prize

Goethe Medal

Once a year, the Goethe-Institut awards the Goethe Medal, an official decoration of the Federal Republic of Germany. It honours foreign personalities who have performed outstanding service for the German language and international cultural relations. The Goethe Medal was established by the executive committee of the Goethe-Institut in 1954 and acknowledged as an official decoration by the Federal Republic of Germany in 1975.

Goethe-Institut Award for New Translation
The Society of Authors and the Goethe-Institut, London administer the biennial Goethe-Institut Award for New Translation.

Villa Kamogawa artist residency programme
Goethe-Institut Villa Kamogawa (Japanese: ゲーテ・インスティトゥート・ヴィラ鴨川), is a German institution hosting artist residencies in Kyoto, Japan. Established in 2011 with an opening ceremony conducted by Christian Wulff, President of Germany, it is located on the banks of the Kamo River in close vicinity to Kyoto Imperial Palace. Villa Kamogawa is one of three major German arts residency programmes abroad, together with Rome's Villa Massimo and Villa Aurora in Los Angeles. It hosts three groups of four artists every year. Former fellows include Doris Dörrie, Jörg Koopmann and Stefan Goldmann.

Notable students
 Avi Primor (born 1935), Israeli publicist and former diplomat
 Jorge Mario Bergoglio (born 1936), Pope Francis
 Ian Kershaw (born 1943), English historian
 Sanmao (1943–1991), Taiwanese author
 Renée Fleming (born 1959), American opera singer
 Auma Obama (born 1960), journalist

Recognition
In 2005, along with the Alliance française, the Società Dante Alighieri, the British Council, the Instituto Cervantes, and the Instituto Camões, the Goethe-Institut was awarded the Prince of Asturias Award for achievements in communications and the humanities.

In 2007, it received a special Konrad Duden Prize for its work in the field of German language.

See also
 German American Partnership Program
 German Americans
 German Australian
 Hallo aus Berlin
 Cultural Diplomacy
 Public diplomacy
 British Council
European Union National Institutes for Culture

References

Further reading

External links

 Yearbook App 2013 (in German)
 List of locations from the Goethe-Institut web site (in German and English)
 Learning German with the Goethe-Institut
 Learning German in Germany – German courses and exams – Goethe-Institut in Germany
 TestDaF website

Organizations established in 1951
Cultural promotion organizations
Foreign relations of Germany
Cultural organisations based in Germany
German-language education
International non-profit organizations
Johann Wolfgang von Goethe
Translation awards
1951 establishments in West Germany
Non-profit organisations based in Bavaria
Organisations based in Munich

Goethe-Institut


Tarkan Gözübüyük (d. 15 Temmuz 1970, Erzurum), Türk müzisyen ve yapımcıdır. Türk heavy metal grubu Pentagram'ın bas gitarisi olarak tanınır.

Bursa'da büyüdü ve 14 yaşında bas gitarla tanıştı. Lise yıllarında katıldığı rock gruplarıyla ve Bursa Anadolu Lisesi okul orkestrası ile çeşitli konser ve festivallerde sahneye çıktı. Bilkent Üniversitesi Sahne Sanatları Fakültesi'nde dört yıl caz eğitimi aldı.

1987'den bugüne bas gitaristi olduğu Pentagram'ın yerli ve yabancı plak şirketleriyle yayınladığı toplam altı albüm yapımında ve birçok konser etkinliğinde yer aldı. Bu süre içinde Şebnem Ferah, Mor ve Ötesi, Teoman, Nazan Öncel, Turgut Berkes, Demir Demirkan, Knight Errant, Athena, Ogün Sanlısoy, Manga gibi grup ve sanatçıların albüm çalışmalarında bas gitarist, aranjör, prodüktör ve benzeri roller üstlendi.

1987 yılından bu yana Pentagram'ın bas gitaristliğini yapmaktadır. Pentagram ile beraber 1 demo, 3 konser albümü,2 tekli ve 7 stüdyo albümüne imza atmıştır.

Musicman Sterling ve Epiphone Thunderbird bas gitarlarını kullanmaktadır.

Dış bağlantılar
Resmî Site
Pentagram Resmî Sitesi
Resmî My Space Sayfası
Facebook Fan Sayfası

1970 doğumlular
Türk bas gitaristler
Türk aranjörler
Türk müzik yapımcıları
Türk heavy metal gitaristleri
Pentagram
Yaşayan insanlar

Tarkan Gözübüyük


Jean Nako Naprapol (20 de julio de 1980) es un exfutbolista vanuatuense que jugaba como delantero.

Carrera

Debutó en 2006 del lado del Tafea FC, donde jugó hasta que en 2012 fue transferido al Amicale FC, donde se retiraría en 2013.

Clubes

Selección nacional
Representando a  ganó la medalla de bronce en los Juegos del Pacífico Sur 2007 y disputó la Copa de las Naciones de la OFC 2008 y 2012.

Referencias

Enlaces externos
Naprapol en transfermarkt
Naprapol en ceroacero

Futbolistas de Vanuatu
Futbolistas de Vanuatu en la Copa de las Naciones de la OFC 2012
Futbolistas del Tafea FC
Futbolistas del Amicale Football Club

Jean Nako Naprapol


Live After Death (albüm) - Iron Maiden albümü
 Live After Death (video) - Iron Maiden videosu

Live After Death


Ctenuchidia este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Legături externe

Ctenuchidia

Ctenuchidia


Alfametadol, vrsta psihoaktivne droge. Uvrštena je u Hrvatskoj na temelju Zakona o suzbijanju zlouporabe drogu na Popis droga, psihotropnih tvari i biljaka iz kojih se može dobiti droga te tvari koje se mogu uporabiti za izradu droga, pod Popis droga i biljaka iz kojih se može dobiti droga, pod Droge sukladno Popisu 1. Jedinstvene konvencije UN-a o drogama iz 1961. godine. Kemijsko ime je α-6-dimetilamino-4,4-difenil-3-heptanol. Vrsta metadola.

Izvori

Psihoaktivne droge

Alfametadol


Werner Erwin Gerabek (né le  à Gerolzhofen) est un historien allemand, germaniste et historien de la médecine ainsi que fondateur et directeur général de la .

Biographie
Werner E. Gerabek, fils du professeur Franz Gerabek (1912-1985), étudie aux écoles primaires de Lülsfeld et Giebelstadt et le . Il y obtient son diplôme d'études secondaires en 1973. Il étudie l'allemand, l'histoire et les sciences sociales à l'Université de Wurtzbourg. Ses professeurs académiques sont , , , , , ,  et . En 1980, il réussit l'examen scientifique pour l'enseignement dans les lycées (examen d'État). La même année, il devient assistant de recherche à l'Institut d'histoire de la médecine de l'Université de Wurtzbourg, dirigé par Gundolf Keil. Il y poursuit ses études dans le domaine de l'histoire médicale. Après avoir travaillé comme étudiant stagiaire à Schweinfurt et Traunstein (1984-1986) et avoir passé le deuxième examen d'État, Gerabek devient assistant de recherche à l'Institut d'histoire de la médecine de l'Université de Wurtzbourg en 1986. En 1988, avec une thèse sur Jean Paul, qu'il écrit avec  et , à la Faculté de Philosophie II de l'Université de Wurtzbourg, il obtient un doctorat. Il est conseiller académique temporaire et est habilité en 1995 à la faculté de médecine de l'université de Wurtzbourg avec une thèse sur Friedrich Wilhelm Joseph Schelling pour l'histoire de la médecine, reçoit la  et est nommé maître de conférences. De 1996 à 2012, il enseigne l'histoire médicale en tant que conférencier habilité à délivrer des doctorats à l'Université de Ratisbonne. En 2001, Gerabek est nommé professeur adjoint d'histoire et d'éthique de la médecine à la Faculté de médecine de l'Université de Wurtzbourg.

En 1998, Gerabek fonde la  à Wurtzbourg, qu'il dirige toujours aujourd'hui

Sur la base de ses recherches sur l'histoire des relations scientifiques germano-turques en médecine, Gerabek reçoit la plaque Atatürk de la faculté de médecine de l' à Istanbul en 1998.

Recherches
Les principaux domaines de travail de Gerabek comprennent l'histoire de la médecine et de la dentisterie sous le national-socialisme. D'autres domaines de travail sont la médecine et l'anthropologie des Lumières et du romantisme allemands, l'histoire de la dentisterie, l'histoire médicale de Wurtzbourg et la lexicographie médico-historique. Il est employé de la Neue Deutsche Biographie, pour laquelle il a jusqu'à présent écrit 51 articles sur les professionnels de la santé. Il travaille également sur la médecine médiévale, notamment en tant que critique pour les , l'organe de publication des Monumenta Germaniae Historica (MGH), et en tant que contributeur au  et au . En 1998, il écrit pour le  Lexikon der Nobelpreisträger. Dix-huit articles ergographiques sur les lauréats du prix Nobel de physiologie ou de médecine. En 2005, Gerabek publie avec Bernhard Dietrich Haage, Gundolf Keil et Wolfgang Wegner, l'Enzyklopädie Medizingeschichte en 1998 en tant qu'historique médical «  », pour lequel il écrit lui-même 164 articles.

Gerabek publie jusqu'à présent plus de 400 articles et dirige de nombreuses thèses dans les universités de Wurtzbourg et Ratisbonne en tant que directeur de doctorat. Une doctorante de Gerabeks reçoit le « Prix de la recherche sur le rôle de la profession médicale à l'ère du national-socialisme » de l' pour sa thèse sur le dentiste SS .

Activité de réviseur scientifique
Werner Gerabek travaille en tant que critique pour l'histoire de la médecine pour la Fondation académique nationale allemande, la Fondation Alexander-von-Humboldt et le Fonds national suisse pour la promotion de la recherche scientifique (FNS). Il travaille également comme expert pour la Wiener Klinische Wochenschrift. Gerabek est également membre du Catalogue national basé sur les compétences des objectifs d'apprentissage en dentisterie (NKLZ).

Adhésions

 Association d'histoire médicale
 Société Max-Liebermann, Berlin

Publications (sélection)
en tant qu'auteur :
 "Consolida maior", "Consolida minor" und eine Kräuterfrau. Medizinhistorische Beobachtungen zur Reinhardsbrunner Briefsammlung. In: Sudhoffs Archiv. Zeitschrift für Wissenschaftsgeschichte. Band 67, 1983, S. 80–93.
 Naturphilosophie und Dichtung bei Jean Paul. Das Problem des Commercium mentis et corporis. Akademischer Verlag, Stuttgart 1988  (Dissertation, Universität Würzburg, 1987).
 Jean Paul und die Physiognomik. In: Sudhoffs Archiv. Zeitschrift für Wissenschaftsgeschichte. Band 73, 1989, S. 1–11.
 Deutsch-türkische Kulturbeziehungen: Alfred Kantorowicz und sein Schüler Lem'i Belger. In: Zahnärztliche Mitteilungen. Band 80, 1990, S. 786–793.
 Der Leipziger Physiologe Carl Ludwig und die medizinische Instrumentation. In: Sudhoffs Archiv. Zeitschrift für Wissenschaftsgeschichte. Band 75, 1991, S. 171–179.
 Schenck, Johann, von Würzburg. Wundarzt in Trier, 15. Jh. In: Die deutsche Literatur des Mittelalters. . 2. Auflag, hrsg. von Kurt Ruh und anderen. Band 8. Walter de Gruyter, Berlin/ New York 1991, Sp. 637–639.
 N[ikolaus] v[on] Reggio. In: . Band 6. München/Zürich 1993, Sp. 1186 f.
 Friedrich Wilhelm Joseph Schelling und die Medizin der Romantik. Studien zu Schellings Würzburger Periode. Peter Lang, Frankfurt am Main 1995  (Zugleich Habilitationsschrift, Universität Würzburg, 1995).
 "Das Sterben ist das letzte Magnetisieren" oder Die Wandlungen des Mesmerismus. In: Schriftenreihe der Deutschen Gesellschaft für Geschichte der Nervenheilkunde. 1, 1996, S. 133–138.
 Der Würzburger Arzt und Naturgelehrte Philipp Franz von Siebold. Der Begründer der modernen Japanforschung. In: Würzburger medizinhistorische Mitteilungen. Band 14, 1996, S. 153–160.
 Die Verdienste deutscher Mediziner bei der Verwirklichung der Universitätsreform von Atatürk (1933). In: Arslan Terzioglu, Erwin Lucius (Hrsg.): Verhandlungen des Symposions über die Universitätsreform von Atatürk und die Medizin zu dieser Zeit. 25. Oktober 1996. Istanbul 1997 (= Acta Turcica Historiae Medicinae. Band 4), S. 31–39.
 Karl Philipp Moritz (1756–1793) – Ein Pionier der Seelenheilkunde. In: Schriftenreihe der Deutschen Gesellschaft für Geschichte der Nervenheilkunde. 5, 1999, S. 17–26.
 The tooth-worm: historical aspects of a popular medical belief. In: Clinical Oral Investigations. Band 3, 1999, Heft 1, S. 1–6.
 mit August Heidland und K. Sebekova: Franz Volhard and Theodor Fahr: achievements and controversies in their research in renal disease and hypertension. In: Journal of Human Hypertension. Band 15, 2001, S. 5–16.
 Lorenz Oken und die Medizin der Romantik. Die Würzburger Zeit des Naturforschers (1804–1805). In: Olaf Breidbach, Hans-Joachim Fliedner,  (Hrsg.): Lorenz Oken (1779–1851). Ein politischer Naturphilosoph. Weimar 2001, S. 52–72.
 zahlreiche Beiträge in Werner E. Gerabek, Bernhard Dietrich Haage, Gundolf Keil, Wolfgang Wegner (Hrsg.): Enzyklopädie Medizingeschichte. De Gruyter, Berlin/ New York (2004) 2005  ; 2. Auflage in drei Bänden ebenda 2007.
 Zahnpflege. In: Reallexikon der Germanischen Altertumskunde. Begründet von Johannes Hoops. 2., völlig neu bearbeitete und stark erweiterte Auflage. Hrsg. von Heinrich Beck,  u. a. Band 34. Walter de Gruyter, Berlin/ New York 2006, S. 419–422.
 Das Gesundheitswesen der Stadt Würzburg. In: Ulrich Wagner (Hrsg.). Geschichte der Stadt Würzburg. Vom Übergang an Bayern 1814 bis zum 21. Jahrhundert. Band III, 1, S. 770–776, und Band III, 2, S. 1332, Stuttgart 2007.
 Romantische Medizin und Religiosität. In:  (Hrsg.): Mystik und Natur. Zur Geschichte ihres Verhältnisses vom Altertum bis zur Gegenwart. Walter de Gruyter, Berlin/ New York 2009 (= Theophrastus Paracelsus Studien. Band 1), S. 141–154.
 Der Marburger Rassenhygieniker und Bakteriologe Prof. Dr. med. Wilhelm Pfannenstiel. In: Von der Ausgrenzung zur Deportation in Marburg und im Landkreis Marburg-Biedenkopf. Neue Beiträge zur Verfolgung und Ermordung von Juden und Sinti im Nationalsozialismus. Ein Gedenkbuch. Hrsg. von Klaus-Peter Friedrich im Auftrag der Geschichtswerkstatt, Marburg 2017, S. 417–424.

en tant qu'éditeur :
 mit Josef Domes, Bernhard D. Haage, Christoph Weißer, Volker Zimmermann: Licht der Natur. Medizin in Fachliteratur und Dichtung. Festschrift für Gundolf Keil zum 60. Geburtstag. Kümmerle, Göppingen 1994 .
 mit Bernhard Dietrich Haage, Gundolf Keil und Wolfgang Wegner: Enzyklopädie Medizingeschichte. De Gruyter, Berlin/ New York (2004) 2005,  ; 2. Auflage in drei Bänden (bei gleicher Seitenzählung) ebenda 2007 und 2009.
 mit Ludwig Schießl, Manfred Jähne, Michael Nerlich, Thomas Richter und Christoph Weißer (Hrsg.): Doktor Eisenbarth (1663–1727). Ein Meister seines Fachs: Medizinhistorische Würdigung des barocken Wanderarztes zum 350. Geburtstag. Deutscher Wissenschafts-Verlag (DWV), Baden-Baden 2013 .

Liens externes

 Publications de Werner E. Gerabek dans l'Opac der Regesta Imperii
 Werner E. Gerabek sur le site de l'Institut d'histoire de la médecine de l'Université de Würzburg
 23 publications de Gerabek à la National Library of Medicine des États-Unis
 9 publications de Gerabek à la Wellcome Library, Londres

Références

Historien de la médecine
Germaniste
Homme d'affaires allemand
Professeur à l'université de Wurtzbourg
Étudiant de l'université de Wurtzbourg
Naissance en juillet 1952
Naissance à Gerolzhofen

Werner E. Gerabek


Bertrand Stern (* 11. November 1948 in Montbéliard) ist ein deutscher Autor.

Leben
Stern wurde als Sohn des Pädagogen Arno Stern und von Claire Stern im französischen Montbéliard geboren. Er hat zwei Geschwister, einen Sohn und eine Tochter. Er wuchs an verschiedenen Orten in Europa auf und spricht daher neben Deutsch auch Französisch, Englisch und Spanisch.

Stern war an der Volkshochschule Köln tätig, unter anderem zur Antipädagogik. Stern lebt in Siegburg.

Von 2011 bis 2012 hatte er einen Lehrauftrag an der Universität Kassel.

Aktivitäten und Initiativen
Er war Mit-Initiator der folgenden Initiativen:
 Tagung: "Kinder – die vergessene Dimension" (Akademie Remscheid, 1982)
 "Kinder-Doppelbeschluß" genannten politischen "Offensive für den Frieden zwischen den Generationen" im publik-forum Magazin (1983); in deren Rahmen gestaltete er den 3. Regensburger Kongress (1. Kongress der deutschen Kinderrechtsbewegung)
 "Kinderrechtlichen Aktion" und deren Kongress in Berlin, September 1991
 Symposium frei sich bilden – free to learn – libre de s´instruire in Luxembourg am 6. Oktober 2017

Darüber hinaus wirkte er beim "Kindergesundheitskongress" im Oktober 2016 und beim Symposium "Kinder sind Frieden" im September 2017 mit.

Einen Schwerpunkt seiner Aktivität bilden einerseits Vorträge, Seminare, Werkstattgespräche im In- und Ausland; andererseits  Publikationen und Medienauftritte.

Für Stern ist der von ihm initiierte Begriff Frei sich bilden von zentraler Bedeutung, um diesen Prozess davon zu unterscheiden, was im Volksmund mit dem seiner Ansicht nach für viele Menschen aufgrund ihrer Erfahrung in der Schule oft negativ vorbelasteten Begriff Lernen gemeint ist. Insbesondere kritisiert er die Dominanz und aus seiner Sicht negativen Auswirkungen des schulischen Lernens.

Er initiierte den Spielfilm Caraba #LebenohneSchule, der im Mai 2019 veröffentlicht wurde.

Publikationen
 Bildungsfreiheit statt Bildungspflicht. In: Jahrbuch Kinder-Recht und Jugendpolitik. Wiss. Verlag Wilde, Fürth 1992, ISBN 3-926810-23-8.
 Schule? Nein danke! Für ein Recht auf freie Bildung! In: Kristian Kunert (Hrsg.): Schule im Kreuzfeuer. Auftrag – Aufgaben – Probleme. Ringvorlesung zu Grundfragen der Schulpädagogik an der Universität Tübingen. Schneider Verlag Hohengehren, Baltmannsweiler 1993, ISBN 3-87116-918-8.
 (als Hrsg.): Kinderrechte zwischen Resignation und Vision. 2., erw. und überarb. Auflage. Verlag Klemm & Oelschläger, Ulm 1995, ISBN 3-9802739-6-2.
 Weile statt Eile! Unterwegs zu einer Kultur der Muße? Klemm+Oelschläger, Ulm 1996, ISBN 3-9802739-8-9.
 Schluß mit Schule! das Menschenrecht, sich frei zu bilden. Tologo, Leipzig 2006, ISBN 3-9810444-5-2.
 Sehr verehrte Frau Bundesministerin für das deutsche Schulwesen...: Nachdenkliches über die Bildungsrepublik. tologo, Leipzig 2008, ISBN 978-3-940596-03-1.
 Schule – Ein tragischer Unfall? In: Ulrich Klemm (Hrsg.): Bildung ohne Zwang. Texte zur Geschichte der anarchistischen Pädagogik. Edition AV, Lich 2010, ISBN 978-3-86841-037-2.
 (mit Ulrich Klemm): Vom Glück des Nichtstuns: Muße statt Pädagogik. tologo, Leipzig 2011, ISBN 978-3-940596-14-7.
 (mit Franziska Klinkigt): Versuche zur Verteidigung der Freiheit. Diskussionen zur "Bildungsrepublik". Klemm + Oelschläger, Ulm/Münster 2013, ISBN 978-3-86281-060-4.
 Frei sich bilden – Entschulende Perspektiven. tologo, Leipzig 2015, ISBN 978-3-937797-34-2.
 Saat der Freiheit. Impulse für aufblühende Bildungslandschaften. Klein Jasedow 2016, ISBN 978-3-927369-96-2.
 Zum Ausbruch aus der Beschulungsideologie: Gute Gründe, auch juristisch den Schulverweigerern unser prospektives Vertrauen zu schenken. In: Matthias Kern (Hrsg.): Selbstbestimmte und selbstorganisierte Bildung versus Schulpflicht. tologo, Leipzig 2016, ISBN 978-3-937797-59-5.
Gabriel – Vom Entdecken eines glücklich befreiten Lebens. Klemm & Oelschläger, Ulm, 2018, ISBN 978-3-86281-131-1.

Weblinks

 Website von Bertrand Stern
 Bertrand Stern auf Vimeo
weitere Website von Bertrand Stern

Einzelnachweise

Autor
Deutscher
Geboren 1948
Mann

Bertrand Stern


Nagrada za najkorisnijeg igrača u Super Bowlu (Super Bowl MVP) je nagrada koja se svake godine dodjeljuje najkorisnijem igraču Super Bowla, završne utakmice sezone NFL-a. Nagrada se dodjeljuje nakon glasovanja 16 sportskih novinara i televizijskih i radijskih reportera, te od 2001. godine  i gledatelja utakmice.

Prvi put je dodijeljena na prvoj završnoj utakmici, Super Bowlu I 1968. godine , a prvi osvajač je bio quarterback Green Bay Packersa Bart Starr. Najviše osvojenih nagrada ima Tom Brady, quarterback New England Patriotsa - 4. Trenutni osvajač nagrade, za Super Bowl LIV, je quarterback Kansas City Chiefsa Patrick Mahomes.

Osvajači nagrade od 2002. godine

Vidi još

NFL
Super Bowl

Izvori

Super Bowl


Waveform je hrvatski glazbeni sastav. Dolazi iz Splita.

Povijest
Jeseni 2007. godine bubnjar Jan Ivelić i gitarist Miro Alduk okupili su formaciju snimili demomaterijal. Postava se postupno profilirala i na kraju je to postao kvintet sa saksofonistom Draženom Bogdanovićem, basistom Antom Jurinovićem i Ivanom Božičevićem na klavijaturama. Prvi su album snimili početkom 2009. za Aquarius Records. Iz ovog je sastava izrastao sastav Galeria. 2018. godine nastupili su na prvoj večeri 1. izdanja Split Open Jazz Faira. Svirka uživo poslije je izašla na albumu Split Open Jazz Fair 2018.

Diskografija

Članovi
Članovi su do sada sve bili:

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice
MySpace
Facebook

Splitski glazbeni sastavi

Waveform


Fudbalski klub Dolina Padina (FK Dolina Padina, Dolina Padina, Dolina; srpski Фудбалски клуб Долина Падина) je nogometni klub iz Padine, općina Kovačica, Južnobanatski okrug, Vojvodina, Republika Srbija.
U sezoni 2017./18. klub se natječe u Vojvođanskoj ligi "Sjever", ligi četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Srbije.

O klubu
Klub je osnovan 1938. godine pod nazivom Janošik. Završetkom Drugog svjetskog rata, 1945. godine, klub se obnavlja pod nazivom FK Tatra. 1962. godine se forimra športsko društvo "Dolina", te klub od 1964. godine nosi današnji naziv – Dolina.
Najveći uspjeh kluba je igranje u Prvoj ligi Srbije u sezoni 2013./14.

Uspjesi

FNRJ / SFRJ
 Novosadska liga – II. razred
 prvak: 1984./85.

SRJ / SiCG

Srbija
 Srpska liga Vojvodina
 prvak: 2012./13.

 Vojvođanska liga Istok
 prvak: 2008./09.

Pregled po sezonama

Poznati igrači

Poveznice
 Slovaci u Vojvodini
 FK Dolina Padina Prezentacija, facebook stranica
 fkdolina.freetzi.com
 srbijasport.net, FK Dolina Padina, profil kluba
 srbijasport.net, FK Dolina Padina, rezultati po sezonama
 soccerway.com, FK Dolina Padina, profil kluba
 transfermarkt.com, FK Dolina Padina, profil kluba
 futbol24.com, rezultati
 fsgzrenjanin.com, Stare lige

Izvori
 fkdolina.freetzi.com, Klub, pristupljeno 8. svibnja 2018.
 Bratislav Stojanović, Dragiša Kovačević: Jugoslovenski fudbalski klubovi, Beograd, 1977., UDK: 061.237(497.1):796.332, str. 97

Dolina

FK Dolina Padina


Skråplanet er et af verdens første boligområde der blev bygget som bofællesskab. Bebyggelsen er beliggende i Jonstrup.

Historien
Inspireret af kronikken: "Børn skal have hundrede forældre" skrevet af Bodil Graae i Politiken 1967. Her opfordrede hun mennesker der kunne være interesserede i at danne et boligkollektiv til at kontakte hende, hvilket mange gjorde.

Dette blev startskuddet til at arkitekt Jan Gudmand Høyer førte en gruppe interesserede sammen for at drøfte boligsituationen. De ville gerne udvikle et alternativ til parcelhusbyggeriet. Man skulle bo tættere sammen og også have adgang til fælles faciliteter som mødelokaler, legepladser og sportsanlæg. Gruppen fandt en samlet grund i Jonstrup – den som huser Skråplanet i dag. En del af gruppen faldt fra og dannede bofællesskabet Sættedammen i Hammersholt.

Skråplanet og Sættedammen blev i de første år bofællesskabspionerer og modtog mange grupper af interesserede studerende, forskere og turister fra hele verden.

Byggeri
Byggeriet Skråplanet er tegnet af arkitekt Jan Gudmand-Høyer, og består af 33 selvstændige ejerboliger, et stort fælleshus, svømmebassin, tennisbane samt fællesområder. Grundtanken var at byggeriet udvendigt skulle være enkelt, men indvendigt have gode rumlige kvaliteter og bedre lysindfald, samt genskabe de gamle landsbyers familiære forhold beboerne imellem.

Miljø
Fælleshus og fælles faciliteter danner rammer for en lang række fælles aktiviteter. Den vigtigste af disse er sandsynligvis fællesspisningen, som beboerne kan deltage i 1-5 gange pr. uge. Af andre aktiviteter kan nævnes Høstfest, Fastelavn, Spiseklubber i hjemmet, diverse fester og avisen Skråbladet, som er udkommet ugentligt siden Skråplanets opførelse.

Kilder
 https://skraaplanet.com
 https://www.vaerloesehistorie.dk/svend-erik-skovlund.html
 http://www.arkark.dk/building.aspx?buildingid=4064
 https://www.cohousing.org/sites/default/files/attachments/denmark_retrospective.pdf
 https://newspitalfields.wordpress.com/2016/02/10/introduction-to-co-housing-in-denmark/
 https://books.google.dk/books?id=KhANWc_EcZMC&pg=PA41&lpg=PA41&dq=cohousing+skråplanet&source=bl&ots=LDCNK_XFLj&sig=ACfU3U1XBEnGJ3G1Pu4hm7F-tlYgrPpPbQ&hl=da&sa=X&ved=2ahUKEwi5-Mq--L3gAhWrwsQBHXjwBcsQ6AEwCXoECAkQAQ#v=onepage&q=cohousing%20skråplanet&f=false
 http://www.samenhuizen.net/cohousingdk/deel2/II21.htm

Kollektiver
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Furesø Kommune

Skråplanet


2009 අයිසීසී ලෝක විස්සයි20 යනු ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් කවුන්සිලය (ICC) විසින් සංවිධානය කරන ලද ජාත්‍යන්තර විස්සයි20 ක්‍රිකට් තරඟාවලියකි, එය 2009 ජුනි මාසයේදී එංගලන්තයේ පැවැත්විණි. එය 2007 සැප්තැම්බර් මාසයේදී දකුණු අප්‍රිකාවේ පැවති සමාරම්භක උත්සවයෙන් පසුව දෙවන ICC ලෝක විස්සයි20 තරඟාවලිය විය. පෙර පරිදිම, තරඟාවලියට පිරිමි කණ්ඩායම් 12 ක් ඇතුළත් විය - ටෙස්ට් ක්‍රීඩා කරන රටවල් දහයෙන් නවයක් සහ සුදුසුකම් ලැබීමේ තරඟාවලියක් හරහා ඔවුන්ගේ ස්ථාන ලබා ගත් ආශ්‍රිත රටවල් තුනක්. ලන්ඩනයේ ලෝඩ්ස් සහ ඕවල් සහ නොටින්හැම් හි ට්‍රෙන්ට් බ්‍රිජ් යන ක්‍රීඩාංගණ තුනකදී තරඟ පැවැත්විණි. මෙම තරගාවලිය කාන්තා තරගාවලියට සමගාමීව සංවිධානය කර තිබූ අතර පිරිමි අවසන් පූර්ව වටයට සහ අවසන් පූර්ව වටයට පෙර කාන්තා ඉසව්වෙන් අවසන් පූර්ව වටයේ සහ අවසන් මහා තරගයක් පැවැත්විය. අවසන් මහා තරගය ජුනි 21 ඉරිදා ලෝඩ්ස්හිදී පැවැත්වුණු අතර පිරිමි අවසන් මහා තරගයේදී පාකිස්තානය කඩුලු 8 කින් ශ්‍රී ලංකාව පරාජය කරන ලද අතර කාන්තා අවසන් මහා තරගයේදී එංගලන්තය කඩුලු 6 කින් නවසීලන්තය පරාජය කරන ලදී.

පසුබිම
2006 ජූනි මාසයේදී ඩේලි ටෙලිග්‍රාෆ් වාර්තා කළේ, ලෝඩ්ස් සහ ඕවල් වලදී තරඟාවලිය පැවැත්වීම සඳහා Marylebone Cricket Club සහ Surrey CCC ඒකාබද්ධ ලංසුවක් ඉදිරිපත් කර ඇති බවයි.

2007 දෙසැම්බරයේදී, ICC විසින් කාන්තා ලෝක විස්සයි20 තරඟාවලියක් පිරිමි ඉසව්වට සමගාමීව ක්‍රියාත්මක කිරීම සඳහා තාවකාලිකව අනුමත කරන ලදී, එය ICC හි මූල්‍ය හා වාණිජ කටයුතු කමිටුවේ අනුමැතියට යටත්ව, 2009 එංගලන්තයේ තරඟාවලිය සඳහා ක්‍රියාත්මක වනු ඇත.

2008 ජනවාරි මස මුලදී, බ්‍රිතාන්‍ය රජය සිම්බාබ්වේ පිලට 2009 වසරේ එංගලන්ත සංචාරය තහනම් කර ඇති බැවින් තරගාවලිය වෙනත් ස්ථානයක පැවැත්විය හැකි බවට අනුමාන කිරීම් මතුවිය. කෙසේ වෙතත්, එම තරගාවලිය අනිවාර්යයෙන්ම රට තුළ පැවැත්වෙන බව පසුව තහවුරු විය.

2008 අප්‍රේල් මාසයේදී, තුන්වන ස්ථානය නොටින්හැම් හි ට්‍රෙන්ට් බ්‍රිජ් ලෙස තහවුරු කරන ලදී; ආසන 17,500 කින් සමන්විත ක්‍රීඩාංගනය කලින් පැවති අනෙකුත් තරඟ අතර අර්ධ අවසන් පූර්ව තරඟයක් පැවැත්වීමට තෝරා ගන්නා ලදී. ලෝඩ්ස් සහ ඕවල් ක්‍රීඩාංගනය තවත් තහවුරු කළ ක්‍රීඩාංගන දෙක වන අතර ආරම්භක තරගය සහ අවසන් තරගය ලෝඩ්ස් හිදී පැවැත්වේ. ඕල්ඩ් ට්‍රැෆර්ඩ් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාංගනය තුන්වන ස්ථානය සඳහා ලංසු තැබූ නමුත් ට්‍රෙන්ට් බ්‍රිජ් ලන්ඩන් ක්‍රීඩාංගන දෙකට සමීප වීම සඳහා තෝරා ගන්නා ලදී.

සුදුසුකම්
2009 ඉසව්වට දින නවයක ඉසව්වකට කණ්ඩායම් අටක් පමණක් සම්බන්ධ විය හැකි බව මුල් වාර්තා යෝජනා කළද, ටෙස්ට් ක්‍රීඩා කරන රටවල් සහ සුදුසුකම් ලබන ආශ්‍රිත රටවල් දෙකකින් සමන්විත සම්පූර්ණ කණ්ඩායම් දොළහකින් සමන්විත තරඟාවලිය ස්ථිර කරන ලදී. කෙසේ වෙතත්, 2008 ජූලි මාසයේදී, රොබට් මුගාබේ සම්බන්ධ දේශපාලන කාරණා සම්බන්ධයෙන් දකුණු අප්‍රිකාවේ සහ එංගලන්තයේ පීඩනය යටතේ සිම්බාබ්වේ, ඔවුන්ගේම කැමැත්තෙන් තරඟාවලියෙන් ඉවත් වූ අතර, ආශ්‍රිත ජාතියකට අමතර ඉඩක් නිර්මාණය විය.

කෙන්යාව, ස්කොට්ලන්තය, අයර්ලන්තය, නෙදර්ලන්තය, කැනඩාව සහ බර්මියුඩා අතර 2008 අගෝස්තු 2-4 දක්වා බෙල්ෆාස්ට් හි පැවති ICC ලෝක විස්සයි20 සුදුසුකම් ලැබීමේ අවසන් තරඟකරුවන් විසින් සුදුසුකම් ලබා ගන්නා ලදී. අයර්ලන්තය සහ නෙදර්ලන්තය අවසන් මහා තරගයට පැමිණ සම්පූර්ණයෙන් සුදුසුකම් ලැබූ අතර ස්කොට්ලන්තය කෙන්යාව පරාජය කරමින් තුන්වැනි ස්ථානය දිනා ගැනීමට සමත් විය.

ක්‍රීඩාංගණ
පහත සඳහන් ක්‍රීඩාංගණ තුනේදී තරග පැවැත්විණි.

නීති රීති
කාණ්ඩ අදියරේදී සහ සුපිරි අටේදී කණ්ඩායම්වලට පහත පරිදි ලකුණු ප්‍රදානය කෙරේ.

සම තත්ත්වයකදී (එනම් කණ්ඩායම් දෙකම ඔවුන්ගේ ඉනිම අවසානයේ එකම ලකුණු සංඛ්‍යාවක් ලබා ගනී), සුපිරි ඕවරයකින් ජයග්‍රාහකයා තීරණය කරයි. මෙය තරඟාවලියේ සෑම අදියරකටම අදාළ වේ.

සෑම කණ්ඩායමක් තුළම (කාණ්ඩ අදියර සහ සුපිරි අට අදියර දෙකම), පහත සඳහන් නිර්ණායක මත පදනම්ව කණ්ඩායම් එකිනෙකාට එරෙහිව ශ්‍රේණිගත කරනු ලැබේ:

 වැඩිම ප්‍රසාද ලකුණු
 සමාන නම්, වැඩි ජයග්‍රහණ සංඛ්‍යාවක්
 තවමත් සමාන නම්, ඉහළ ශුද්ධ ලකුණු වේගය
 තවමත් සමාන නම්, අඩු පන්දු යැවීමේ පහර අනුපාතය (bowling strike rate)
 තවමත් සමාන නම්, එකිනෙකා හා තරගයේ ප්‍රතිඵලය.

කණ්ඩායම්
2007 ICC ලෝක විස්සයි20 තරඟාවලියේ අවසන් ස්ථාන සැකැස්ම සහ සුදුසුකම් ලැබූ සාර්ථක ආශ්‍රිත රටවල් මත පදනම්ව 2007 ඔක්තෝබර් 31 දින කණ්ඩායම් ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී. ආරම්භක කණ්ඩායම් හතරේ ආකෘතිය 2007 තරඟාවලියේ භාවිතා කළ ආකාරයටම වේ. වරහන් තුළ කණ්ඩායම් ස්ථානය.

ඒ කාණ්ඩය
  (1)
  (8)
  (9)

බී කාණ්ඩය
  (2)
  (7)
  (10)

සී කාණ්ඩය
  (3)
  (6)
  (11)

ඩී කාණ්ඩය
  (4)
  (5)
  (12)

සංචිත

පුහුණු තරග

කාණ්ඩ අධියර

ඒ කාණ්ඩය

බී කාණ්ඩය

සී කාණ්ඩය

ඩී කාණ්ඩය

සුපිරි 8
සුපිරි 8 කාණ්ඩ දෙකකින් සමන්විත විය: E කාණ්ඩය සහ F කාණ්ඩය. E කාණ්ඩය A1, B2, C1, D2 සහ F කාණ්ඩය A2, B1, C2, D1 යන කණ්ඩායම් වලින් සමන්විත වූ අතර පසුගිය වි20ජා ලෝක කුසලානය අනුව ශ්‍රේණිගත ස්ථාන නම් කල අතර ශ්‍රේණිගත නොවන කණ්ඩායමක් ශ්‍රේණිගත කණ්ඩායමක් පරදා කාණ්ඩයේ ඉහලට පැමිණිය හොත් එම කණ්ඩායමට ඉවත්ව ගිය කණ්ඩායමේ ශ්‍රේණිය උරුම වේ.

ඊ කාණ්ඩය

එෆ් කාණ්ඩය

පිළිමළුන් පිටුදැකීමේ අදියර

අවසන් පූර්ව තරග

අවසාන තරගය

ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාවේ නිවහන වන ලන්ඩන් නුවර ලෝඩ්ස් ක්‍රීඩාංගණයේ පැවැති අවසන් මහා තරගයේ කාසියේ වාසිය දිනූ ශ්‍රී ලංකාව පන්දුවට පහරදීමට තීරණය කළේය. පළමු ඕවරය යැවූයේ මොහොමඩ් අමීර් විසිනි. පළමු පන්දු හතරෙන් ලකුණු ලබා ගැනීමට අපොහොසත් වීමෙන් පසුව ඩිල්ෂාන් ඔහුගේ ස්කූප් පහර වෙත ගොස් එය වැරදුන අතර, එහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස ෂෝට් ෆයින් ලෙග්හිදී උඩ පන්දුවක් විය. ඉන් ඉක්බිතිව, අබ්දුල් රසාක්ගේ පන්දුවකට ජෙහාන් මුබාරක් එල්ල කල පහරක් පිත්තේ එජ් වූ අතර එය ගුවනේ ඉහළට ගොස් ෂාසායිබ් හසන් අතට උඩ පන්දුවක් දෙමින් ශ්‍රී ලංකාව ලකුණු 2කට කඩුලු 2ක් ලෙසින් දැක්විය.

පන්දු 10කදී ලකුණු 17ක් ලබා ගනිමින් ශ්‍රී ලංකා ඉනිම ස්ථාවර කිරීමට සනත් ජයසූරිය සමත් වූ නමුත් ගුඩ් ලෙන්ත් පන්දුවක් නැවත කඩුල්ල වෙත යැම නිසා ජයසූරිය ඉක්මනින්ම දැවී ගියේය. මිස්බා උල් හක් අතට පහරක් එල්ල කළ මහේල ජයවර්ධන ශ්‍රී ලංකාව ලකුණු 32/4 ක් ලෙස දක්වමින් දැවී ගියේය. සංගක්කාර සමග එක්වූ චාමර සිල්වා තවත් ලකුණු එකතු කළ අතර, පසුව උමාර් ගුල්ගේ පන්දුවකට පුල් පහරක් එල්ල කරමින් සයීඩ් අජ්මාල් හට උඩ පන්දුවක් ලබා දී දැවී ගියේය. ෂාහිඩ් අෆ්රිඩි වැඩි කල් නොගොස් ඉසුරු උදානගේ කඩුල්ල දවා ගත්තේ ගූග්ලි පන්දුවක් එල්ල කරමින් එය දකුණත් පිතිකරුවා වෙත පාවී ගියේ කඩුල්ලේ වැදීමෙනි. මෙයින් පසු ඇන්ජලෝ මැතිව්ස් පැමිණි අතර ඔහු සංගක්කාර සමඟින් ලකුණු 70/6 සිට 138/6 දක්වා ලකුණු පුවරුව ගෙන ගිය අතර, මොහොමඩ් අමීර් යැවූ අවසන් ඕවරයෙන් ලකුණු 17ක් ලබා ගත්තේය. ශ්‍රී ලංකාව නියමිත ඕවර 20 අවසානයේ කඩුලු 6ක් දැවී ලකුණු 138ක් ලබා සිටියේය.

ආරම්භක පිතිකරුවන් වන කම්රාන් අක්මාල් සහ ෂාසායිබ් හසන් පළමු කඩුල්ලට ලකුණු 48ක් එක් කිරීමත් සමඟ පාකිස්තාන ඉනිම හොඳින් ආරම්භ වූ අතර සනත් ජයසූරියගේ පළමු පන්දුවට කුමාර සංගක්කාරගේ ස්ටම්ප් කිරීමක් හමුවේ කම්රන් අක්මාල් දැවී ගියේය. පාකිස්තානය ඕවර 18.4කදී එම ඉලක්කය සපුරා ගත් අතර, ජයග්‍රාහී ලකුණ ලබා ගත් ෂහීඩ් අෆ්රිඩි තරගයේ වීරයා සම්මානය දිනා ගත්තේය. සාමාන්‍ය 63.40ක් ලෙසින් ලකුණු 317ක් රැස් කළ තිලකරත්න ඩිල්ෂාන් තරගාවලියේ වීරයා ලෙස නම් කෙරිණි. එංගලන්තයේ සිටින පකිස්ථානු ප්‍රජාවන්ගේ රසික රසිකාවියන් විසින් ප්‍රීති ඝෝෂා නගන ලද පකිස්ථානයේ ජයග්‍රහණය, ඉම්රාන් ඛාන්ගේ 1992 ලෝක කුසලානය ජයග්‍රහණය කිරීමෙන් පසු එහි පළමු ලෝක ශූරතාව සනිටුහන් කළේය.

තරග නිළධාරීන්
විස්සයි20 ලෝක කුසලාන තරඟාවලියේ කණ්ඩායම් අදියර සඳහා තරඟ තීරක සහ විනිසුරු පත්කිරීම් ICC විසින් ප්‍රකාශයට පත් කර තිබේ.

විනිසුරු
අයිසීසී එලයිට් පැනල් සාමාජිකයන් වන මාර්ක් බෙන්සන්
 බිලී බෝඩන්
 අලීම් ඩාර් ස්ටීව් ඩේවිස්
 අශෝක ද සිල්වා
 බිලී ඩොක්ට්‍රෝව් ඉයන් ගෝල්ඩ්
 ඩැරල් හාපර්
 ටෝනි හිල් රූඩි කෝර්ට්සන්
 අසාද් රවුෆ්
 සයිමන් ටෝෆල්

සහ නයිජල් ලෝන්ග් මාරයිස් ඉරැස්මස් අමිෂ් සහෙබා රොඩ් ටකර්

තරග තීරක
තරගාවලිය පුරා තරග තීරකවරුන්ගේ වගකීම පහත තිදෙනා අතර බෙදී යනු ඇත.
 රන්ජන් මඩුගල්ල ක්‍රිස් බ්‍රෝඩ් ඇලන් හර්ස්ට්

යොමු කිරීම්

ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්
ක්‍රිකට්

2009 වි20 ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානය


Saint-Pierre er höfuðstaður frönsku hjálendunnar Sankti Pierre og Miquelon við Nýfundnaland í Kanada. Íbúar eru rúmlega 5000 talsins.

Sankti Pierre og Miquelon

Saint-Pierre


L'artère ptérygoméningée (ou artère petite méningée) est une branche collatérale inconstante de l'artère maxillaire.

Trajet
L'artère ptérygoméningée nait immédiatement après l'artère méningée moyenne, parfois directement de celle-ci.

Sa naissance se situe en avant du col du condyle de la mandibule en regard de la face médiale du muscle ptérygoïdien latéral.

Après un trajet ascendant vertical, elle pénètre dans le crâne par le foramen ovale, accompagnée en avant et en dedans du nerf mandibulaire.

Elle irrigue le ganglion trigéminal et la dure-mère adjacente.

Nomenclature
Environ 10 % seulement du sang circulant dans cette artère atteint les structures intracrâniennes. Le flux sanguin restant est dispersé dans les structures extracrâniennes autour de la fosse infratemporale.

Reflétant ce fait, Terminologia Anatomica répertorie les entrées à la fois pour "branche accessoire de l'artère méningée moyenne" et "artère ptérygoméningée".

Notes et références

ptérygoméningée

Artère ptérygoméningée


Grupno prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza je predstavljalo ligu petog ranga nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1963./64.  Sudjeovalo je 6 klubova, a prvak je bio Sjever iz Splita.

Ljestvica

Rezultatska križaljka
podebljan rezltat - igrano u prvom dijelu lige (1. – 5. kolo), odnosno prva utakmica između klubova
rezultat normalne debljine - igrano u drugom dijelu lige (6. – 10. kolo), odnosno druga utakmica između klubova
rezultat nakošen - nije vidljiv redoslijed odigravanja međusobnih utakmica iz dostupnih izvora
rezultat nakošen i smanjen * - iz dostupnih izvora nije uočljiv domaćin susreta
 prekrižen rezultat  - poništena ili brisana utakmica

 Izvori:

Poveznice
 Prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza 1963./64.
 Prvenstvo otoka srednje Dalmacije 1963./64.

Izvori
 Duško Marović, Andrija Križević-Drina: Šest decenija Nogometnog saveza općine Split : 1920 - 1980, Split, 1980. str. 86
 Jurica Gizdić: 80 godina kliškog Uskoka, Klis, 2010., , str. 40
 Jurica Gizdić: NK Dugopolje 1952. – 2002. : 50 godina nogometa u Dugopolju, Dugopolje, 2002., , str. 27-28
 Marinko Perić: Povijest sporta Cetinske krajine, Sinj, 1989, str. 162

1963-64 grupno
Split grupno

Grupno prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza 1963./64.


La gruta de Bédeilhac es una cueva situada en la ciudad de Bédeilhac-et-Aynat en Ariege, en el sur de Francia, que ha tenido ocupaciones desde la Prehistoria. Contiene pinturas rupestres paleolíticas. Es parte de la red de cuevas decoradas de la franja pirineo-cantábrica.

Historia

Marcorelle la visitó y describió ya en 1773, posteriormente, en el , la cueva fue considerada como una cavidad natural excepcional por su tamaño y el impresionante paisaje subterráneo.

En julio de 1906, se encontraron pinturas en sus paredes, arte parietal, de época paleolítica y fueron autentificadas, eran las primeras del departamento de Ariege.
Declarada monumento histórico en 1929, después de varios descubrimientos de pinturas, grabados y modelados de arcilla de un interés excepcional. La cueva aún sorprende por la elección de los hombres prehistóricos de ocupar este espacio subterráneo amplio y sin embargo elegir para decorar las paredes y los suelos de los lugares más alejados de la entrada. El grupo incluye una variedad de figuras de animales típicos de la época (bisontes, caballos, renos y cabras), además de figuras humanas, cosa mucho más rara.

El hombre, desde hace 15 000 años por lo menos, conoce y frecuenta la  cueva prehistórica de Bédeilhac lugar de refugio y,  probablemente de rituales para los cazadores de la época Magdaleniense, ha visto una sucesión de grupos humanos de la Edad de los Metales (enterramientos de la Edad del Bronce), la Antigüedad y los primeros naturalistas del , al menos.

Notas y referencias

Bibliografía
 Beltràn A., Gailli R., Robert R. (1967). La cueva de Bédeilhac, Monografías arqueológicas, Zaragoza, II, 146 p.
 Gailli R., Pailhaugue N., Rouzaud F. (1984). «Grotte de Bédeilhac», L'Art des cavernes, París, Ministère de la culture, p. 369-375. (en francés)
 Gailli R., Jean-Pierre Duhard (1996). «Les représentations humaines de la grotte magdalénienne de Bédeilhac», Pyrénées préhistoriques : arts et société, édit. du Comité des travaux historiques et scientifiques, actes du 118e congrès national des sociétés savantes (Pau, 1993), p. 403-413, París. (en francés)

Enlaces externos

Bedeilhac
Cuevas turísticas de Francia
Ariège

Gruta de Bédeilhac


La Taquilla es un programa mexicano de radio de espectáculos que se transmite por Radio Fórmula 104.1 MHz y 1500 kHz de lunes a viernes de las 11:30 a.m. a las 13:00 horas.

Antecedentes
El origen de la emisión se da debido a la necesidad de René Franco por crear una emisión de espectáculos con un enfoque distinto al del resto de los programas; con humor e irreverencia. Siendo Sergio Zurita y Katia D'Artigues quienes acompañaron a Franco, el sábado 31 de agosto de 1996, bajo la producción de Javier Chagoyán, a través de FM Globo, ahora Exa FM 104.9.

Salida al aire
El 2 de julio de 2008, René Franco, conductor y productor de la emisión, decidió poner fin a la relación laboral debido a las diferencias entre MVS Radio y Franco Comunicaciones luego de que no llegaron a un acuerdo económico  A pesar de que el programa era el más longevo en la estación radiofónica. La Taquilla reinició sus transmisiones en Radio Fórmula el lunes 8 de septiembre de 2008 a las 11:00 horas a través del 104.1 de FM.

Cambios en el equipo
 El primer equipo se conformó con René Franco, Sergio Zurita y Katia D'Artigues.
 El segundo grupo estaban: René Franco, Sergio Zurita, Katia D'Artigues, Lupita Reyes y Daniel Bisogno.
 El tercer equipo fueron: René Franco, Sergio Zurita, Lupita Reyes y Susana Moscatel.
 El cuarto equipo: René Franco, Sergio Zurita, Lupita Reyes, Jorge Dorantes, Susana Moscatel y Josie Ramírez.
 El quinto equipo fueron: René Franco, Sergio Zurita, Lupita Reyes, Jorge Dorantes e Hilda Isa Salas.
 El sexto equipo fueron: René Franco, Sergio Zurita, Lupita Reyes, Horacio Villalobos e Hilda Isa Salas.
 El séptimo equipo fueron: René Franco, Sergio Zurita, Hilda Isa Salas y Horacio Villalobos.
 El octavo equipo fueron: René Franco, Densho Shinoda, Hilda Isa Salas y Horacio Villalobos.
 El noveno equipo fueron: René Franco, Densho Shinoda, Hilda Isa Salas y Mauricio Clark.
 El décimo equipo fueron: René Franco, Maca Carriedo, Hilda Isa Salas y Mauricio Clark.
 El decimoprimer equipo fueron: René Franco, Maca Carriedo, ManuNNa, Hilda Isa Salas y Mauricio Clark.
 El décimo segundo equipo fueron: René Franco, Maca Carriedo, ManuNNa y Hugo A. Maldonado.
 El decimotercer equipo fueron: René Franco, Sandra Corcuera, Hugo A. Maldonado y Vicente Gutiérrez.
 El decimocuarto equipo fueron: René Franco, Sandra Corcuera y Vicente Gutiérrez.
 El decimoquinto equipo fueron: René Franco Vicente Gutiérrez y Edgar Castillo.
El décimo sexto equipo fueron: René Franco, Vicente Gutiérrez, Edgar Castillo y Carmen Gaebelt.
El decimoséptimo equipo fueron: René Franco, Vicente Gutiérrez, Edgar Castillo y Gabriella Morales-Casas.
El decimoctavo equipo son: René Franco, Edgar Castillo,  Gabriella Morales-Casas y Daniel Moad.

Actualidad
Actualmente el equipo está conformado por René Franco, Vicente Gutiérrez, Edgar Castillo y Christian Mitchel

Secciones
 Jueves Gato
 Viernes Gay
 Cinco Minutos de Fama

Secciones Anteriores

CHÉVERE
Una sección que parodiaba los programas de espectáculos de Miami con Checo Zurita, Lachito Villalobos y Chabela Salas.

 El Dr. VillaLove
 Orgía de Notas
 Gags
 Apodos para los radioescuchas

Referencias

Enlaces externos
Sitio Oficial de Radio Fórmula

Sitio Oficial de La Taquilla en Facebook

Sitio Oficial de La Taquilla en Twitter

 ARVM

 ARVM

Horacio Villalobos dice adiós a "La Taquilla". Radio Fórmula, 30 de marzo de 2011

 ARVM

Cumple Franco 15 años en la radio. Milenio, 19 de septiembre de 2011

Programas de radio de México

La Taquilla


Protodravidiana este o reconstrucție lingvistică a unui predecesor comun al limbilor dravidiene. Se crede că protodravidiana s-a despărțit în 3 grupuri: protodravidiana nordică, protodravidiana centrală & în protodravidiana sudică, data despărțirii fiind momentan necunoscută.

Istorie
În calitate de protolimbă, limba protodravidiană însăși nu are atestări în consemnări istorice. Conceptul modern al protodravidienei e bazat doar pe reconstrucția sa. Se speculează că limba asta a fost vorbită în mileniul al IV -lea î.e.n., iar despărțirea în cele 3 grupuri a fost în jurul mileniului al III -lea î.e.n..

Reconstituire
Vocale: protodravidiana avea 5 vocale scurte și 5 vocale lungi:  *a, *ā, *i, *ī, *u, *ū, *e, *ē, *o, *ō.

Consoane:

Vorbitori
Originea și teritoriul vorbitorilor de protodravidiană este incert, dar au fost făcute niște sugestii pe baza reconstrucției vocabularului protodravidianei. Reconstrucția a fost făcută pe baza cuvintelor înrudite din diferitele ramuri (ramurile nordică, centrală & sudică) ale familiei de limbi dravidiane.

Protolimbi
Limbi dravidiene

Limba protodravidiană


Die Umwelt-Etikette ist ein von der Schweizer Stiftung Farbe lanciertes freiwilliges Umweltzeichen für Beschichtungsprodukte. Die Etikette teilt die verschiedenen Farbprodukte nach ihrer Umweltverträglichkeit und Gebrauchstauglichkeit in sieben Kategorien ein.

Ziele
Die Umwelt-Etikette teilt Wandfarben, Lacke, Holz- und Bodenbeschichtungen und pastöse Putze und Spachtel im Innenbereich, sowie Fassadenfarben nach ihrer Umweltverträglichkeit und Gebrauchstauglichkeit in sieben verschiedene Kategorien von A bis G ein. Die Kategorie A stellt die höchsten Anforderungen an ein Produkt. Bei der Umwelt-Etikette I sind die Kategorien A bis E den wasserlöslichen Produkten vorbehalten, während lösemittelhaltige Farben mit den Kategorien F oder G gekennzeichnet werden. Bei der Umwelt-Etikette II sind die Kategorien A bis E den Produkten frei von Filmschutzmittel vorbehalten. Ziel der Umwelt-Etikette ist es, ein breit akzeptiertes und leicht verständliches Schweizer Umweltkennzeichen für Anstrichmittel zu sein. Es soll der Grossteil der in der Schweiz vertriebenen Beschichtungsmittel damit gekennzeichnet werden. Die Umwelt-Etikette ist ein freiwilliges und branchenfinanziertes Umweltzeichen. Mit dem Ablauf der Übergangsfrist am 31. Dezember 2013 sind die teilnehmenden Farbhersteller verpflichtet, alle ihre Innenwand- und Deckenfarben zu deklarieren. Dabei gilt das Prinzip der Selbstdeklaration.
Die korrekte Einstufung der Produkte wird von der Technischen Kommission der Schweizer Stiftung Farbe überwacht und es werden regelmässig Stichprobenkontrollen durchgeführt.

Kriterien

Bei der Zertifizierung der Umweltetikette I Wandfarben innen werden die folgenden Kriterien berücksichtigt:
 Verdünnbarkeit (wasser- oder lösemittelverdünnbar)
 frei von Aromaten
 kennzeichnungsfrei (gemäss Schweizer Chemikaliengesetz)
 frei von Filmschutzmitteln
 arm an flüchtigen organischen Stoffen (VOC)
 frei von flüchtigen und schwerflüchtigen organischen Stoffen (VOC und SVOC)
 frei von allergenen, stark umweltgefährdenden und CMR-Stoffen
 zu mehr als 95 Prozent aus nachwachsenden Rohstoffen bestehend
 Gebrauchstauglichkeit (Nassabriebbeständigkeit und Kontrastverhältnis)

Bei der Zertifizierung der Umweltetikette II Lacke, Holz- und Bodenbeschichtungen innen werden die folgenden Kriterien berücksichtigt:
 Verdünnbarkeit (wasser- oder lösemittelverdünnbar)
 frei von Aromaten
 kennzeichnungsfrei (gemäss Schweizer Chemikaliengesetz)
 frei von Filmschutzmitteln
 arm an flüchtigen organischen Stoffen (VOC)
 frei von flüchtigen und schwerflüchtigen organischen Stoffen (VOC und SVOC)
 frei von allergenen, stark umweltgefährdenden und CMR-Stoffen
 zu mehr als 95 Prozent aus nachwachsenden Rohstoffen bestehend
 Gebrauchstauglichkeit (Haftfestigkeit, Haftzugfestigkeit, Verschleisswiderstand, Abriebfestigkeit, Brandverhalten)

Bei der Zertifizierung der Umweltetikette III Pastöse Putze und Spachtel innen werden die folgenden Kriterien berücksichtigt:
 Verdünnbarkeit (wasser- oder lösemittelverdünnbar)
 frei von Aromaten
 kennzeichnungsfrei (gemäss Schweizer Chemikaliengesetz)
 frei von Filmschutzmitteln
 arm an flüchtigen organischen Stoffen (VOC)
 frei von flüchtigen und schwerflüchtigen organischen Stoffen (VOC und SVOC)
 frei von allergenen, stark umweltgefährdenden und CMR-Stoffen
 zu mehr als 95 Prozent aus nachwachsenden Rohstoffen bestehend
 Gebrauchstauglichkeit

Bei der Zertifizierung der Umweltetikette IV Fassadenfarben werden die folgenden Kriterien berücksichtigt:
 Verdünnbarkeit (wasser- oder lösemittelverdünnbar)
 frei von Aromaten
 arm an flüchtigen organischen Stoffen (VOC)
 kennzeichnungsfrei (gemäss Schweizer Chemikaliengesetz)
 frei von allergenen, stark umweltgefährdenden und CMR-Stoffen
 frei von Filmschutzmitteln
 Umweltbelastung durch Filmschutzmittel
 zu mehr als 95 Prozent aus nachwachsenden Rohstoffen bestehend
 Auslobung der technischen Eigenschaften

Trägerschaft
Vergeben wird die Umwelt-Etikette durch die Schweizer Stiftung Farbe. Übergeordnetes Stiftungsorgan ist der Stiftungsrat. Die Technische Kommission sorgt für die korrekte Einstufung der Produkte und die technische Weiterentwicklung der Umwelt-Etikette.

Einzelnachweise

Umweltzeichen
Etikett
Gütesiegel (Schweiz)

Umwelt-Etikette


A desintoxicação (muitas vezes abreviada para detox) é um tipo de tratamento de medicina alternativa que visa livrar o corpo de "toxinas" não especificadas - substâncias que os adeptos afirmam se acumular no corpo ao longo do tempo e têm efeitos indesejáveis a curto ou longo prazo. As atividades comumente associadas à desintoxicação incluem dieta, jejum, consumo exclusivo ou evitar alimentos específicos (como gorduras, carboidratos, frutas, vegetais, sucos, ervas), limpeza do cólon, terapia de quelação e remoção de obturações dentárias contendo amálgama.

Cientistas e organizações de saúde criticaram o conceito de desintoxicação por sua base científica infundada e pela falta de evidências para as alegações feitas. As "toxinas" geralmente permanecem indefinidas, com pouca ou nenhuma evidência de acúmulo tóxico no paciente. A organização britânica Sense About Science descreveu algumas dietas de desintoxicação e produtos comerciais como "um desperdício de tempo e dinheiro". enquanto a British Dietetic Association chamou a ideia de "absurdo" e um "mito de marketing". Dara Mohammadi resume "desintoxicação" como "uma farsa [...] um conceito pseudo-médico projetado para vender coisas", e Edzard Ernst, professor emérito de medicina complementar, descreve-o como um termo para tratamentos médicos convencionais para vício que foi "sequestrado por empresários, charlatães e golpistas para vender um tratamento falso".

Terapias alternativas
Dietas
Jejum

Detox


لوسيوس كاسيوس ديو كوكايانوس  ولد في نيقية في بيثينيا سنة 163 وتوفي بعد سنة 229. كان عضواً في مجلس الشيوخ الروماني، وقنصلاً، وكاتباً ومؤرخاً.

سيرته

كان أبوه كاسيوس أبرونيانوس حاكم دالماسيا وقيليقيا في زمن ماركوس أوريليوس، ومن جهة أمه كان جده ديو خريسوستوم الذي اتخذ اسم عائلة كوكيانوس تكريما لراعيه كوكيوس نيرفا. وبعد موت أبيه ترك ديو كاسيوس قيليقيا متجها نحو روما (180) وأصبح عضوا بمجلس الشيوخ. وخلال حكم كومودوس مارس ديو كاسيوس المحاماة في السلك القانوني في روما، وتولى مناصب المحتسب aedile والقسطور quaestor.

ترقى لرتبة برايتور عن طريق برتيناكس (193) ولكنه لم يبدأ تولى المنصب حتى عهد سبتيموس سيفيروس وكانت له منزلة وطيدة عند الإمبراطور. وبأمر من ماكرينوس، ائتمن على إدارة بيرغاموم وسميرنا؛ وعند عودته إلى روما ترقى إلى القنصلية حوالي العام 220. وبعدها أخذ منصب القنصل القائم على مقاطعة أفريكا، وأرسل مجددا عند عودته كموفد رمي نحو دالماسيا ثم بانونيا. وترقى مجددا إلى القنصلية في عهد ألكسندر سيفيروس عام 229؛ ولكنه تقاعد مجددا في نيقية بعد أن تدهورت صحته ومات هناك.

أعماله

قبل أن يكتب عمله عن تاريخ روما أهدى كاسيوس ديو للإمبراطور سجلا عن أحلام ومعجزات مختلفة قد تنبأت بارتقائه على العرش (وربما نسب المؤرخ سويداس هذا العمل إلى ديو)، وكذلك فقد كتب سيرة بعض مواطنيه مثل أريانوس.

كما كتب تاريخ روما الذي يتكون من ثمانين كتابا، وقسم لعقود تمثلا بعمل ليفي، وهو يبدأ بوصول أينياس إلى إيطاليا ويستمر حتى عهد ألكساندر سيفيروس (222 – 235). ومن هذا العمل الكبير وصلتنا منه الكتب من 36 إلى 60، وتتكلم عن التاريخ بين عامي 68 ق م إلى 47 م؛ والكتب 36 و55 و60 ناقصة، ولدينا جزء من الكتب 35 و36 إلى 80 في ملخصات يوحنا كسيفيلينوس، وهو راهب بيزنطي من القرن الحادي عشر. وأما عن الجزء المفقود من الأجزاء الأولى من عمل ديو فقد عوض عنها جزئيا تاريخ زوناراس الذي تبع أعماله بدقة. وهناك شذرات عديدة موجودة في مقتطفات قسطنطين السابع بورفيروغينيتوس.

عمل ديو هو أهم مصادر التاريخ الذي يروي آخر سنوات الجمهورية وسنوات الإمبراطورية الأولى. وكان شديد المثابرة ومكنته العديد من المناصب المهمة التي شغلها من أن يجمع العديد من المعلومات. ورغم أن أسلوبه قد أثر عليه الطابع اللاتيني فقد كان أوضح من مثله الأعلى ثوكيديدس، وقصصه تظهر أسلوب جندي وسياسي خبير؛ فاللغة صحيحة وخالية من التكلف. ولكنه يقيم اعتبارا لاعتقاداته بالخرافات من المعجزات والنبوءات؛ ولم يقل شيئا عن أعمال الأباطرة الاستبدادية، والتي يظهر أنه اعتبرها شيئا طبيعيا؛ ورغم أن عمله أكثر من مجرد تجميع محض، فلا تميزه النزاهة أو قوة الرأي أو الملكة النقدية عن أغلب أعمال التاريخ.

وصلات خارجية

مصادر

مراجع

أشخاص من نيقية
حكام رومانيون في إفريقيا
حكام رومانيون في بانونيا
رومان في القرن 2
رومان في القرن 3
قناصل إمبراطوريون رومان
كاسيون
مواليد 155
مواليد 163
مواليد عقد 150
مواليد في نيقية
مؤرخون
مؤرخون في القرن 3
وفيات 229
وفيات 235
وفيات عقد 230
وفيات في بيثينيا
يونانيون في القرن 2
يونانيون في القرن 3
مؤرخون باللغة اليونانية من الإمبراطورية الرومانية

كاسيوس ديو


Georg Michael Klein (* 2. September 1895 in Egling; † 14. April 1966 in Kiel) war ein deutscher Jurist, Gestapobeamter und SS-Führer, zuletzt im Rang eines SS-Oberführers, Oberst der Polizei und Oberregierungsrat.

Leben
Klein beendete seine Schullaufbahn im Juli 1914 mit dem Abitur an einem humanistischen Gymnasium in München. Nach Ausbruch des Ersten Weltkrieges rückte er als Freiwilliger zum Infanterie-Leib-Regiment der Bayerischen Armee in München ein und nahm ab Frühjahr 1915 mit dem 15. Infanterie-Regiment "König Friedrich August von Sachsen" an Kampfhandlungen teil. Bei Verdun wurde er 1916 gefangen genommen und kehrte als Leutnant der Reserve 1920 aus französischer Kriegsgefangenschaft nach Deutschland zurück.

Von 1920 bis 1924 studierte er Rechtswissenschaft und schloss das Jurastudium nach dem Rechtsreferendariat 1927 mit dem zweiten juristischen Staatsexamen ab. Anschließend war er zunächst als Regierungsassessor in Landshut und von Anfang August 1928 bis Mitte Mai 1934 Bezirksamtmann in Regen.

Nach der Machtübergabe an die Nationalsozialisten trat er Anfang Juli 1933 der SA bei, zuvor hatte er sich bereits von 1921 bis 1923 beim Bund Oberland betätigt. Zudem war er bis Mai 1934 Kreisamtsleiter der NSV in Regen. Im Rang eines SA-Rottenführers wechselte er im Juli 1934 zur SS (SS-Nr. 107.200) und stieg dort im November 1941 bis zum SS-Oberführer auf. Klein trat der NSDAP Anfang Mai 1937 bei (Mitgliedsnummer 4.583.162).

Zum Regierungsrat befördert war er ab Mitte Mai 1934 für zwei Jahre bei der Bayerischen Politischen Polizei tätig. Danach trat er in die Dienste des Geheimen Staatspolizeiamts (Berlin) und wurde schließlich als Oberregierungsrat 1936 mit der Leitung der Staatspolizeistelle Leipzig betraut. Von 1939 bis Dezember 1942 war er Inspekteur der Sicherheitspolizei und des SD (IdS) in Dresden und leitete die Staatspolizeileitstelle Dresden. Im Oktober zum Oberst der Polizei befördert, wechselte er Mitte Dezember 1942 als IdS nach Nürnberg. Von Anfang Juni 1944 bis zum September 1944 war er noch im Amt IV (Gestapo) des Reichssicherheitshauptamtes (RSHA) tätig. Anschließend war er als Kommandeur der Sicherheitspolizei und des SD (KdS) an einem unbekannten Ort eingesetzt.

Nach Kriegsende befand er sich unter dem Aliasnamen Georg Kleinter in Kriegsgefangenschaft. Nach Entlassung aus der alliierten Internierung zog er nach Kiel, wo er danach unter seinem Echtnamen als Kaufmann tätig wurde.

Literatur
 Adolf Diamant: Gestapo Leipzig. Zur Geschichte einer verbrecherischen Organisation in den Jahren 1933–1945. Selbstverlag des Verfassers, Frankfurt am Main 1990, ISBN 3-9800194-8-9.

Weblinks
 Joachim Lilla: Klein, Georg, in: ders.: Staatsminister, leitende Verwaltungsbeamte und (NS-)Funktionsträger in Bayern 1918 bis 1945, URL: <http://verwaltungshandbuch.bayerische-landesbibliothek-online.de/klein-georg>

Jurist (Nationalsozialismus)
Jurist in der Polizeiverwaltung
Polizist (Dresden)
Person (Reichssicherheitshauptamt)
SA-Mitglied
SS-Mitglied
Gestapo-Personal
NSDAP-Mitglied
Freikorps-Mitglied
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Leutnant (Bayern)
Deutscher
Geboren 1895
Gestorben 1966
Mann

Georg Klein (Gestapo)


"පනිට්ටුව" ලෙසින්ද හැඳින්වෙන "බාල්දිය" යනු, දිය පිටතට නොයන අන්දමින් මුද්‍රාතැබුනු, විවෘත ඉහල අගකින් හා පැතැලි පතුලකින් යුතු හා කොක්ක ලෙසින් හැඳින්වෙන අර්ධ-වෘත්තාකාර ධාරක මිටකට සාමාන්‍යයෙන් සම්බන්ධිත සිරස් සිලින්ඩරයක් හෝ ලුප්ත කේතුවකි.

මෙයද බලන්න
 බොබ්රින්ස්කි බාල්දිය

භාජන

බාල්දිය


Astragalus anserinus, também chamado de astrálogo goose Creek, é um membro do gênero Astragalus que está listado como uma espécie candidata sob a Lei de Espécies Ameaçadas. Ela cresce em uma área de  da Bacia Goose Watershed da Bacia Upper Snake em Idaho, Nevada e Utah.

Referências

Ligações externas
 Conservação da natureza
 Atwood, ND, e outros. (1984). Novo Astragalus (Leguminosae) da drenagem Goose Creek Utah-Nevada. Naturalista da Grande Bacia.

anserinus
Plantas descritas em 1984
Flora da Nevada
Flora de Utah
Flora de Idaho

Astragalus anserinus


Balkan Oyunları, Balkan ülkeleri arasında düzenlenen spor karşılaşmalarıdır. Arnavutluk, Bulgaristan, Romanya, Türkiye, Yugoslavya ve Yunanistan'ın katıldığı oyunları gerçekleştirme düşüncesi ilk defa 1928 Yaz Olimpiyatları sırasında ortaya atıldı. Yunan ekibi başkanı Rinepulos'un önerisi, diğer yöneticilerce olumlu karşılandı. İlk oyunlar deneme olarak 1930 yılında Atina'da Panatinaikos Stadyumu'nda düzenlendi ve büyük ilgi görmesi üzerine her yıl yinelenmesine karar verildi. 1930 yılından sonra Türkiye'nin de katılmasıyla Balkan Oyunları resmen başladı. 1932 yılında Türkiye'nin önerisiyle Balkanlararası Spor Komitesi kuruldu ve esası atletizme dayalı oyunlar basketbol, binicilik, boks, eskrim, futbol, güreş, tenis, kros, motosiklet, yelken ve yüzme dalları eklenerek kapsamı genişletildi.

Katılan ülkeler
 (1929-günümüz)
 (1929-günümüz)
 (1929-günümüz)
 (1929-1992)
 (1931-günümüz)
 (1946-günümüz)
 (1992-günümüz)
 (1992-günümüz)
 (1992-günümüz)
 (1992-günümüz)
 (1992-günümüz)
 (2008-günümüz)

Balkan Oyunları

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Balkan Kupası

Avrupa'daki çok sporlu etkinlikler
Balkanlar'da spor
1929'da kurulan yinelenen spor etkinlikleri

Balkan Oyunları


Pude-Nellike (Dianthus gratianopolitanus) er en blomst, der tilhører nellikeslægten. Det er en staude (flerårig og urteagtig) og relativt hårdfør. Pude-nelliker vokser til en gennemsnitlig højde på maks 40 cm og blomstrer fra maj til juni måned. Blomsterne er duftende og deres farve er lysrød til lys rosa. De vokser bedst i fuld sol, har et mellemstort vandbehov og vokser bedst i kalkholdig jord. Overvanding eller dårlig dræning fører til kronen rådner, og de tåler ikke vådvintres jordbundsforhold.

Cultivarer omfatter 'Feuerhexe' ('Ild-hekse'), 'Grandiflorus' og 'små rubiner'.

Referencer

Lyserøde blomster
Kalkbundsplanter
Nellike

Pudenellike


Nestor Omar Piccoli (født 20. januar 1965) er en tidligere argentinsk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Argentina

Nestor Omar Piccoli


Addameer (, qui signifie « Conscience »), ou bien Addameer Prisoner Support and Human Rights Association, est une organisation non gouvernementale palestinienne, basée à Ramallah.

Elle suit le traitement des prisonniers palestiniens arrêtés en Cisjordanie par Israël et l'Autorité palestinienne et fournit une assistance juridique.

Israël l'a qualifiée d'organisation terroriste en octobre 2021 avec cinq autres organisations palestiniennes humanitaires. Cette qualification a été rejetée par les grandes associations humanitaires et la communauté internationale.

Histoire
Addameer a été créée en 1992. Elle définit ses objectifs à deux niveaux : soutenir les prisonniers palestiniens détenus dans les prisons israéliennes et palestiniennes et la "fournir une aide juridique gratuite aux prisonniers politiques, défendre leurs droits au niveau national et international, et travailler à mettre fin à la torture et aux autres violations des droits des prisonniers par le biais de contrôles, de procédures judiciaires et de campagnes de solidarité ».

Khalida Jarrar, son ancienne directrice, a été placée à plusieurs reprises en détention administrative sans jugement.

La directrice d'Addameer depuis 2006 est Sahar Francis.

Raids de Tsahal sur les bureaux d'Addameer
Les bureaux d'Addameer ont été perquisitionnés et des documents dont ils avaient la garde ont été saisis à trois reprises.

2002
Le premier raid israélien sur les bureaux d'Addameer a été mené en 2002. lors de l'invasion israélienne de Ramallah cette année-là.

2012
Le deuxième incident a eu lieu en 2012. Le moment a coïncidé avec la fin de la Journée internationale des droits de l'homme. Le 11 décembre, vers 3h du matin, les FDI ont mené des raids dans les bureaux d'Addameer et de deux autres ONG palestiniennes, et depuis les bureaux d'Addameer, 4 ordinateurs des unités juridiques et de documentation contenant des informations sur les prisonniers et leurs affaires, un disque dur, une caméra vidéo et les cartes de visite des employés ont été confisqués. Les soldats ont également arraché et déchiré des affiches de prisonniers et de grévistes de la faim épinglées sur les murs des bureaux . De l'avis d'Allam Jarrar du Réseau des ONG palestiniennes, le moment du raid devait être vu dans le contexte de la reconnaissance par l'Assemblée générale des Nations unies de la Palestine en tant qu'État de facto deux semaines plus tôt, le 29 Novembre.

La directrice exécutive Sahar Francis a déclaré à Human Rights Watch que l'équipement vidéo et les dossiers papier des cas des prisonniers avaient également disparu après le raid Selon un porte-parole militaire, les raids étaient basés sur le soupçon que les trois ONG étaient affiliées au Front populaire de libération de Palestine (FPLP), bien qu'aucune preuve n'ait été produite pour étayer cette affirmation, et le N§OS lui-même nie l'affirmation.

L'ONG israélienne de défense des droits de l'homme B'Tselem, également au nom de plusieurs autres organisations de défense des droits de l'homme telles que Gisha et Yesh Din, a émis une vive protestation, exigeant non seulement la restitution des biens confisqués, mais que la protection soit accordée aux organisations de la société civile, en particulier ceux qui défendent la cause des droits de l'homme. Human Rights Watch a également demandé une indemnisation pour les dommages causés. Joe Stork, directeur adjoint du Moyen-Orient à Human Rights Watch, a déclaré :«En l'absence de mandats ou de nécessité militaire démontrée, ces raids ne sont rien d'autre qu'une tentative illégale de nuire gravement au travail des groupes soutenant la population locale. . L'armée israélienne doit justifier pourquoi il était absolument nécessaire de saccager les bureaux des groupes de défense des droits des Palestiniens et de saisir leurs biens.

2019
À 2 heures du matin le 19 septembre 2019, une unité de Tsahal a fait irruption dans les bureaux d'Addameer et après l'avoir saccagé, a emporté, selon l'inventaire restant, "cinq ordinateurs portables, des cartes mémoire, trois mémoires d'ordinateur portable, une carte d'ordinateur portable et plusieurs livres'. Selon l'ONG Al-Haq, le raid et l'expropriation étaient contraires à plusieurs principes du droit international : la propriété privée dans de telles circonstances est protégée ; et les objets pillés n'avaient aucun rapport avec les besoins militaires. La perte du matériel a causé des difficultés au groupe à un moment où 5 150 prisonniers palestiniens, dont beaucoup assistés par Addameer, étaient incarcérés par Israël, et souvent en Israël, en violation là encore du droit international.

Désignation comme organisation terroriste
En 2021, Israël a désigné Addameer comme organisation terroriste, avec cinq autres ONG palestiniennes de défense des droits de l'homme. La désignation a été condamnée par Amnesty International, Human Rights Watch et le Haut-Commissariat des Nations unies aux droits de l'homme qui l'ont qualifiée d'. Une campagne internationale sur les réseaux sociaux de soutien aux six organisations a alors eu lieu sous le hashtag #StandWithThe6.

Remarques

Citations

Références

Sources

Annexes

Articles connexes

 Al-Haq
 Prisonniers Palestiniens d'Israël
 Khalida Jarrar
 Salah Hamouri
 Israa Jaabis

Liens externes

Organisme fondé en 1992
Organisation non gouvernementale impliquée dans le conflit israélo-palestinien

Addameer


De Windvogel est une coopérative néerlandaise de personnes qui milite pour un approvisionnement énergétique durable prioritairement à partir l'énergie éolienne.

Histoire
L'association a été fondée en 1991 dans la municipalité de Reeuwijk en Hollande-Méridionale.

En 1993, l'association installe son premier moulin à vent, appelé "De Windvogel". Il s'agit d'une éolienne bipale d'une capacité de 80 kW du constructeur néerlandais Lagerwey. Après 22 ans de service, la turbine a été désinstallée en décembre 2015 pour des raisons de sécurité en raison de sa vieillesse. Des projets de remplacement par une éolienne plus moderne et plus puissante (2 MW) ont été arrêtés par le conseil municipal.

En 2015, la coopérative a fourni 8 845 080 kWh d'électricité propre à plus de 3 000 foyers.

En 2016, l'association compte plus de 3300 membres, qui possèdent ensemble six éoliennes et deux champs solaires.

Communication

Partenaires européens
A l'échelon européen, De Windvogel travaille en lien avec des fournisseurs coopératifs d'énergie renouvelable comme Ecopower en Belgique, Som Energia en Espagne et Enercoop en France. En 2013, ils fondent la fédération européenne des coopératives d'énergie renouvelable REScoop.eu et Rescoop Mecise.

Notes et références

Références

Association ou organisme lié aux énergies renouvelables
Énergie renouvelable aux Pays-Bas

De Windvogel


Klamp er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Lütjenburg i den nordøstlige del af Kreis Plön. Kreis Plön ligger i den østlige/centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Klamp er beliggende omkring én km vest for Lütjenburg ved Bundesstraße 202. Bundesstraße 430 løber desuden gennem kommunen. Fra 1910 til 1938 havde Klamp jernbanestation på Kleinbahn Kirchbarkau–Preetz–Lütjenburg.

I kommunen ligger ud over Klamp, landsbyerne og bebyggelserne Vogelsdorf, Ellert, Wentorf, Rodenkrog, Charlottental, Rönfeldholz, Winterfeld, Etz, Teskamp og Weide.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Plön

Klamp (Kreis Plön)