Furry fandom este o subcultură interesată de personaje animale antropomorfe cu personalități și caracteristici umane.    Exemple de atribute antropomorfe includ expunerea inteligenței umane și a expresiilor faciale, vorbirea, mersul pe două picioare și purtarea hainelor. Termenul "furry fandom" este de asemenea folosit pentru a face referire la comunitatea oamenilor care se adună pe internet și la convențiile furry.

Istoric
Potrivit istoricului fandomului Fred Patten, conceptul de furry își are originea la o convenție de ficțiune științifică din 1980,  când un personaj desenat din Albedo Anthropomorphics de Steve Gallacci a început o discuție despre personaje antropomorfe din romanele de science-fiction. Aceasta a dus la formarea unui grup de discuții care s-a întrunit la convențiile de ficțiune științifică și convențiile de benzi desenate.

Termenul specific furry fandom a fost folosit în fanzine încă din 1983 și a devenit numele standard pentru gen până la mijlocul anilor 1990, când a fost definit drept "aprecierea organizată și diseminarea artei și prozei în ceea ce privește" Furries ", sau personaje antropomorfe fictive de mamifere ".  Cu toate acestea, fanii consideră originile furry fandom ca fiind mult mai veche, cu lucrări fictive precum Kimba, Leul Alb lansat în 1965, romanul Watership Down al lui Richard Adams, publicat în 1972 (și adaptarea sa din 1978 ), precum și Robin Hood de la Disney, fiind doar câteva exemple.  Discuțiile grupului de știri pe internet din anii 1990 a creat o oarecare separare între fanii personajelor " animalelor amuzante " și a personajelor furry, menite să evite bagajul care este asociat cu termenul "furry".

În anii 80, fanii furry au început să publice fanzine, dezvoltând un grup social divers, care în cele din urmă a început să programeze adunări sociale. Până în 1989, a existat suficient interes pentru a pune în scenă prima convenție de furry.  Se numea Confurence 0 și a avut loc la Holiday Inn Bristol Plaza din Costa Mesa, California.  În următorul deceniu, internetul a devenit accesibil populației generale și a devenit cel mai popular mijloc de socializare a fanilor furry.  Grupul de știri alt.fan.furry a fost creat în noiembrie 1990, iar mediile virtuale precum MUCK-urile au devenit de asemenea locuri populare pe internet pentru ca fanii să se întâlnească și să comunice.

Fandomul furry este dominat de bărbați, sondajele raportând aproximativ 80%.

Inspirație
Romanele alegorice, inclusiv lucrări atât de ficțiune științifică, cât și de fantezie, și desene animate cu animale antropomorfe sunt adesea citate ca cea mai timpurie inspirație pentru fandom.  Un sondaj efectuat în 2007 a sugerat că, în comparație cu un grup care nu este furry, o proporție mai mare dintre cei care se autoidentificau ca furry le plăceau desenele animate "foarte mult" ca, copii și și-au amintit să-i privească semnificativ mai des, de asemenea fiind mai probabil să se bucure de opere science-fiction decât cele din afara comunității.

Activități
Conform unui sondaj din 2008, majoritatea furries consideră că arta vizuală, convențiile, literatura și comunitățile online sunt foarte importante pentru fandom.

Meșteșugăritul

Fanii cu abilități meșteșugăresti își creează propriile jucării de pluș, uneori denumite plușuri și construiesc, de asemenea, costume elaborate numite fursuits,  care sunt purtate pentru distracție sau pentru a participa la parade, mascarate convenționale, dansuri sau evenimente caritabile de strângere de fonduri (ca animatori).  Costurile variază de la modele care prezintă o construcție simplă și seamănă cu mascotele sportive  la cele cu caracteristici mai sofisticate, care includ mecanisme în mișcare ale maxilarelor, părți animatronic, machiaj protetic și alte caracteristici. Prețurile pot pornii de la 500 USD, pentru modele asemănătoare mascotelor, până la 10,000 USD pentru modelele animatronice.  În timp ce aproximativ 80% din furries nu dețin un fursuit complet,    menționează adesea costurile scumpe drept factorul decisiv,  majoritatea dintre ei au sentimente pozitive față de fursuiteri și convenții la care participă.   Unii fani pot purta, de asemenea, costume "parțiale" constând pur și simplu din urechi și coadă, sau un cap, labe și o coadă.

Fanii Furry de asemenea, înregistreaza videoclipuri și efectuează spectacole live precum Rapid T. Rabbit and Friends și Funday PawPet Show și creează accesorii din piele, precum urechi sau cozi.

Joc de rol
Caracterele animale antropomorfe create de fanii furry, cunoscuți ca fursonas,  sunt utilizate pentru jocul de rol în MUD-uri,  pe forumurile de internet sau pe listele de corespondență electronică .  O varietate de specii sunt folosite ca bază a acestor persoane, deși mulți fani (de exemplu peste 60% dintre cei chestionați în 2007) aleg să se identifice cu carnivorii .   Cel mai longeviv mediu online de jocuri de furie online este FurryMUCK , care a fost înființat în 1990.  Mulți fani furry au avut prima expunere la fandom prin aceste jocurile de rol multiplayer online.    Un alt joc popular online de furry se numește Furcadia, creat de Dragon's Eye Productions. Există, de asemenea, mai multe zone și comunități cu tematică în lumea virtuală Second Life .

Convenții

Interesul și apartenența suficientă au permis crearea multor convenții furry în America de Nord și Europa . O convenție de furry este pentru fani să se întalneasca pentru a cumpăra și vinde opere de artă, participând la ateliere, poartând costume și socializând.  Cea mai mare convenție de furry  din lume, Anthrocon cu peste 5.861 de participanți, desfășurată anual la Pittsburgh în iunie,  se estimează că ar fi generat aproximativ 3 milioane de dolari economiei din Pittsburgh în 2008.  O altă convenție, în Further Confusion, desfășurată la San Jose în fiecare ianuarie, urmărește îndeaproape Anthrocon ca scară și prezență. 470,000 USD au fost strânși în convenții pentru caritate în perioada 2000–9.  Prima convenție cunoscută,ConFurence,  nu mai este ținută; Califur a înlocuit-o, deoarece ambele convenții aveau sediul în sudul Californiei . Un sondaj de la Universitatea din California, Davis a sugerat că aproximativ 40% din furries au participat la cel puțin o convenție de furry.

Site-uri și comunități online
Internetul conține o multitudine de site-uri web și comunități online, cum ar fi site-urile comunității de artă Fur Affinity, Inkbunny, SoFurry și Weasyl ; site-uri de rețele sociale Furry 4 Life, FurNation ; și WikiFur, un wiki de colaborare furry.  Acestea, cu rețelele IRC FurNet și Anthrochat, formează o parte cheie a fandomului. Grupurile de știri Usenet, cum ar fi alt.fan.furry și alt.lifestyle.furry, populare de la mijlocul anilor 1990 până în 2005, au fost înlocuite cu forumuri specifice, teme, liste de corespondență și comunități LiveJournal .

Există mai multe site-uri web care prezintă personaje animale create de sau pentru fanii furry; ca atare, ele pot fi denumite benzi desenate furry. Un astfel de comic, T.H.E. Fox, a fost publicat pentru prima dată pe CompuServe în 1986, care a precedat World Wide Web cu câțiva ani,  timp ce un alt, Kevin și Kell de Bill Holbrook, au primit atât un Web Cartoonists 'Choice Award, cât și un Ursa Major Award.

Stiluri de viață furry
Expresiile furry lifestyle și furry lifestyler au apărut pentru prima dată în iulie 1996 pe grupul de știri alt.fan.furry în timpul unei dispute în curs în cadrul comunității online. Grupul de știri Usenet alt.lifestyle.furry a fost creat pentru a găzdui discuțiile dincolo de arta și literatura furry și pentru a rezolva litigiile referitoare la ceea ce ar trebui sau nu să fie asociat cu fandomul; membrii săi au adoptat rapid termenul de furry lifestylers și consideră încă fandomul și stilul de viață drept entități sociale separate. Ei au definit și au adoptat un sens alternativ al cuvântului furry specific acestui grup: "o persoană cu o legătură emoțională / spirituală importantă cu un animal sau animale, reală, fictivă sau simbolică".

În sondajul lor din 2007, Gerbasi et al. a examinat ce înseamnă să fie un furry și a propus o taxonomie în care să categorizeze diferite "tipuri" de furry. Cel mai mare grup - 38% dintre cei chestionați - și-au descris interesul pentru fandom în principal ca o "cale de socializare cu alții care împărtășesc interese comune, precum arta antropomorfă și costumele".  Cu toate acestea, ei au identificat, de asemenea, furries care s-au văzut "altele decât omul" sau care au dorit să devină mai asemănătoare cu speciile furries cu care s-au identificat.

Aspecte sexuale
În comparație cu populația generală, homosexualitatea și bisexualitatea sunt supra-reprezentate în furry fandom  cu aproximativ un factor de 10. Din populația SUA, aproximativ 1,8% dintre persoanele care se autoidentifica drept bisexuale și 1,7% ca fiind homosexuale potrivit un studiu din 2011 de la savanții de la UCLA.  În schimb, conform a patru sondaje diferite, 14–25% dintre membrii fandomului raportează homosexualitatea, 37–52% bisexualitatea, 28–51% heterosexualitate și 3–8% alte forme de relații sexuale alternative.     Aproximativ jumătate dintre respondenți au raportat că au fost într-o relație, dintre care 76% au fost în relație cu un alt membru al fandomului furry.  Exemple de aspecte sexuale în cadrul fandomului de includ arta erotică și tematica cimbersexuala.   Termenul " yiff " este uneori utilizat pentru a indica activitate sexuală sau materialul sexual în cadrul fandomului - acest lucru se aplică activității sexuale și interacțiunii din subcultură, fie sub formă de cibersex sau offline .

Atracția sexuală față de personajele furry este o problemă polarizantă. Într-un sondaj efectuat cu 4.300 de respondenți, 37% au răspuns că atracția sexuală este importantă în activitățile lor de furry, 38% au fost ambivalenți, iar 24% au răspuns că nu are nici o legătură cu activitățile lor.  Într-un sondaj online diferit, 33% dintre respondenți au răspuns că au un "interes sexual semnificativ pentru furries", alți 46% au declarat că au un "interes sexual minor pentru furries", iar restul de 21% au declarat că au un "interes non-sexual pentru furries". Sondajul a evitat în mod special site-urile web destinate adulților pentru a preveni părtinirea.  Un alt sondaj a constatat că 96,3% dintre respondenții furry de sex masculin au raportat vizionarea de pornografie, comparativ cu 78,3% de femei; bărbații au estimat că 50,9% din toată arta de furry pe care o văd este pornografică, comparativ cu 30,7% femei. Ei au o ușoară preferință pentru opere de artă cu pornografie furry față de operele de artă care nu sunt pornografice. 17,1% dintre bărbați au raportat că, atunci când au văzut pornografie, este exclusiv sau aproape exclusiv pornografie, și doar aproximativ 5% au declarat că pornografia a fost factorul principal pentru care au intrat în fandom.

O parte din fandom este interesată sexual de zoofilie (sex cu animale), deși majoritatea adoptă o poziție negativă față de aceasta. Un sondaj anonim din 2008 a descoperit că 17% dintre respondenți au raportat zoofilie. Un sondaj anterior, realizat în perioada 1997-1998, a raportat aproximativ 2% dintre respondenții care au declarat interesul pentru zoofilie și mai puțin de 1% un interes pentru plusofilia (excitat sexual de jucării de plush). Rezultatele mai vechi, mai scăzute, care sunt chiar mai mici decât cele estimate în populația generală, s-au datorat metodologiei de a interoga respondenții față în față, ceea ce a dus la o prejudecată socială .   Spre deosebire, un studiu comparativ din 1974 și 1980 a arătat 7,5% dintre studenții eșantionați de la Universitatea din Iowa raportând zoofilie,  timp ce alte studii găsesc doar 2,2%  la 5,3%  exprimând fanteziile sexului cu animale.

Percepția publică și acoperirea media
Portretizarea timpurie furry în reviste precum Wired,  Loaded,  Vanity Fair,  și coloana de sex sindicalizată " Savage Love " s-au concentrat în principal pe aspectul sexual al fandomului. Portretizări fictive ale fandomului furry au apărut în emisiuni de televiziune precum ER,  CSI: Crime Scene Investigation,  The Drew Carey Show,  Sex2K pe MTV,  Entourage,  1000 Ways to Die,  Tosh.0,   și 30 Rock .  Cei mai mulți fani furry susțin că aceste portretizări media sunt concepții greșite,    timp ce acoperirea recentă se concentrează pe demascarea miturilor și stereotipurilor care au ajuns să fie asociate cu fandomul.  Un reporter care a participat la Anthrocon 2006 a menționat că "în ciuda imaginii lor sălbatice din Vanity Fair, MTV și CSI, convențiile de furries nu se referă la sexul înrudit între ciudățeni îmbrăcați în costume de vulpe", că participanții la conferință "nu au făcut sex mai mult decât restul dintre noi ",  și că convenția de furries era despre" oamenii care vorbeau și desenau animale și personaje de benzi desenate în cărți de schițe ".  În octombrie 2007, un reporter Hartford Advocate a participat sub acoperire la FurFright 2007. Acel reporter aflând că restricțiile erau destinate să prevină dezinformarea și a raportat că comportamentul scandaloș pe care îl așteptase nu era evident.  Acoperirea recentă a fandomului furry a fost mai echilibrată. Potrivit lui Ian Wolf, un articol din 2009 din BBC intitulat "Cine sunt furries?" a fost prima publicație care a fost nominalizată la un premiu major Ursa, premiile principale acordate în domeniul antropomorfismului.

Radiodifuzorul Milwaukee Brewers, Jim Powell, a împărțit un hotel cu participanții la Anthrocon 2007 cu o zi înainte de convenție și a raportat o opinie negativă despre furries.  Câteva întreprinderi din centrul orașului Pittsburgh primesc furries în timpul evenimentului, proprietarii de afaceri locale creând tricouri speciale și desenând imprimeuri labe în cretă în afara magazinelor lor pentru a atrage participanții.  Dr. Samuel Conway, CEO al Anthrocon, a declarat că "În mare parte, oamenii ne oferă priviri curioase, dar sunt niște priviri de natură bună. Suntem aici pentru a ne distra, oamenii se distrează, având parte de noi aici, toată lumea câștigă ".  Acoperirea pozitivă a fost generată în urma unei convenții furrie care a avut loc într-un hotel din Vancouver, unde au fost adăpostiți temporar un număr de refugiați sirieni . În ciuda unor îngrijorări și avertismente din partea personalului că ar putea exista o ciocnire serioasă a culturii negative în cazul în care cele două grupuri ar interacționa, copiii refugiați au fost, în general, încântați să întâlnească participanții la convenție, care păreau ca niște personaje de desene animate să prindă viață.

Conform sondajului Furry, aproximativ jumătate dintre furries percep reacția publicului la fandom ca fiind negativ; mai puțin de o cincime a declarat că publicul le-a răspuns mai negativ decât au făcut majoritatea furries.  Credința furry a fanilor că vor fi înfățișați ca " obsedați în principal de sex " a dus la neîncrederea față de mass-media și cercetătorii sociali .

Aspecte sociologice

Proiectul internațional de cercetare antropomorfă, o echipă de oameni de știință socială din diverse discipline conduse de Plante, Reysen, Roberts și Gerbasi, a colectat date despre fandomul furry folosind numeroase metodologii. Publicația lor din 2016 colectează mai multe studii revizuite și auto-publicate într-un singur volum.   Printre descoperirile lor s-a numărat că medie furry de adulți este cuprinsă între 23 și 27 de ani, mai mult de 75% din furry adulți raporti la vârsta de 25 de ani sau mai mică, iar 88% din adulții furry fiind sub vârsta de 30 de ani. Minorii nu au fost incluși în studiu din motive de etică profesională.   78–85% dintre furries se identifică ca fiind bărbăteti, aproape 2% din se identifică drept transgender, restul identificându-se ca fiind de sex feminin.   83–90% din se autoidentifică ca fiind albă, cu mici minorități care se autoidentifică ca asiatice (2-4%), negre (2-3%) și hispanice (3%).   21% dintre se consideră a fi un bronhi, 44% se consideră fani anime și 11% se consideră fani ai sportului.   Furries, ca grup, sunt mai liberali din punct de vedere politic și mai puțin religioși decât grupurile de fani americani sau alte grupuri comparabile, cum ar fi fanii anime,  , conținând totuși grupuri contencioase precum neo-naziști și activiști de alt-dreapta a căror afiliere este parțial în glumă și parțial în seriozitate.  Religie: 54% din furries auto-identificate ca atee sau agnostice, 23% creștine, 4% păgâne, 2% ca wiccan și restul identificate cu alte religii.   Aproximativ 70% dintre furries adulți au terminat, fie sunt în prezent la studii de învățământ postliceal.

Unul dintre cele mai universale comportamente în fandomul de furry este crearea unei fursone - o reprezentare antropomorfă a animalelor sau avatar. Peste 95% au o fursona - un avatar antropomorf sau reprezentarea lor înșiși. Aproape jumătate din raportează că au avut vreodată o singură fursona care să îi reprezinte pe ei înșiși; relativ puțini au avut mai mult de trei sau patru fursonas; în parte, acest lucru se datorează faptului că, pentru mulți furry, fursonas-urile lor reprezintă o reprezentare personal semnificativă a sinelui lor ideal. Cele mai populare specii de fursona includ lupi, vulpi, câini, feline mari și dragoni. Datele sugerează că în general nu există asocieri între trăsăturile de personalitate și diferite specii de fursona.   Cu toate acestea, furry, împreună cu fanii sportului, raportează diferite grade de trăsături de personalitate atunci când se gândesc la ei înșiși în identitatea lor de zi cu zi în comparație cu identitatea fanilor lor.   Unele  identifică parțial non-umane: 35% afirmă că nu se simt 100% uman (în comparație cu 7% din non-furries), iar 39% spun că ar fi 0% umane dacă ar putea (în comparație cu 10% din non-furries).

Incluziunea și apartenența sunt teme centrale în fandomul furry: în comparație cu membrii altor fandomuri, cum ar fi anime sau sportul fantezist, furries sunt mult mai probabil să se identifice cu alți membri ai comunității lor de fani. În medie, jumătate dintre prietenii furry sunt de asemenea furry.   Furries se claseaza cu un nivel mai ridicat (comparativ cu un eșantion de comparație comunitară de non-furry) pe gradul de conștientizare globală (cunoașterea lumii și legătură simțită cu alții din lume), identificarea cetățeniei globale (conexiune psihologică cu cetățeni globali) și durabilitatea mediului .

În România
Subcultura Furry a pătruns în România cu ajutorul internetului în 2007, regăsindu-se discuții despre acest subiect pe forumuri ca Softpedia. Un an mai târziu începe să capete culoare astfel curentul devenind un stil de viață. Până în 2019 subcultura furry din România numără cam 200 de fani (fiind în continuă creștere) ce se adună în fiecare an la East European Comic Con.

Referințe

Lectură suplimentară
 Ferreday, Debra. "Devenirea cerbului: dragoste non-umană și utopii online." Teoria feministă 12.2 (2011): 219-225.
 Hilton, Craig. "Furry Fandom - An Insider's View from exterior", părțile 1 și 2. South Blour Lands # 2 & # 3, 1995, 1996.
 Martin, Watts. Mange: nevoia de critică în furry 1994, 1998 ( Archive.org mirror)
 Morgan, Matt. Confortul creaturii: antropomorfism, sexualitate și revitalizare în fandomul de blană. Diss. Universitatea de Stat din Mississippi, 2008.
 Probyn-Rapsey, Fiona. "Furries and the Limits of Species Disorder Identity: A Response to Gerbasi et al." Societate și animale 19.3 (2011): 294-301.
 Plante, CN, Reysen, S., Roberts, SE, & Gerbasi, KC (2016). FurScience! Un rezumat al celor cinci ani de cercetare din cadrul proiectului internațional de cercetare antropomorfă . Waterloo, Ontario: FurScience.

Legături externe

 Furry Fandom România

Subculturi
Antropomorfism
Personaje fictive

Furry fandom


Celan je rumunjsko prezime.

Poznate osobe s prezimenom Celan:
 Paul-Peisah Antschel (), "Paul Celan"
 Eugen Celan, rumunjski doktor veterinarske medicine i autor

Prezimena

Celan


Gromotuljka (mjehurica, lat. Alyssoides), monotipski rod vazdazelenih trajnica iz porodice Brassicaceae. Jedina je vrsta mješinasta gromotuljka ili mjehurica vrečasta, koja raste po Alpama, Apeninima, Balkanskom poluotoku i sjevernoj Turskoj.

Raste i u Hrvatskoj

Sinonimi zas rod i vrstu
 Cistocarpium Spach
 Vesicaria Tourn. ex Adans.
 Alyssum oederi Durande
 Alyssum utriculatum L.
 Cistocarpium utriculatum (L.) Spach
 Crucifera utriculata (L.) E.H.L.Krause
 Myagrum utriculatum (L.) Bergeret ex DC.
 Vesicaria barrelieri Parl.
 Vesicaria utriculata (L.) DC.

Izvori

Vanjske poveznice

Alysseae
Flora Hrvatske
Flora Grčke
Flora Francuske
Flora Bugarske
Flora Albanije
Flora Italije
Flora Turske
Flora Švicarske
Flora Rumunjske
Flora Sjevernog Kavkaza

Gromotuljka


O Campeonato Catarinense de Futebol de 2022 - Série C foi a 19ª edição do terceiro nível do futebol catarinense. Realizada e organizada pela Federação Catarinense de Futebol, a competição foi disputada por dez clubes a partir de setembro.

O título do campeonato ficou com a equipe do  após vencer o  na final. O primeiro jogo foi no estádio Alfredo João Krieck em Rio do Sul e ficou empatado em 1 a 1. O segundo jogo foi realizado na casa do Caçador, no estádio Salézio Kindermann. Com o placar de 2 a 0, o time do alto vale do estado ficou com o título da série C estadual.

Junto do Santa Catarina, o Caçador também garantiu o acesso ao Campeonato Catarinense de 2023 - Série B.

Equipes participantes

Fórmula de disputa

No dia 31 de maio de 2022, a Federação Catarinense de Futebol realizou o conselho técnico, no qual foi decidido o regulamento da competição.

O Campeonato Catarinense da Terceira Divisão de 2022 foi disputado por 10 equipes em sistema de pontos corridos no formato de turno único. Os quatro melhores avançaram para as semifinais.

A partir da fase final ocorreram partidas de ida e volta até se definir os dois clubes finalistas, que garantiram o acesso para o Série B do Campeonato Catarinense de 2023.

Critérios de desempate
Na fase de pontos corridos, em caso de igualdade na pontuação, foram critérios de desempate:
1) mais vitórias;
2) melhor saldo de gols;
3) mais gols pró;
4) confronto direto;
5) menos cartões vermelhos;
6) menos cartões amarelos;
7) sorteio.

Classificação

Primeira Fase
Atualizado em 23 de outubro.

Fase final
Em itálico, as equipes que disputaram a primeira partida como mandante. Em negrito, as equipes classificadas.

Final

Partida de ida

Partida de volta

Premiação

Ligações externas
Site da FCF
Tabela de jogos
Artilharia

2022
Futebol de 2022 em Santa Catarina


Ramiz Melikaslanov (en azéri: Ramiz Lütfəli oğlu Məlikaslanov), né en 1942 à Bakou, est un chef d'orchestre, artiste du peuple de la République d'Azerbaïdjan (1991) et professeur (1993)azerbaïdjannais.

Biographie
Ramiz Melikaslanov est natif du Karabakh musical, mais il n'y avait pas de musiciens dans sa famille. Son grand-père Khoudadat Melik-Aslanov est l'un des fondateurs de l'Azerbaïdjan indépendant, député, ministre des Chemins de fer, l'un de ceux qui ont signé la loi sur la formation de l'Azerbaïdjan. Son père est professeur et docteur en sciences techniques et travaillait à l'Institut de pétrole de Bakou.

Il est diplômé du Conservatoire de Saint-Pétersbourg.

Début de la carrière
Son premier test en tant que chef d'orchestre a lieu à Bakou au Théâtre d'opéra et de ballet M.F.Akhundov, où il dirige la pièce pour enfants Le petit chaperon rouge. En 1971, à l'âge de 28 ans, R. Melikaslanov devient chef d'orchestre principal de l'orchestre symphonique d'audiovisuel à l'invitation de Djahanguir Djahanguirov, son directeur artistique.

De 1977 à 1979, il travaille dans l'orchestre du Conservatoire du Caire. Après le retour dans son pays natal, il dirige l'Orchestre de chambre d'État du nom de Gara Garayev.

Succès
Ramiz Melik-Aslanov vit et travaille à Istanbul. Dans son interwiev au site Region plus il dit:... en 2002, nous nous sommes battus pour le droit de participer au Festival Beethoven et nous avons gagné. On peut dire qu'on a reçu un "Oscar" musical. C'est pourquoi nous avons également été invités au Festival Beethoven en 2013.

Il est chef de l'Orchestre symphonique de l'Université d'Istanbul. Il remporte le Grand Prix du concours international Caspi Art.

Liens externes

Références

Naissance en 1942
Chef d'orchestre azéri

Ramiz Melikaslanov


Combo Xingú es el primer álbum de estudio oficial de la banda chilena Combo Xingú, lanzado en 1971 por el sello DICAP y dirigido por el director de orquesta Sergio Arellano.

Lista de canciones

Referencias

Álbumes debut de 1971
Álbumes de Chile de 1971
Álbumes de Discoteca del Cantar Popular
Álbumes de pop-rock
Álbumes en español

Combo Xingú (álbum)


Baza topologije je pojam iz topologije.

Baza neke topologije na X je porodica podskupova ℬ od X ako vrijedi sljedeće:

 Neki član porodice ℬ sadrži svaku točku , odnosno kaže se da ℬ pokriva X,
 Vrijedi li  za neke  ℬ

tada

  ℬ    tako da je

, odnosno presjek dvaju članova predstavlja uniju nekih članova baze

Kada baza ℬ generira topologiju 𝒯, onda se ta topologija sastoji od prazna skupa i svih proizvoljnih članova unije članova od ℬ

Vrijedi li da

 ℬ

za koji vrijedi

onda skup U

nazivamo otvorenim skupom.

Izvori

Topologija

Baza topologije


Agrilus parasimilanus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1933.

Referências

parasimilanus

Agrilus parasimilanus


Tetenhusen Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 23,13 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla 945 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Jürgen Kroll tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.kropp.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Tetenhusen


(98127) Vilgusová, denumire internațională (98127) Vilgusova, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
98127 Vilgusová este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Lenka Sarounova și Petr Pravec. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,42 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 3,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 98001-99000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

98127 Vilgusová


118 (one hundred [and] eighteen) is the natural number following 117 and preceding 119.

In mathematics
There is no answer to the equation φ(x) = 118, making 118 a nontotient.

Four expressions for 118 as the sum of three positive integers have the same product:
14 + 50 + 54 = 15 + 40 + 63 = 18 + 30 + 70 = 21 + 25 + 72 = 118 and
14 × 50 × 54 = 15 × 40 × 63 = 18 × 30 × 70 = 21 × 25 × 72 = 37800.
118 is the smallest number that can be expressed as four sums with the same product in this way.

Because of its expression as , it is a Leyland number of the second kind.

118!! - 1 is a prime number, where !! denotes the double factorial (the product of even integers up to 118).

In other fields
 There are 118 known elements on the Periodic Table, the 118th element being oganesson.

See also
 118 (disambiguation)

References

Integers

118 (number)


The Sound of Silence ( für "Der Klang der Stille"), auch , ist ein Folk-Rock-Song des US-amerikanischen Duos Simon & Garfunkel. Das von Paul Simon geschriebene Stück wurde erstmals 1964 auf dem Album  veröffentlicht. Nachdem es bis dahin relativ unbeachtet geblieben war, erschien rund ein Jahr später eine überarbeitete Fassung als Single.

1966 erreichte sie in den USA die Spitzenposition der Charts, in Deutschland und in Österreich schaffte sie es in die Top Ten. 1967 wurde der Song in dem Film Die Reifeprüfung verwendet und erschien auf dem zugehörigen Soundtrack-Album. Das Lied wurde in die Liste der 500 besten Songs aller Zeiten und in die Rock and Roll Hall of Fame aufgenommen.

Geschichte

Erste Fassung
Das Lied beginnt mit den Worten
 In einem Interview mit dem Playboy 1984 beschrieb Paul Simon, dass er auf die Zeile gekommen sei, weil er schon als Teenager häufig ins Badezimmer ging, um dort im Dunkeln Gitarre zu spielen:

Auf die Nachfrage, ob das der Ursprung von The Sound of Silence sei, antwortete Simon:

Am 19. Oktober 1964 wurde das Lied als sechster Titel von Simon & Garfunkels Debütalbum Wednesday Morning, 3 A.M. veröffentlicht. In dieser Fassung wurden die beiden Stimmen von Simon und Garfunkel nur durch Simons akustische Gitarren begleitet. Derartige Musik war nach dem Ende des sogenannten Folkrevivals jedoch kaum noch gefragt, und so war die Platte zunächst ein Misserfolg. Nur rund 3000 Exemplare wurden verkauft, im Radio wurde kaum etwas daraus gespielt. Gegen Weihnachten betrachtete das Plattenlabel Columbia das Album als gescheitert. Simon & Garfunkel trennten sich, Art Garfunkel studierte Architektur, Paul Simon zog nach London.

Zweite Fassung
1965 wurde Folk-Rock zunehmend populär. Tom Wilson, der Produzent von Wednesday Morning, 3 A.M., hatte zufällig mitbekommen, dass Sounds of Silence entlang der Ostküste mittlerweile häufiger im Radio gespielt wurde und die Nachfrage nach der LP, insbesondere nach dem Titel The Sounds of Silence, angestiegen war. Wilson beschloss, das Lied in eine Folk-Rock-Nummer umzuwandeln. Dazu nutzte er die ursprüngliche Aufnahme (mit Konzertgitarre und Westerngitarren) und ergänzte sie im Overdub-Verfahren um zwölfsaitige E-Gitarre, Bass und Schlagzeug, die in der zweiten Strophe einsetzen. Die zusätzlichen Tonspuren wurden im Anschluss an eine Studiosession für Bob Dylans Hit Like a Rolling Stone von Dylans Studiomusikern eingespielt. Zusammen mit Toningenieur Roy Halee, der ebenfalls schon an Wednesday Morning, 3 A.M. mitgewirkt hatte, fertigte Wilson daraus eine zweite Fassung des Songs.

Die überarbeitete Version wurde als Single veröffentlicht. Von alledem erfuhren Paul Simon und Art Garfunkel zunächst nichts. Erst als die Single schon in den Regalen stand, rief Wilson Garfunkel an und informierte ihn über sein Vorgehen. Simon dagegen kaufte sich im September, als er gerade in Dänemark war, eine Ausgabe des Billboard, das die US-Singlecharts Billboard Hot 100 herausgibt. Zu seiner Überraschung fand Simon The Sounds of Silence auf Platz 86. Als er wenige Tage später nach England zurückgekehrt war, erreichte ihn Garfunkel telefonisch und klärte ihn über das Geschehene auf. Simon und Garfunkel schlossen sich wieder zusammen und kehrten ins Studio zurück, um gemeinsam weitere Lieder aufzunehmen. Am 1. Januar 1966 stand The Sounds of Silence an der Spitze der US-Singlecharts. Wenige Tage später veröffentlichten sie ihr zweites Studioalbum Sounds of Silence mit der überarbeiteten Fassung von The Sounds of Silence als erstem Titel.

Titel
Das Lied erschien auf Wednesday Morning, 3 A.M. unter dem Titel The Sounds of Silence. Mit dem Plural Sounds im Titel wurde es auch als Single und auf dem Album Sounds of Silence veröffentlicht. Auf anderen Simon-&-Garfunkel-Alben, aber auch auf Paul Simons Solo-LP The Paul Simon Songbook von 1965 steht das Wort Sound dagegen im Singular. Im Liedtext kommen beide Varianten vor. Simon & Garfunkel bezeichnen das Lied auf ihrer Internetpräsenz als The Sound of Silence. Auch die das amerikanische Copyright verwaltende Library of Congress und die Verwertungsgesellschaft BMI führen in ihren Datenbanken den Titel in der Einzahl.

Rezeption

Charts und Chartplatzierungen

Auszeichnungen für Musikverkäufe

Simon & Garfunkel

Disturbed

Bestenlisten
Das Musikmagazin Rolling Stone wählte den Song 2004 auf Platz 156 seiner Liste der 500 besten Songs aller Zeiten. Es bewertet ihn damit als drittbestes Lied von Simon & Garfunkel nach Bridge over Troubled Water und The Boxer. Die Rock and Roll Hall of Fame führt das Lied in der Liste der . Die Recording Industry Association of America platzierte das Stück an 79. Stelle in ihrer Liste der . Die kurzzeitig populäre und drei Jahre später eingestellte amerikanische Musikzeitschrift Blender führte das Lied 2004 an Position 42 der 50 schlechtesten Lieder aller Zeiten und begründete dies mit dem "wichtigtuerischen" Liedtext. Beispielhaft hervorgehoben wurde die Zeile . In den deutschen Most-Wanted-Charts belegte das Stück in der Hitliste der 1960er Jahre den ersten Platz im September sowie Oktober 2016.

Coverversionen
2015 wurde das Lied von der US-amerikanischen Metal-Band Disturbed auf ihrem Album Immortalized gecovert. Die Version von Disturbed erreichte Platz eins der österreichischen und Platz zwei der deutschen Singlecharts und wurde für den Grammy in der Kategorie Best Rock Performance nominiert.

2017 coverte der Verlag Wolfy-Office den Song, um ihn als Promo für das Hörspiel Blood Red Sandman zu nutzen. Gesungen wurde dieser vom US-amerikanischen Sänger Ski-King und der Synchronsprecherin Chiara Haurand im Duett. Die Musik wurde von Peter Müller eingespielt.

Der US-amerikanische Rapper Eminem sampelte das Lied 2020 in seinem Song Darkness.

2022 coverte die estnische Band Noorkuu mit dem Sänger Koit Toome den Song; der Titel lautet Vaikus (Stille).

Literatur

 deutsch:

 Wieland Harms: The Unplugged Guitar Book 2. Gerig, 1996, ISBN 3-87252-250-7, S. 28–31 (Simon & Garfunkel. The Sound Of Silence).

Weblinks
 Liedtext auf der Internetpräsenz von Simon & Garfunkel
 The Sound of Silence bei MusicBrainz (englisch)
 The Sound of Silence bei songfacts.com (englisch)

Einzelnachweise

Lied 1965
Folksong
Rocksong
Disturbed-Lied
Simon-&-Garfunkel-Lied
Lied von Paul Simon
Nummer-eins-Hit
Platin-Lied (Österreich)
Platin-Lied (Vereinigtes Königreich)
Mehrfach-Platin-Lied (Vereinigte Staaten)
Diamant-Lied (Deutschland)

The Sound of Silence


Ifigenia en Táuride (título original en italiano, Ifigenia in Tauride) es una ópera en tres actos con música de Tommaso Traetta sobre libreto de Marco Coltellini basado en la tragedia de Eurípides Ifigenia entre los tauros. Se estrenó en el Palacio de Schönbrunn de Viena el 4 de octubre de 1763, con dirección del mismo autor.

La ópera fue una propuesta del conde Giacomo Durazzo, director general de los teatros imperiales de Viena y promotor de los experimentos de reforma de la ópera seria que caracterizaron los años 1760 y que culminaron en la llamada reforma gluckiana.

Según la crítica, esta ópera es uno de los mayores ejemplos de aquella reforma del teatro lírico que Traetta, a instancias del conde Durazzo, apoyaba, una reforma que fundaba la propia esencia en la fusión de los elementos típicos de la ópera francesa con aquellos de la ópera italiana. Tal "reforma" se llevó a cabo con la contribución esencial de Gluck y De Calzabigi.

Todavía, en la Ifigenia en Táuride prevalece el uso de los coros y de los ballets, con su participación directa en el drama, para resaltar el gusto francés en la ópera propia del .

Personajes

Notas y referencias

Dizionario dell'Opera, «del Teatro», Baldini Castoldi Dalai
 Baldini+Castoldi: editorial italiana con sede en Milán y fundada en 1897 por Ettore Baldini (1870 - 1946) y Antenore Castoldi (1872 - 1956), Alceste Borella (1862 - 1910) y el poeta, escritor y crítico literario Gian Pietro Lucini (1867 - 1914), y retomada en 1991 por Alessandro Dalai, de Einaudi.
 STROHM, Reinhard: L'opera italiana nel Settecento (Versión italiana dirigida sobre la edición alemana, revisada y ampliada. Revisión y puesta al día de la bibliografía a cargo de Mario Armellini), Venecia, Marsilio, 1991. ISBN 88-317-6586-8 (título original en alemán: Die italienische Oper im 18. Jahrhundert (La ópera italiana en el siglo XVIII), Wilhelmshaven, Heinrichshofen's Verlag, 1979)
 Reinhard Strohm (n. 1942): musicólogo alemán, profesor de la Universidad de Oxford.

ifigenia tauride
Óperas en italiano
Óperas de 1763
Óperas estrenadas en Viena
traetta

Ifigenia en Táuride (Traetta)


Frederik II af Sachsen-Gotha-Altenburg (født 28. juli 1676, 23. marts død 1732) var regerende hertug af Sachsen-Gotha-Altenburg 1691–1732. Han var søn af Frederik 1. af Sachsen-Gotha-Altenburg og Magdalena Sibylla af Sachsen-Weissenfels.

Familie og børn
Han var gift med Magdalena Augusta af Anhalt-Zerbst (1679–1740). I ægteskabet fødtes:
 Augusta af Sachsen-Gotha, 1719-1772.

Referencer

Hertuger af Sachsen-Gotha-Altenburg
Regenter fra Tyskland
Ernestinske linje af Huset Wettin
Tyskere i 1600-tallet
Tyskere i 1700-tallet

Frederik 2. af Sachsen-Gotha-Altenburg


Coswig er en Kreisstadt, der ligger ved Elben, mellem Dresden og Meißen. Coswig er vokset helt sammen med byen Radebeul såvel som Dresden. Coswig ligger i elbedalen, og har jernbane, der betjenes af S-togslinjer fra Meißen og Dresden.

Der er et sygehus i byen.

Eksterne henvisninger

Kommuner i Sachsen

Coswig (Sachsen)


Acer grandidentatum er hlyntegund sem er ættuð frá mið-Montana til vestur Texas í Bandaríkjunum. Hún er stundum talin undirtegund af sykurhlyni.

Tilvísanir

Hlynir

Acer grandidentatum


Dennis Henry Burkley (* 10. September 1945 in Van Nuys, Kalifornien; † 14. Juli 2013 in Sherman Oaks, Kalifornien) war ein US-amerikanischer Schauspieler.

Leben
Dennis Henry Burkley wurde 1945 als Sohn von Imogene Ware und Henry Burkley in Van Nuys, Kalifornien geboren. Er wuchs in Grand Prairie, Texas auf. Burkley studierte Schauspiel und erhielt 1968 seinen Master of Fine Arts an der Texas Christian University. Anschließend zog er nach Los Angeles, wo er sich auf seine Filmkarriere konzentrierte und sich mit Nebenjobs über Wasser hielt. Da er auch als Poolreiniger des Filmregisseurs Bob Rafelson arbeitete, castete dieser ihn für seinen Spielfilm Mr. Universum, unter anderem mit dem damals noch unbekannten Arnold Schwarzenegger.

Wegen seiner Größe von 1,91 m, seines Gewichts von mehr als 150 kg, seines Südstaatenakzents und seiner ausgeprägten Gesichtsbehaarung wurde Burkley häufig als Bösewicht, Rocker oder Gangster besetzt. Durch dieses Typcasting wurde Burkley ein profilierter Nebendarsteller in weit über 100 Produktionen. Er wurde häufig mit dem Schauspieler Mickey Jones verwechselt.

Dennis Henry Burkley starb in der Nacht vom 14. Juli 2013 an einem Herzinfarkt.

Filmografie (Auswahl)

Filme
 1974: Anwalt gegen das Gericht (The Law)
 1976: Der Ruf der Wildnis (The Call of the Wild)
 1976: Mr. Universum (Stay Hungry)
 1977: Helden von Heute (Heroes)
 1977: Mad Bull, der Supercatcher (Mad Bull)
 1978: Laserkill – Todesstrahlen aus dem All (Laserblast)
 1979: Violation – Die Ohnmacht des Opfers (Mrs. R's Daughter)
 1985: Ausgetrickst (Brothers-in-Law)
 1985: Die Frau des Profis (The Slugger's Wife)
 1985: Die Maske (Mask)
 1985: Die zweite Wahl – Eine Romanze (Murphy's Romance)
 1986: Die Stewardessen Academy (Stewardess School)
 1986: Gesucht – Tot oder lebendig (Wanted: Dead or Alive)
 1988: Faule Tricks und fromme Sprüche (Pass the Ammo)
 1989: Fletch – Der Tausendsassa (Fletch Lives)
 1989: Von Bullen aufs Kreuz gelegt (An Innocent Man)
 1991: Der Ritter aus dem All (Suburban Commando)
 1991: The Doors
 1992: Gut gezielt ist halb getroffen (Four Eyes and Six-Guns)
 1992: Hitch, der Geist aus der Flasche (Wishman)
 1992: Sidekicks
 1992: Stop! Oder meine Mami schießt! (Stop! Or My Mom Will Shoot)
 1993: Schwiegersohn Junior (Son in Law)
 1993: Made of Steel – Hart wie Stahl
 1995: Unter Anklage – Der Fall McMartin (Indictment: The McMartin Trial)
 1996: Tin Cup
 1997: Ein Vater zuviel (Fathers' Day)
 1997: Die ersten 9 1/2 Wochen (The First 9 1/2 Weeks)

Fernsehserien
 1976–1979: Detektiv Rockford – Anruf genügt (The Rockford Files, drei Folgen)
 1977: Quincy (Quincy M.E., eine Folge)
 1979: B.J. und der Bär (B.J. and the Bear, zwei Folgen)
 1980–1981: Sanford (21 Folgen)
 1980–1985: Ein Duke kommt selten allein (The Dukes of Hazzard, zwei Folgen)
 1983: Polizeirevier Hill Street (Hill Street Blues, vier Folgen)
 1983: Knight Rider (als Tiny; Gekidnappt)
 1984: Kampf um Yellow Rose (The Yellow Rose) (Fernsehserie, 1 Folge)
 1986–1989: Wer ist hier der Boss? (Who's the Boss?, zwei Folgen)
 1991–1993: Daddy schafft uns alle (Evening Shade, zwei Folgen)
 1992: Alle unter einem Dach (Family Matters, eine Folge)
 1994: Der Prinz von Bel-Air (The Fresh Prince of Bel-Air, eine Folge)
 1996: Renegade – Gnadenlose Jagd (Renegade, eine Folge)
 1997–2010: King of the Hill (35 Folgen)
 1998: Hör mal, wer da hämmert (Home Improvement, eine Folge)
 1998: JAG – Im Auftrag der Ehre (JAG, eine Folge)
 2005–2008: My Name Is Earl (drei Folgen)

Weblinks

 Offizielle Internetpräsenz
 https://www.fernsehserien.de/dennis-burkley/filmografie

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Person (Kalifornien)
US-Amerikaner
Geboren 1945
Gestorben 2013
Mann

Dennis Burkley


David Cannon Evans (* 24. Februar 1924 in Salt Lake City; † 3. Oktober 1998) war ein US-amerikanischer Informatiker, Gründer der Informatik-Fakultät an der University of Utah und mit Ivan Sutherland Mitgründer der Softwarefirma Evans & Sutherland, die sich mit Computergrafik-Anwendungen für Wissenschaft, Industrie und Militär befasst, speziell Simulatoren.

Evans studierte Elektrotechnik an der University of Utah und wurde dort in Physik promoviert. Er war Projektmanager bei der Bendix Aviation Electronics Company für die Entwicklung kleiner Computer, dem 1955 eingeführten G 15 und dem G 20 (1961). Anfang der 1960er Jahre wechselte er an die University of California, Berkeley. Hier entwickelte er ein frühes Mehrbenutzer-Time-Sharing-System (Project Genie, 1963), das zum ersten kommerziellen TS-System (SDS 940 der Xerox Corporation, Mitte der 1960er Jahre) führte. Hier begann auch seine Beschäftigung mit Computergrafik und er entwickelte das Konzept des virtuellen Speichers. In Berkeley waren Butler Lampson und L. Peter Deutsch einige seiner Studenten und er traf dort auch zuerst Ivan Sutherland, mit dem er später an der Universität Utah eng kooperierte. 1965 ging er an die University of Utah, wo er die Informatik-Fakultät aufbaute und 1968 Ivan Sutherland nachholte. Gemeinsam gründeten sie im selben Jahr Evans and Sutherland. An der University of Utah leiteten beide die Forschung in der Computergrafik und versammelten eine Reihe von Studenten, die Durchbrüche auf diesem Gebiet erzielten (Bùi Tường Phong, Henri Gouraud, später James F. Blinn) und teilweise später spektakuläre Karrieren in der Computerindustrie machten (James H. Clark, Alan Kay, John Warnock, Alan Ashton, Edwin Catmull). 1994 ging er bei Evans and Sutherland in den Ruhestand.

1991 wurde Evans in die American Academy of Arts and Sciences gewählt. Für sein Lebenswerk erhielt er 1996 den Computer World-Smithsonian Award.

Evans war mit Joy Evans verheiratet und hatte zehn Kinder. Er war Mormone und hatte hohe Positionen in deren kirchlicher Organisation.

Weblinks
 Nachruf in der New York Times (englisch)

Informatiker
Hochschullehrer (Salt Lake City)
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
US-Amerikaner
Geboren 1924
Gestorben 1998
Mann

David C. Evans (Informatiker)


උද්භිද උද්‍යානයක් යනු විද්‍යාත්මක පරීක්‌ෂණ, සංරක්‌ෂණය, ප්‍රදර්ශණය හා අධ්‍යාපනය පිණිස උද්‍යාන විද්‍යාත්මකව, නම් කර වවා ඇති, සජීවි ශාක එකතුවක් වේ.

මූලාශ්‍ර

උද්භිද උද්‍යාන

උද්භිද උද්‍යාන


Le Journal of Algebraic Combinatorics est une revue scientifique à comité de lecture spécialisée en combinatoire algébrique. Le journal a été créé en 1992 et est publié par Springer Science+Business Media. Le rédacteur en chef est Ilias S. Kotsireas (université Wilfrid-Laurier).

Description

Le Journal of Algebraic Combinatorics publie des articles dans lesquels la combinatoire et l'algèbre interagissent, par l'étude de structures combinatoires à l'aide de méthodes algébriques, ou par l'application de méthodes combinatoires à des problèmes algébriques. Le côté combinatoire peut être la combinatoire énumérative, ou impliquer des matroïdes, des posets, des polytopes, des codes, des graphes ou des géométries finies. Le côté algébrique peut être la théorie des groupes, la théorie des représentations, la théorie des treillis ou l'algèbre commutative.

La revue publie deux volumes par an, composé chacun de quatre numéros. À titre d'illustration, le volume 54 (2021), comporte plus de 1300 pages. Comme usuel, les articles sont disponibles sous forme numérique bien avant leur publication physique. Ainsi, le numéro 4 du volume 54, de décembre 2021, publie des articles accessibles depuis juin de cette année.

L'édition électronique du journal est en accès libre, avec une barrière mobile de cinq ans. Le journal est aussi accessible par EMIS (Electronic Library of Mathematics ELibM).

Historique
En 2017, les quatre rédacteurs en chef et le comité de rédaction de la revue démissionnent pour protester contre les prix élevés pratiqués par l'éditeur et l'accessibilité limitée à la revue. Le comité a par la suite lancé sa propre revue en libre accès, Algebraic Combinatorics. Ils critiquent la maison Springer pour le « double dipping », c'est-à-dire la facturation de coût d'abonnement élevé aux bibliothèques, auxquels s'ajoutent des frais élevés pour les auteurs qui souhaitent rendre leurs publications en libre accès. Le comité a par la suite lancé sa propre revue en libre accès, sous le nom Algebraic Combinatorics.

Résumé et indexation
La revue est indexée et articles sont résumés dans les bases usuelles de la maison Springer, et notamment dans :
Current Contents/Physical, Chemical & Earth Sciences
Mathematical Reviews
Science Citation Index
Scopus
Zentralblatt Math

D'après le Journal Citation Reports, la revue a un facteur d'impact de 0,875 en 2020. Sur
SCImago Journal Rank, le facteur d'impact est de 0,85 pour 2021

Références

Liens externes

 Site EMIS

Presse écrite en anglais
Revue publiée par Springer Verlag
Titre de presse créé en 1992
Revue de mathématiques

Journal of Algebraic Combinatorics


පෞරාණික ඉන්දියානු දර්ශනය
ඉන්දීය දර්ශනය වෛදික සම්ප්‍රදාය සහ ශ්‍රමණ සම්ප්‍රදාය යන පෞරාණික ගුරුකුල දෙක‍ෙන් සමන්විතය.

වෛදික දර්ශනය
ඉන්දියානු දර්ශනයේ ආරම්භය වේදයන් වේ. ස්වභාවධර්මයේ නියාමයන්, විශ්වයේ ආරම්භය සහ එහි මිනිසාට උරුම තැන ඒවායින් විමසුමට ලක්කෙරිනි. ඍග්වේදයේදී මැවීම ගැන( නාසදීය සුක්තයේ) එන කාව්‍යයක් මෙසේය :

 "Whence all creation had its origin,
 he, whether he fashioned it or whether he did not,
 he, who surveys it all from highest heaven,
 he knows—or maybe even he does not know."
වේදයන් ගේ දැක්මට අනුව මැවීම ආදී පුරුෂ ප්‍රකෘතිය යේ කැමැත්තට අනුව සිදුවූවකි. මෙම දැක්ම ආදී පුද්ගලයෙකු ගේ කැමැත්තට අනුව සියල්ලේ හටගැනීමත් පැවැත්මත් සිදුවන බවට විකාශනය විය. විශ්වයේ පැවැත්මට බලපාන්නේ  ඍතු නියාමයේ හා කම්ම නියාමයයි. ස්වභාවධර්මය(ප්‍රකෘතිය)  සත්ව, රජස් හා තමස් යන ගුන තුනකින් (ත්‍රිගුණ) යුක්තය.

ශ්‍රමණ දර්ශනය
ජෛනආගම සහ බුදුදහම අයත්වන්නේ ශ්‍රමණ චින්තන සම්ප්‍රදායටය. සංසාරය දුකින් පිරීපවතින්නක් වශයෙන් සලකන ඔවුන් ලෞකික සැපයෙන් වෙන්වූ සරල දිවිපැවැත්මකින් යුතුය..අහිංසාව, කර්මය, ධ්‍යාන, සංසාරය සහ මෝක්ෂය වැනි දාර්ශනික සංකල්ප ඔවුන්ගේ අවධාරණයට ලක්වේ.

Cārvāka (Sanskrit: चार्वाक) (atheist) philosophy,  also known as Lokāyata, it is a system of Hindu philosophy that assumes various forms of philosophical skepticism and religious indifference. It is named after its founder, Cārvāka, author of the Bārhaspatya-sūtras.

Ancient philosophy


La gare de Hédenge est une ancienne halte ferroviaire belge de la ligne 142, de Namur à Tirlemont située à Hédenge sur l'ancienne commune d'Autre-Église rattachée à celle de Ramillies, dans la province du Brabant wallon en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare de Hédenge se trouvait au point kilométrique (PK) 25,5 de la ligne 142, de Namur à Tirlemont via Éghezée et Ramillies entre les gares de Ramillies et Huppaye.

Histoire
La ligne 142, mise en service en deux étapes en 1867 et 1869 est dotée d'une halte supplémentaire à proximité des villages de Hédenge, Énines et Molembais-Saint-Pierre ouverte le .

Elle est fermée lorsque les trains de voyageurs de cette section sont supprimés le . La ligne est fermée et déferrée dans les années 1970.

Patrimoine ferroviaire
Reconverti en habitation sur un terrain privé, le  de Hédenge date de 1895. Il appartient au plan type 1893 dont il constitue une version simplifiée, avec des façades nues et plusieurs fenêtres absentes.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 142 (Infrabel)

Liens externes
 .
 .

Gare fermée dans la province du Brabant wallon
Ligne 142 (Infrabel)
Transport à Ramillies
Gare mise en service en 1887

Gare de Hédenge


A5 and variants may refer to:

Science and mathematics
 A5 regulatory sequence in biochemistry
 A5, the abbreviation for the androgen Androstenediol
 Annexin A5, a human cellular protein
 ATC code A05 Bile and liver therapy, a subgroup of the Anatomical Therapeutic Chemical Classification System
 British NVC community A5 (Ceratophyllum demersum community), a British Isles plants community
 Subfamily A5, a Rhodopsin-like receptors subfamily
 Noradrenergic cell group A5, a noradrenergic cell group located in the Pons
 A5 pod, a name given to a group of orcas (Orcinus orca) found off the coast of British Columbia, Canada
 A5, the strain at fracture of a material as measured with a load test on a cylindrical body of length 5 times its diameter
 A5, the alternating group on five elements

Technology
 Apple A5, the Apple mobile microprocessor
 ARM Cortex-A5, ARM applications processor

Sport and recreation
 A5 (classification), an amputee sport classification
 A5 grade (climbing)
 A5, an aid climbing gear manufacturer - absorbed by The North Face
 A05, Réti Opening Encyclopaedia of Chess Openings code
 A-5, a common shorthand name for the Browning Auto-5 shotgun
 Gibson A-5 mandolin, a Gibson mandolin
 Tippmann A-5, a semi-automatic pneumatic marker for playing paintball
 A5, an Atlanta-based volleyball club

Transport

Automobiles
 Arrows A5, a 1982 British Formula One racing car
 Audi A5, a 2007–present German compact executive car
 Chery A5, a 2006–2010 Chinese compact sedan
 Soueast A5, a 2019–present Chinese compact sedan
 Sehol A5, a 2019–present Chinese compact sedan, formerly JAC Jiayue A5

Other uses in transportation
 A5 road, in several countries
 Hall-Scott A-5, an engine powering the 1916 Standard H-2 aircraft
 Prussian A 5, a 1913 German railbus
 Route A5 (WMATA), a bus route operated by the Washington Metropolitan Area Transit Authority
 Airlinair, by IATA code
 Bhutan, by aircraft registration code
 ICON A5, an American amphibious aircraft
 Pennsylvania Railroad class A5s, an American locomotive
 Finnish Steam Locomotive Class A5
 LNER Class A5, a class of 4-6-2T steam locomotives

Military

Aircraft
 A-5, an export version of Nanchang Q-5, a Chinese-built jet fighter bomber
 Curtiss Falcon or A-5 Falcon, an attack aircraft manufactured by the Curtiss Aircraft Company
 Mitsubishi A5M, a 1930s Japanese fighter plane
 A-5 Vigilante, a carrier-based supersonic bomber designed for the United States Navy
 Focke-Wulf A 5, a World War I German Focke-Wulf aircraft
 Sturzkampfgeschwader 1, from its historic Geschwaderkennung code with the Luftwaffe in World War II

Other uses in military
  or USS Pike (SS-6), a 1903 United States Navy Plunger-class submarine
 , an A-class submarine of the Royal Navy
 Aggregate 5, a German rocket design, scaled down precursor to the V-2, in World War II
 A 5, a Swedish regiment designation, see list of Swedish artillery regiments
 A5, the staff designation for air force headquarters staff concerned with plans or strategy
 In the United Kingdom, the Joint Force Air Component Headquarters A5 - Air Strategy and GAT branch
 A5 Juggernaut, an armored fighting vehicle in the Star Wars fictional universe

Other uses
 A5 paper size, an ISO 216 international standard paper size (148 × 210 mm)
 A5, the highest grade of Japanese wagyu beef
 In Town and country planning in the United Kingdom, A5 is the code for permission to use specific land or premises for takeaways

See also
 A5/1, A5/2 and A5/3, ciphers used in cellular phones
 AV (disambiguation)
 Alpha 5 (disambiguation) (α5 / Α5)

A5


Gizotso es el nombre dado en vasco al hombre lobo. Es considerado como un monstruo de la mitología vasca, mitad hombre y mitad lobo. Según las leyendas vive por el bosque, aparece a veces en la noche, con cadenas. En la región de Luzaide (Navarra) se creía que poseía una fuerza extraordinaria.

En la región de Arratia, en Vizcaya, se celebra como el producto del infame comercio entre los seres racionales e irracionales. La gente dice que en el lugar llamado Agiano (Zeanuri) vivía una mujer que iba a su casa, pero el Gizotso se topó con ella y le arrancó los senos.

Referencias

Enlaces externos
 Web Mitología de Vasconia: Gizotso.
 Enciclopedia Auñamendi: Gizotso.
 Euskal Mitologia: Gizotso.

Mitología del País Vasco
Hombre lobo

Gizotso


Julius Blank (June 2, 1925 – September 17, 2011) was an American semiconductor pioneer. A member of the traitorous eight, he left Nobel-winning physicist William Shockley's company to form Fairchild Semiconductor.

Early life and education
Blank was born and raised in Manhattan's Lower East Side, the youngest of three children of Jewish immigrants Charles and Gussie Blank.  His father made musical-instrument cases and luggage, and also worked as a Russian translator.

Julius Blank attended Erasmus Hall High School, graduating at 15. He began taking classes at City College of New York while working at various jobs. His first job, in a factory, motivated him to learn more, and he attended a trade school as well.

When he turned 18, he was drafted to serve in the U.S. Army in World War II.  He reported for active duty on July 5, 1943. After basic infantry training, he was placed in the Army Specialized Training Program. In April 1944, he was sent overseas, where he was injured in December 1944 during the Battle of Hürtgen Forest. He was subsequently transferred to the Air Corps to serve as a machinist for airplane parts to overhaul radial engines. He held a variety of positions during the war, gaining considerable experience in the practicalities of general engineering.

In 1946 he returned home, where he completed his bachelor's degree in mechanical engineering from the City College of New York, financed by the G.I. Bill.

Career

Blank worked as an engineer at Babcock & Wilcox in Barberton, Ohio from 1950 to 1951, making large steam boilers for the power industry. He then moved to Goodyear Aircraft, where he worked from 1951 to 1952 on a wide variety of research and design projects including aircraft propulsion, air ship fabrics, parachutes, and submarines.

Because his wife Ethel wanted to move back to New York, they returned there in 1952. After their return, Blank found a job in manufacturing engineering at Western Electric in Kearny, New Jersey where he worked from 1952 to 1956. At Western Electric he worked on No. 4 toll crossbar switching equipment, used in the first dialing  systems for connecting calls automatically without a human long-distance operator. One of the pieces of equipment involved was a card translator with an array of germanium photo transistors that routed calls in the switching system. Blank also worked as a troubleshooter for a plating room, where he gained practical experience in metal finishing and the use of acids and chemicals.

Shockley Semiconductor
Two of the people Blank worked with at Western Electric were Dean Knapic and Eugene Kleiner. Knapic was approached by William Shockley to form an engineering group at the Shockley Semiconductor Laboratory division of Beckman Instruments, in California. Knapic recommended Blank and Kleiner, who were interviewed by Shockley in a restaurant at Newark Airport, between flights.  In April 1956, Blank joined Shockley Semiconductor, followed a couple of months later by Kleiner.  Blank was a Senior Staff Engineer from 1956 to 1957. The Blanks lived initially in Palo Alto, California, moving to Los Altos Hills, California in 1966.

One of Blank's first assignments at Shockley was to build a crystal grower. Shockley had a number of ideas about how to build a  crystal grower so as to eliminate contamination from oxygen in the quartz, but the resulting equipment was elaborate and had several problems. Blank eventually built a conventional crystal grower based on the Czochralski process instead. Diffusion furnaces also had to be built, because existing laboratory furnaces did not meet the requirements of semiconductor production.  They were too small, not well enough controlled, and not capable of being used for long periods of time.  Vacuum evaporators for evaporating metals also needed to be more robust and readily controlled.

Blank worked at Shockley Semiconductor until he and others, later dubbed the "traitorous eight", left to form the influential Fairchild Semiconductor Corporation.  Blank indicated that he personally had not had problems with Shockley, but that Shockley's treatment of others was disturbing. Management difficulties accelerated after Shockley won the Nobel Prize:

Fairchild Semiconductor
In August 1957 Julius Blank, Victor Grinich, Jean Hoerni, Eugene Kleiner, Jay Last, Gordon Moore, Robert Noyce and Sheldon Roberts reached an agreement with Sherman Fairchild of Fairchild Camera and Instrument Corporation. On September 18, 1957, they formed Fairchild Semiconductor.

Julius Blank found the company's first home, a 14,000 square foot building at 844 Charleston Road, between Palo Alto and Mountain View. Little more than a shell, it lacked both  plumbing and electricity.  Kleiner and Blank were in charge of transforming the empty building into usable spaces for production, research and offices. In addition to mundane requirements like sewer and water, the  work spaces required extra electrical power, air conditioning to afford some level of climate control during processing, and piping and venting of gases.  Blank's experience during the war and at  Western Electric was helpful in dealing with these physical requirements.  As they were readying the building itself, the founders were also ordering desks, lab benches and scientific equipment, and starting to build specialized equipment that they couldn't order: crystal growers, diffusion furnaces, vacuum evaporators, and optical lithography equipment for mask-making. Everyone worked toward the goal of getting the business underway.

The group's initial research had led to a breakthrough, the design of the silicon computer chip.  Much of the responsibility for learning how to mass-produce silicon chips, and building the machinery needed to do it, fell to Julius Blank and Eugene Kleiner as the only engineers in the group.  At Fairchild, they were responsible for setting up the initial machine shop and assembly areas. What they were doing was fundamentally new: no one built the equipment that they needed. Blank and Kleiner were in charge of designing "the first assembly line for the basic building blocks of the electronic world", silicon chips, "from the ground up". "A brilliant mechanical engineer", Blank designed everything from furnaces and crystal growers to optical alignment and assembly equipment.

Later on, as the semiconductor industry developed, it became easier to order equipment and materials.  However, there continued to be an ongoing tension, trying to find robust equipment that could produce at high capacity.

As the company expanded, Blank's role changed.  He became responsible for establishing manufacturing facilities for the company in Hong Kong and other countries.

Blank was aware of the challenges of starting up a business in another country, both socially and physically.

Fairchild Semiconductor became a leader of the semiconductor industry. At Fairchild, Blank was part of the team that established a "model for entrepreneurs for the rest of [the 20th] century": stock options, no job titles and open working relationships. The incubator of Silicon Valley, Fairchild was directly or indirectly involved in the creation of dozens of corporations such as AMD and Intel.

Consultancy
In 1969, Blank decided to leave Fairchild and become a consultant to new startup companies.  He was the last of the original eight founding members to leave Fairchild.

In 1978, Blank co-founded Xicor, where he was a member of its board of directors. The company's NOVRAM computer chip, a type of non-volatile memory, was designed so that systems could retain and save data in the event of power failure. In 2004, Xicor was acquired by Intersil Corp. for approximately US$529 million.

Awards
In May, 2011, the California Historical Society in San Francisco gave the Legends of California Award to Blank, 85, and other founders of Fairchild Semiconductor.

Later life
In 2011, Blank lived in a retirement center across the street from the old Fairchild headquarters at 844 Charleston Road in Palo Alto, where he used to have his office.  The site is now a California Historical Landmark.

Blank died on September 17, 2011, in Los Altos Hills, California.  His wife, Ethel, an art curator, had died previously in 2008 after nearly 60 years of marriage. He was survived by two sons, Jeffrey and David, and two grandsons.

External links

References

City College of New York alumni
American electrical engineers
Silicon Valley people
American computer businesspeople
1925 births
2011 deaths
People from the Lower East Side
Erasmus Hall High School alumni
Engineers from New York City
Scientists at Shockley Semiconductor Laboratory

Julius Blank


Dublu este un film românesc din 2016 regizat de Catrinel Dănăiață. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Bogdan Dumitrache, Maria Dinulescu, Corina Moise.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2016 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2016
Filme dramatice românești

Dublu (film)


Jeffrey getur átt við eftirfarandi:
 Myles Jeffrey
 Jeffrey Epstein
 Jeffrey Ross Gunter
 Jeffrey Dean Morgan
 Jeffrey Dahmer
 Jeffrey Donovan
Ættarnöfn
Mannanöfn

Jeffrey


Surinam je bio ustavna zemlja Kraljevine Nizozemske. Taj je status imao od proglašenja povelje Kraljevine Nizozemske (Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden) 15. prosinca 1954. sve dok se nije osamostalio u Republiku Surinam 25. studenoga 1975. godine. Glavni grad bio je Paramaribo. Jezici u uporabi bili su nizozemski, sranan tongo, surinamski hinduski, javanski, ndyjuka, saramakanski, kwinti, kineski, engleski, portugalski, francuski, španjolski te domorodački akurio, arawak-lokono, karipski, sikiana-kashuyana, tiro-tiriyó, waiwai, warao i wayana. Službena valuta bio je nizozemski gulden do 1962., a poslije surinamski gulden.

Vidi
Surinamsko društvo (Sociëteit van Suriname), trgovačka kompanija
Surinam (nizozemska kolonija)

Surinam
Bivše nizozemske kolonije i protektorati
Bivše europske kolonije i protektorati u Južnoj Americi
Nizozemski kolonijalizam u Južnoj Americi

Surinam (Kraljevina Nizozemska)


Robert Gunn Bremner (* 17. Dezember 1874 in Caithness, Schottland; † 5. Februar 1914 in Baltimore, Maryland) war ein US-amerikanischer Politiker. In den Jahren 1913 und 1914 vertrat er den Bundesstaat New Jersey im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Noch in seiner Jugend kam Robert Bremner aus seiner schottischen Heimat nach Kanada, wo er öffentliche Schulen besuchte. Später zog er in die Vereinigten Staaten, wo er als Schreiner, Elektriker und Zeitungsreporter arbeitete. Während des Spanisch-Amerikanischen Krieges diente er in einer Infanterieeinheit der United States Army. Danach war er Zeitungsverleger.

Politisch war Bremner Mitglied der Demokratischen Partei. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1912 wurde er im siebten Wahlbezirk von New Jersey in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1913 die Nachfolge von Edward W. Townsend antrat. Bremner konnte sein Mandat bis zu seinem Tod am 5. Februar 1914 ausüben. Zu seinem Nachfolger wurde der Republikaner Dow H. Drukker gewählt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für New Jersey
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1874
Gestorben 1914
Mann

Robert G. Bremner


Jean Lasne, né le  à Bolbec (Seine-Inférieure), disparu sur le front près d'Inor (Meuse) le , est un peintre français travaillant à Paris.

Son atelier se situait Cité Falguière puis rue Huyghens à Montparnasse. Il y a côtoyé ses amis Francis Gruber, Mario Prassinos, Edouard Pignon, André Marchand, Jean Bazaine. Il a participé à la création du groupe Forces Nouvelles en 1935 avec Georges Rohner, Robert Humblot, Pierre Tal Coat, Henri Jannot, Alfred Pellan, Henri Héraut.

En 1936, un jury présidé par Henri Matisse lui décerne le Prix de Rome en Liberté.

À cause de son destin brisé par la guerre et donc de sa très courte carrière son œuvre est particulièrement rare. L'essentiel de ses peintures est conservé dans les Musées français.

Biographie

1911-1930 : L'enfance, les études

Jean Lasne naît à Bolbec (Seine-Inférieure) le 7 octobre 1911. Son père, Désiré Lasne, est imprimeur et propriétaire du journal Le progrès de Bolbec. La famille compte sept enfants dont l'aîné, René, professeur au Havre, fait paraître une Anthologie de la Poésie latine (Stock, 1947) et se consacre également à la peinture sous le nom de René Gouast, du nom de sa mère. C'est par lui que Jean Lasne entre en contact avec des peintres normands dont Paul-Élie Gernez. En 1928, à dix sept ans, Jean Lasne présente des toiles dans sa première exposition se tenant dans une librairie de Rouen. En 1929, il obtient le premier prix au Concours Général de dessin.

1930-1935 : Débuts à Paris. Atelier de la Cité Falguière

Jean Lasne arrive à Paris en 1930 et entre dans l'atelier du peintre Lucien Simon. Ses camarades sont Georges Rohner, Robert Humblot, Henri Jannot, Lucien Fontanarosa, Jacques Despierre et Colette Beleys qui deviendra sa femme. Pour gagner sa vie il est maître d'internat au Lycée Jean-Baptiste-Say dans le  de Paris puis à l'École départementale de Vitry-sur-Seine.
En août 1933 il accompagne Colette Beleys dans le sud de la France. Ce voyage les conduit sur la Côte d'Azur à Cagnes où ils visitent la maison de Auguste Renoir, à Aix-en-Provence sur les pas de Cézanne et à Cassis où ils se fiancent. À partir de 1934, il s'installe avec Colette Beleys dans un atelier de la Cité Falguière et effectue son service militaire à Orly. Jean Lasne expose à la Galerie Carmine rue de Seine à Paris.

1935-1940 : L'atelier de la rue Huyghens à Paris

En avril 1935, Jean Lasne participe à la première exposition du groupe Forces Nouvelles à la Galerie Billiet-Vorms. Pierre Vorms fait circuler les toiles qui sont présentés en Tunisie, Hollande, Belgique, Angleterre, Australie. En décembre 1935, Jean Lasne épouse Colette Beleys. Ils s'installent au début de 1936 dans un atelier de la rue Huyghens (Paris, ) qui leur avait été signalé par le marchand d'Art africain Pierre Vérité. En 1936, Jean Lasne est lauréat du Prix de Rome en Liberté qui réunit cinquante huit jeunes peintres de moins de trente ans. Henri Matisse, président du jury, lui remet son prix. Exposition à la Galerie Charpentier et voyage en Italie. Il découvre les primitifs de Sienne et Piero della Francesca. La Galerie Billiet-Vorms lui consacre une exposition particulière. Grâce au critique Raymond Cogniat, il aborde le décor de théâtre et crée des décors et des costumes pour La véridique histoire du Docteur de Maurice Thiriet au Théâtre des Champs-Élysées et pour Atlas Hôtel d'Armand Salacrou chez Dullin au Théâtre de L'Atelier. En 1937, il peint des toiles inspirées par les massacres de la guerre d'Espagne. Il participe à de nombreuses expositions notamment à la Galerie Dufresne en 1938 et se rapproche de Francis Gruber, Jean Bazaine, Alfred Mannessier, André Marchand, Charles Lapicque. Il réalise une quinzaine de sculptures. En 1939, Georges Huisman, Directeur Général des Beaux-Arts, lui commande la décoration de la piscine du Havre.

Le projet est interrompu par la déclaration de guerre en septembre 1939. Jean Lasne est mobilisé. Il est porté disparu le  lors de la percée de la Meuse dans la région de Sedan, à Inor. Il avait .

Collections publiques conservant des œuvres de Jean Lasne

Musée des Beaux-Arts de Rouen
Musée des Beaux-Arts de Rouen :
 Portrait de Colette, entré en 1992
 Le fauteuil rouge, entré en 1983
 Les jeunes gens conversant, entré en 1983
 Nus mythologiques, entré en 1983
 Amphitrite, entré en 1983
  Paysage aux nuages blancs, entré en 1994
Paysage à la montagne rose, entré en 1994
 Nature morte rouge, entré en 1985
 Nature morte au livre, entré en 1987
 Nature Morte au vase blanc et aux roses, entré en 1992
 Nature morte au vase blanc et aux roses, entré en 1992
 L'usine, entré en 1992
 Les boucles de la Seine à Vernon, entré en 1992
 Le cadavre, entré en 1992
 Le cri. Tête, entré en 1992

 Personnages à la draperie, entré en 1992
 Le lit à la couverture rouge, entré en 1992
  La mère et l'enfant, entré en 1992
 Autoportrait au dé à jouer, entré en 1992
 Jean le Bleu ou Petit autoportrait
 Colette, portrait, entré en 1992
 Le flûtiste au guéridon gris, entré en 1992
 Portrait du docteur Chadourne, entré en 1995
 Le docteur Chadourne, gouache, entré en 1985
 Série de dessins de Guerre, ensemble de 64 dessins, gouaches, aquarelles entrés en 1983.

Paris, Musée national d'Art moderne
Musée national d'Art moderne :
 La mappemonde ou Le cube rouge
 Les cartons à chapeau
 Le guéridon ou Nature morte.

Aix-en-Provence, Musée Granet
Musée Granet :
 Le lit-nef, entré en 1986
 Portrait au guéridon vert, entré en 1985
 Les poupées, ensemble de deux dessins, entré en 1987.

Autun, Musée Rolin
Musée Rolin :
 Le massacre, entré en 1992.

Bolbec, Mairie
Bolbec :
 Rue de Bolbec.

Musée de Grenoble
Musée de Grenoble :
 Hommage à Piero della Francesca, entré en 1938.

Le Havre, Musée d'art moderne André-Malraux
Musée d'art moderne André-Malraux :
 Les deux nus à la couverture rouge, entré en 1986
 Nature morte à la boite de gouaches, entré en 1960
 L'embarquement pour Cythère, entré en 1960
 Nus mythologiques, gouache, entré en 1986.

Musée des Beaux-Arts d'Orléans
Musée des Beaux-Arts d'Orléans :
 Le cadavre ou L'inondation
 Le flûtiste
 Le calot bleu
 Le flûtiste, gouache, entré en 1981.

Paris, Bibliothèque nationale de France
BnF :
 Vingt-cinq desins, maquettes de décors et costumes de théâtre', entré en 1984.

Musée d'art moderne de la ville de Paris
Musée d'art moderne de la ville de Paris :
Les cavaliers – Hommage au Gréco, entré en 1980
Paysage italien avec nature morte.

Paris, Musée d'histoire contemporaine
Musée d'histoire contemporaine :
 Mère et enfant, entré en 1985
 Personnages sanglants, entré en 1985
 Éclatement, entré en 1985.

Musée des Beaux-Arts de Quimper
Musée des Beaux-Arts de Quimper :
 Les trois personnages, entré en 1987
 Portrait de Tal Coat, entré en 1986.

Roubaix, La Piscine (musée)
La Piscine (musée)
 Mère et enfant, entré en 2010
 Mère et enfant (étude), entré en 2010.

Musée d'Art moderne de Troyes
 La vie est belle ou La charrue, entré en 1986
 Deux personnages conversant à la couverture rouge, entré en 1986.

Expositions

 1928 : Première exposition dans une librairie de Rouen
 1934 : Galerie Carmine, Paris
 1935 : Forces Nouvelles, Galerie Billiet-Vorms, Paris
 1936 : Forces Nouvelles, Galerie Billiet-Vorms, Paris
 1938 : Galerie Billiet-Vorms, Paris
 1939 : Dessins de guerre, Galerie Dufresne, Paris
 1941 : XX jeunes peintres de tradition française, Galerie Braun, Paris
 1980 : Forces Nouvelles 1935-39, Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris
 1980 : Musée des Beaux-Arts, Orléans
 1980 : Musée d'Art Moderne, Strasbourg
 1981 : Musée des Beaux-Arts, Rouen
 1985 : Musée Granet, Aix-en-Provence
 1986 : Musée d'Art Moderne, Troyes
 1986 : Musée des Beaux-Arts, Le Havre
 1986 : Musée des Beaux-Arts, Quimper
 1987 : Musée Toulouse-Lautrec, Albi
 1988 : Musée Rolin, Autun
 1991 : Musée des Beaux-Arts, Tourcoing
 1991 : Musée Ingres-Bourdelle|Musée Ingres, Montauban
 1991 : Musée des Beaux-Arts, Besançon
 1992 : Musée des Beaux-Arts, Orléans
 1992 : Musée Rolin, Autun
 1994 : Siège de l'UNESCO, Paris
 2003 : Galerie De Bayser, Paris -
 2010 : Galerie Thierry Mercier, Paris
 2010 : Conseil Général de la Meuse, Bar-le-Duc
 2014 : Galerie Thierry Mercier, Paris.

Bibliographie

 Françoise Henry et Colette Lasne, Ed. Le léopard d'Or, Paris, 1988.
 Musée des Beaux-Arts de Rouen, Ed. Musée des Beaux-Arts de Rouen, 1982.
 Musée Granet d'Aix-en-Provence, Jean Lasne, Ed. Musée Granet, Aix-en-Provence, 1985.
 Musée Toulouse-Lautrec d'Albi, Jean Lasne, Ed. Musée Toulouse-Lautrec, Albi, 1987.
 Amis du Musée Granet d'Aix-en-Provence, Impressions du Musée Granet .
 Musée des Beaux-Arts de Tourcoing, Jean Lasne - l'œuvre sur papier, Ed. Musée des Beaux-Arts, Tourcoing, 1991.
 Musée des Beaux-Arts de Rouen, Aquarelles et dessins de guerre. Jean Lasne, Ed. Musée des Beaux-Arts, Rouen, 1984.
 Colette Lasne, Les enfants de Vitry. Dessins de Jean Lasne, Ed. Colette Lasne, Monelle Hayot, Paris, 1987.
 Colette Lasne, Les nus mythologiques. Jean Lasne, Ed. Colette Lasne, Monelle Hayot, Paris, 1986.
 Colette Lasne, La guerre d'Espagne. Jean Lasne, Ed. Colette Lasne, Musée Rolin, Autun, 1992.
 Collectif , Forces Nouvelles 1935-1939, Ed. Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris, 1980.
 Artémise Kampa, Le syncrétisme esthétique de Forces Nouvelles (1935-1942). Une voie pour la définition de l'identité culturelle française dans l'imaginaire de l'entre-deux-guerres, Thèse de doctorat, Université Paris Ouest Nanterre La Défense, UFR Histoire de l'art, Milieux, cultures et sociétés du passé et du présent, dir. Thierry Dufrêne, Professeur d'Histoire de l'art contemporain, Paris, 2014.

Notes et références

Liens externes

 Base Joconde - Ministère de la Culture
 Archives Gaumont-Pathé - Remise du Prix de Rome en Liberté par Henri Matisse à Jean Lasne. Ce film de  est inséré dans le montage du film Matisse - Picasso de Philippe Kohly, 2002. Séquence : de 39 min 18 s à 39 min 32 s
 Mairie de Bolbec
 Editions Le léopard d'Or
 Album photo par Diana André (Conseillère Générale de la Meuse)
 Thèse Le syncrétisme esthétique de Forces Nouvelles (1935-1942) de Artémise KAMPA

Naissance en octobre 1911
Naissance à Bolbec
Peintre français du XXe siècle
Décès en mai 1940
Décès à 28 ans
Décès dans la Meuse
Militaire français mort lors de la Seconde Guerre mondiale
Disparu au combat pendant la Seconde Guerre mondiale

Jean Lasne


M-1909 Rusyanın 1930-1943 yılları arasında kullandığı bir 152.4 mm kalibre obüstür.

Savaşlar
 Finlandiya Seferi
 II. Dünya Savaşı

Ayrıca bakınız
 Obüsler listesi

Çekili obüs
II. Dünya Savaşı'nda Sovyetler Birliği'nin topları

M-1909


16:9 (1.78:1) is a widescreen aspect ratio with a width of 16 units and height of 9 units.

Once seen as exotic, since 2009, it has become the most common aspect ratio for televisions and computer monitors, and is also the international standard image format for UHD, HDTV, Full HD, and SD digital television today.

16:9 (1.78:1) ("sixteen-nine") is the international standard format of widescreen and Wide-aspect Clear-vision. Japan's Hi-Vision originally started with a 5:3 (1.67:1) ratio but converted when the international standards group introduced a wider ratio of 16:9. Many digital video cameras have the capability to record in 16:9, and 16:9 is the only widescreen aspect ratio natively supported by the Ultra HD Blu-ray standard. It is also the native aspect ratio of Ultra HD Blu-ray discs, but Ultra HD Blu-ray producers can also choose to show even wider ratios such as 2.00:1 and 2.40:1 within the 16:9 frame adding black bars within the image itself.

History

Dr. Kerns H. Powers, a member of the SMPTE Working Group on High-Definition Electronic Production, first proposed the 16:9 (1.7:1) aspect ratio in 1984. The popular choices in 1980 were 4:3 (based on TV standard's ratio at the time), 15:9 (5:3) (the European "flat" 1.6:1 ratio), 1.85:1 (the American "flat" ratio) and 2.35:1 (the CinemaScope/Panavision) ratio for anamorphic widescreen.

Powers cut out rectangles with equal areas, shaped to match each of the popular aspect ratios. When overlapped with their center points aligned, he found that all of those aspect ratio rectangles fit within an outer rectangle with an aspect ratio of 1.7:1 and all of them also covered a smaller common inner rectangle with the same aspect ratio 1.78:1. The value found by Powers is exactly the geometric mean of the extreme aspect ratios, 4:3 and 2.35:1, ≈1.77 which is coincidentally close to 16:9. Applying the same geometric mean technique to 16:9 and 4:3 yields an aspect ratio of around 1.5396:1, sometimes approximated as 14:9 (1.5:1), which is likewise used as a compromise between these ratios.

While 16:9 (1.7:1) was initially selected as a compromise format, the subsequent popularity of HD broadcast has solidified 16:9 as perhaps the most common video aspect ratio in use. Most 4:3 (1.3:1) and 2.40:1 video is now recorded using a "shoot and protect" technique that keeps the main action within a 16:9 (1.7:1) inner rectangle to facilitate 16:9 conversion and viewing. Conversely it is quite common to use a technique known as center-cutting, to approach the challenge of presenting material shot (typically 16:9) to both an HD and legacy 4:3 audience simultaneously without having to compromise image size for either audience. Content creators frame critical content or graphics to fit within the 1.33:1 raster space. This has similarities to a filming technique called open matte.

In 1993, the European Union instituted the 16:9 Action Plan, to accelerate the development of the advanced television services in 16:9 aspect ratio, both in PALplus (compatible with regular PAL broadcasts) and also in HD-MAC (an early HD format). The Community fund for the 16:9 Action Plan amounted to €228,000,000.

Over a long period in the late 2000s and early 2010s, the computer industry switched from 4:3 to 16:10 (1.60:1) and then to 16:9 as the most common aspect ratio for monitors and laptops. A 2008 report by DisplaySearch cited a number of reasons for this shift, including the ability for PC and monitor manufacturers to expand their product ranges by offering products with wider screens and higher resolutions, helping consumers to more easily adopt such products and "stimulating the growth of the notebook PC and LCD monitor market". By using the same aspect ratio for both TVs and monitors, manufacturing can be streamlined and research costs reduced by not requiring two separate sets of equipment, and since a 16:9 is narrower than a 16:10 panel of the same length, more panels can be created per sheet of glass.

In 2011, Bennie Budler, product manager of IT products at Samsung South Africa, confirmed that monitors with a native resolution of  were not being manufactured anymore. "It is all about reducing manufacturing costs. The new 16:9 aspect ratio panels are more cost-effective to manufacture locally than the previous 16:10 panels".

In March 2011, the 16:9 resolution  became the most common used resolution among Steam's users. The previous most common resolution was  (16:10). By July 2022, 16:9 resolutions are preferred by 77% of users ( with 67%;  with 10%).

Properties

16:9 is the only widescreen aspect ratio natively supported by the DVD format. An anamorphic PAL region DVD video frame has a maximum resolution of , but a video player software will stretch this to .

Producers can also choose to show even wider ratios such as 1.85:1 and 2.4:1 within the 16:9 DVD frame by hard matting or adding black bars within the image itself. Some films which were made in a 1.85:1 aspect ratio, such as the U.S.-Italian co-production Man of La Mancha and Kenneth Branagh's Much Ado About Nothing, fit quite comfortably onto a 1.7:1 HDTV screen and have been issued as an enhanced version on DVD without the black bars. Many digital video cameras also have the capability to record in 16:9.

Common resolutions
Common resolutions for 16:9 are listed in the table below:

Countries

Europe

Oceania

Asia

Americas

Africa

See also
 Display aspect ratio
 HDTV
 Display resolution
 1080p (Full HD)
 16:10 (1.60:1)
 21:9 (2.333333333)
 Videos with display aspect ratio 16:9 on Commons
 720p (HD)
 2160p (4K)

References

External links

Picture aspect ratios
High-definition television
Ultra-high-definition television

16:9 aspect ratio


Jorge Aristóteles Sandoval Díaz (Guadalajara, Jalisco; 22 de enero de 1974–Puerto Vallarta, Jalisco; 18 de diciembre de 2020) fue un abogado y político mexicano, militante del Partido Revolucionario Institucional. Fue gobernador del Estado de Jalisco desde el 1 de marzo del 2013 hasta el 5 de diciembre del 2018.

El 18 de diciembre de 2020 fue asesinado cuando se encontraba en un bar de la zona de Puerto Vallarta.

Educación y vida personal
Hijo del matrimonio formado por Leonel Sandoval y Sagrario Díaz. Su padre fue Magistrado del Supremo Tribunal de Justicia del Estado de Jalisco.

Cursó la educación primaria en la escuela Urbana N.º130 «Luis Pérez Verdía»; la secundaria en la Técnica N.º4 «Idolina Gaona de Cosío»; y el bachillerato en la Escuela Preparatoria N.º7 de la Universidad de Guadalajara.

En su juventud participó como miembro del organismo estudiantil de la Universidad de Guadalajara, la Federación de Estudiantes Universitarios (FEU) y también del organismo juvenil del PRI, el Frente Juvenil Revolucionario (FJR) de Guadalajara.

Fue licenciado en Derecho por la Universidad de Guadalajara y maestro en política y gestión pública por el Instituto Tecnológico y de Estudios Superiores de Occidente.

Carrera política

Inicios
Entre 2001 y 2003 fue regidor del Ayuntamiento de Guadalajara e integrante de las Comisiones de Justicia (Presidente), Deportes y Atención a la Juventud (Presidente), Hacienda y Presupuestos (Vocal) y Desarrollo Urbano (Vocal). Como regidor propuso la creación del Instituto de Atención Municipal a la Juventud.

En 2003 fue elegido diputado local por el Distrito XI de Guadalajara, presidiendo la Comisión de Hacienda y Presupuestos de la LVII Legislatura del Congreso del Estado de Jalisco, tal diputación la desempeñó hasta 2006. Posterior a ello, fue precandidato del PRI a la presidencia municipal de Guadalajara en 2006 pero declinó a favor de Leobardo Alcalá Padilla. Posteriormente, fue Coordinador de los Bufetes Jurídicos de Servicio Social de la Universidad de Guadalajara

Presidente municipal de Guadalajara
En las elecciones estatales de Jalisco de 2009 fue el candidato ganador de la presidencia municipal de Guadalajara para el período comprendido de 2009 a 2012, compitiendo contra Jorge Salinas Osornio del Partido Acción Nacional. Dicha ciudad venía siendo gobernada por este partido durante quince años. Al ganar, a sus 35 años de edad, se convierte en el presidente municipal más joven hasta ese momento, que ha gobernado el municipio de Guadalajara.

Elecciones estatales de 2012
El 11 de enero de 2012 Sandoval pide licencia a su cargo de presidente municipal para registrarse como candidato a la gubernatura del estado de Jalisco por la coalición formada por el Partido Revolucionario Institucional y el Partido Verde Ecologista de México denominada Compromiso por Jalisco. En su lugar el cabildo municipal designa como presidente municipal interino a Francisco de Jesús Ayón López . De esta manera, compite en las elecciones estatales de Jalisco 2012 contra los candidatos Enrique Alfaro Ramírez del Partido Movimiento Ciudadano, Fernando Garza Martínez del Partido de la Revolución Democrática, Fernando Guzmán Pérez Peláez del Partido Acción Nacional y María de los Ángeles Martínez Valdivia por el Partido Nueva Alianza en una campaña que comenzó el 30 de marzo de 2012.

Tras la elección efectuada el 1 de julio de 2012, los resultados del Programa de Resultados Preliminares (PREP) declara a Sandoval por arriba de sus adversarios en la contienda electoral con el 98% de las actas computadas, con una ventaja de 4 puntos porcentuales por arriba de su más cercano contendiente Enrique Alfaro Ramírez, por el equivalente a un millón 309 mil 836 votos. No obstante, la elección fue impugnada por el partido Movimiento Ciudadano pero tal recurso fue desestimado por el Tribunal Electoral del Estado de Jalisco ratificando así la elección del priísta como gobernador. Consecuencia de lo anterior, el 8 de julio de 2012 recibe la constancia de mayoría por parte Instituto Electoral y de Participación Ciudadana acreditándolo como gobernador electo.

Gobernador de Jalisco
El 1 de marzo de 2013, rindió protesta para asumir  oficialmente el cargo de gobernador de Jalisco.

En octubre de 2019, luego de diez meses de terminar su periodo como Gobernador de Jalisco, fue nombrado secretario de Innovación y Participación Digital del Comité Ejecutivo Nacional (CEN) del Partido Revolucionario Institucional (PRI) por su dirigente nacional, Alejandro Moreno.

Asesinato
La madrugada del 18 de diciembre del 2020, fue atacado por Carlos Andrés Rivera Varela, alias "La Firma" quien le disparó por la espalda en el sanitario de un bar llamado "Distrito 5" en Puerto Vallarta. Aún con vida, los dos guardaespaldas que lo escoltaban trataron de llevarlo a un hospital, pero al salir fueron nuevamente atacados a disparos. Fue declarado muerto una hora más tarde.

Las investigaciones y el gabinete de seguridad estatal reportaron que, a las 22:00 horas del jueves, Sandoval arribó al bar con una persona. Posteriormente, le acompañaron otro hombre y una mujer. Alrededor de la 1:40 horas de este día, el ex-gobernador jalisciense se levanta de la mesa, se dirige al baño donde fue atacado por el jefe de plaza del CJNG en Puerto Vallarta con arma de fuego y de manera directa por la espalda.

Tras lo ocurrido, se dio un enfrentamiento fuera del local, con una serie de disparos. Cuando llegó el personal policial y resto de las autoridades, el personal del restaurante había levantado todos los indicios y habían limpiado prácticamente la escena del crimen. El reporte del atentado fue recibido por las autoridades a las 2:00 horas. A las 2:30 horas llegaron integrantes de la Coordinación de Seguridad Estatal para continuar con las indagatorias.

Véase también
 Elecciones estatales de Jalisco de 2009
 Elecciones estatales de Jalisco de 2012
 Anexo:Gabinete de Aristóteles Sandoval

Referencias

Enlaces externos

 Gobierno del Estado de Jalisco.

Nacidos en Guadalajara (México)
Políticos de Jalisco
Abogados de Jalisco
Miembros del PRI de Jalisco
Alumnado de la Universidad de Guadalajara
Gobernadores de Jalisco
Presidentes municipales de Guadalajara
Políticos asesinados de México
Fallecidos en Puerto Vallarta
Asesinatos en México en 2020

Aristóteles Sandoval


Gabriele Schwarz-Eckart (* 24. Mai 1937 in Marktoberdorf; † 16. März 1943 im
KZ Auschwitz-Birkenau; auch Gabriele Schwarz und erzwungenermaßen Gabriele Sara Schwarz) war ein deutsches Mädchen jüdischer Herkunft, das im Alter von 5 Jahren im Vernichtungslager Auschwitz-Birkenau Opfer des Holocaust wurde.

Herkunft
Die Mutter Gabrieles hieß Charlotte Margarete (* 26. April 1904 in Augsburg; genannt Lotte) und war eine von drei Töchtern des jüdischen Ehepaares Karl und Anna Schwarz, die in Augsburg ein Geschäft für Eisenwaren und Haushaltsartikel führten. Ihr Vater starb als Kriegsinvalide 1926, die Mutter 1939.

Charlotte Schwarz wurde 1936 in Liechtenstein schwanger, konnte jedoch dort nicht bleiben und kehrte 1937 nach Deutschland zurück. Weil Verbindungen von Juden und "Ariern" verboten waren, verschwieg sie den Namen des Vaters ihrer Tochter. Auch sonst ist über die Identität des Vaters, der schon vorher verstorben sein soll, nichts dokumentiert. Einige Quellen sprechen von einem deutschen Gestapo-Mann, andere von einem Schweizer oder Liechtensteiner "Arier".

Der mit ihr bekannte Kardinal Faulhaber aus München sorgte persönlich dafür, dass Charlotte Schwarz getauft wurde, und stellte ihr darüber hinaus eine Empfehlung nach Amerika aus. Töchterchen Gabriele wurde am 25. Mai 1937, einen Tag nach der Geburt, in der Markt Oberdorfer Krankenhauskapelle ebenfalls katholisch getauft.

Bei Pflegeeltern in Stiefenhofen
Gabriele kam überraschenderweise nach etwa einem Monat als Pflegekind auf den Einödhof von Josef und Theresa Aichele in Stiefenhofen-Moos (Westallgäu). Überbringerin war Rosalia, die Schwester der Bäuerin, die bei der Familie Schwarz in Augsburg als Köchin gearbeitet hatte. Bei der Frage, warum Charlotte Eckart, geb. Schwarz ihr Kind in Pflege abgab, ist man auf Vermutungen angewiesen. Möglicherweise war es trotz christlicher Taufe die Sorge um einen sicheren Platz für ein Kind jüdischer Abstammung. Ein weiterer Grund könnte auch die berufliche Inanspruchnahme gewesen sein, denn Charlotte Eckart hielt sich als Atemlehrerin für Schauspieler viel im Ausland auf, so in den USA und in Liechtenstein, kehrte aber immer wieder nach Deutschland zurück.

Ihre Tochter erlebte auf dem Hof in Stiefenhofen-Moos eine unbeschwerte Kindheit. Die Aicheles nahmen die kleine Gabriele, die sie später "Papa" und "Mama" nannte, als fünftes Kind auf. Die "Mutti" genannte Charlotte Eckart kaufte den Pflegeeltern einen Fotoapparat und bat sie, alle paar Wochen Bilder des Kindes zu schicken.
Auch von Besuchen der Mutter Charlotte und der Großmutter aus Augsburg sind Fotos erhalten.
Der damalige Dorflehrer Johann Pletzer, ein strafversetzter Sozialist, kümmerte sich ebenfalls um das Mädchen und beschrieb es als "ein selten schönes, liebenswertes und begabtes Kind".

Die Nationalsozialisten verfügten im Anschluss an die 1935 erlassenen Nürnberger Gesetze, dass alle Juden, die andere Vornamen als die vom Reichsinnenministerium festgelegten führten, ab 1. Januar 1939 zusätzlich den Namen "Israel" bzw. "Sara" hinzuzufügen hatten. Frau Eckart befolgte dies am 22. Dezember durch einen Antrag beim Standesamt Marktoberdorf (damals Markt Oberdorf), um der angedrohten Strafe zu entgehen.

Daraufhin gab es einen ersten Versuch, Gabriele den Pflegeeltern wegzunehmen, den die Aicheles glücklicherweise abwehren konnten. Sie bemühten sich, nicht aufzufallen, und lösten die mit einem "J" für "Jude" gekennzeichneten Lebensmittelmarken für Gabriele vorsichtshalber nicht ein.

Gewaltsamer Tod der Mutter
In der immer bedrohlicher werdenden Lage versuchte Charlotte Eckart mehrfach, jedoch vergeblich, nach Amerika auszuwandern. Schließlich kam sie im Rahmen der sogenannten Endlösung ins Frauen-Konzentrationslager Ravensbrück und wurde dann am 8. Mai 1942 in der NS-Tötungsanstalt Bernburg an der Saale umgebracht. Einige Tage zuvor, am 27. April, war dort bereits ihre Schwester Johanna umgekommen. Diese hatte zwar einen Christen geheiratet, ihr Sohn kam aber dennoch in ein Konzentrationslager in Jugoslawien, erblindete und kehrte erst nach dem Krieg nach Deutschland zurück. Lediglich Schwester Emmi war zuvor ausgewandert und entging so dem Holocaust.

Die Verwaltung wird tätig
Nach der sogenannten Reichskristallnacht 1938 war die zweijährige Gabi durch den Namenszusatz Sara von der Verwaltung als Volljüdin registriert. Nach der Ermordung der Mutter 1942 brachte ausgerechnet die Hausbank der jüdischen Familie Schwarz, die Bayerische Hypotheken- und Wechselbank, Zweigstelle Augsburg, einen verhängnisvollen Vorgang in Bewegung: Charlotte Eckart hatte dort ein Konto, von dem sie regelmäßig monatlich 30 Reichsmark an die Pflegeeltern ihres Kindes in Stiefenhofen überweisen ließ. Als die Bank am 17. Juni 1942 Nachricht vom Ableben der Kontoinhaberin erhielt, unterrichtete sie noch am selben Tag die Dienststelle für Vermögensverwaltung beim Oberfinanzpräsidium München und fragte, ob die Überweisung weiterhin getätigt werden solle. Diese leitete die Anfrage am 11. Januar 1943 an die Gestapo weiter. Dort kümmerte sich Johann Pfeuffer, SS-Hauptsturmführer und Leiter des für Judenfragen zuständigen Referats der Gestapo-Leitstelle München, weiter um die Angelegenheit. In einem Schreiben vom 10. Februar 1943 wies er den Landrat in Sonthofen darauf hin, dass es nicht angängig sei, dass ein Kind jüdischer Abstammung von deutschblütigen Eltern erzogen wird. Schon drei Tage später, am 13. Februar, wurde Gabriele abgeholt. Wiederum kurz danach, am 27. Februar 1943, schrieb der Oberfinanzpräsident (damals Christian Weisensee) an die Bank, es müssten keine Unterhaltsbeiträge mehr bezahlt werden.

Weiterer Weg
Die fünfjährige Gabriele Schwarz-Eckart kam zuerst nach Immenstadt, dann nach München. Kurz darauf erhielten die Aicheles den Koffer ihres Schützlings einschließlich aller mitgegebenen Gegenstände zurück. In München war das Mädchen kurze Zeit im Jüdischen Sammellager Berg am Laim.

Pflegevater Josef Aichele wollte das Mädchen nicht kampflos aufgeben. Er fuhr zusammen mit dem Vormund Gabrieles, dem Rechtsanwalt Ludwig Dreifuß (ab Februar 1945 selbst Häftling im Ghetto Theresienstadt und nach dem Krieg Bürgermeister von Augsburg), nach München und versuchte bei mehreren Verwaltungsstellen Gabriele freizubekommen. Er kam sogar bis in ihre Nähe und konnte sie durch das Schlüsselloch mit anderen Kindern spielen sehen. Doch der verzweifelte Rettungsversuch scheiterte. Kurz danach ging ein Transport nach Auschwitz ab und die fünfjährige Gabriele wurde unmittelbar nach dem Eintreffen ermordet.

In den offiziellen Dokumenten liest sich dieser Vorgang makabrerweise so: Gabriele Sara Schwarz "wanderte" am 16. März 1943 nach Auschwitz "aus". Ihr Vermögen, dreitausend von der Mutter ererbte Reichsmark in Wertpapieren, wurde an die Reichshauptkasse überwiesen.

Der Veranstalter der Ausstellung Zug der Erinnerung fasste im April 2009 das kurze Leben der Gabriele Schwarz-Eckart wie folgt zusammen: Drei Wochen in Marktoberdorf – Fünfeinhalb Jahre in Stiefenhofen – Vier Wochen im Judenlager München (Berg am Laim) – Vier Tage im Zug nach Auschwitz – Eine Stunde in Auschwitz.

Erinnerung
Im Jahr 1994 sollte eine Gedenktafel über das Schicksal von Gabriele Schwarz an der Pfarrkirche von Stiefenhofen angebracht werden. Wegen Streitigkeiten im Ort über die Beurteilung von handelnden Persönlichkeiten wurde sie schlussendlich in der kleinen Spinnerkapelle des Nachbarortes Oberstaufen angebracht. Seit dem Jahr 2020 hängt die Gedenktafel am ursprünglich geplanten Platz an der Pfarrkirche von Stiefenhofen.

Die Pestkapelle bei Stiefenhofen erhielt anlässlich ihrer Renovierung in der Nordwand einen fünfteiligen Glasbilderzyklus der Franziskanerin Sr. Maria Ludgera Haberstroh aus dem Kloster Reute bei Bad Waldsee, aus dem ein Werk der Gabriele Schwarz und dem ebenfalls in Auschwitz ermordeten Pater Maximilian Kolbe gewidmet ist.

Der Regisseur Leo Hiemer, dessen Mutter die kleine Gabriele selbst gekannt hatte, verfilmte 1983 nach akribischer Recherche den Stoff unter dem Titel Leni... muss fort. Der Film erhielt das Prädikat "besonders wertvoll" und viele in- und ausländische Preise.

Literatur
 Gernot Römer: Ein verfolgtes Kind: Gabriele – Die Spur eines Mädchens. In: Gernot Römer: Für die Vergessenen. KZ-Außenlager in Schwaben – Schwaben in Konzentrationslagern. Presse-Druck und Verlags-GmbH, Augsburg 1984, ISBN 978-3-89639-047-9, S. 222–225.
 Leo Hiemer: Gabi (1937–1943) : Geboren im Allgäu – ermordet in Auschwitz. 2019. ISBN 978-3-863314-55-2.
 Karl Schweizer: Gabriele darf nicht leben. In: Verfolgung, Flucht und Widerstand im Landkreis Lindau 1933-1945. Herausgeber: Landratsamt Lindau (Bodensee). Holzer Druck und Medien, 2016.

Weblinks

 Theodor Frey: Zug der Erinnerung Internetseite zur Ausstellung am 27. April 2009 im Hauptbahnhof München, Flügelbahnhof Nord, Gleis 35
 vhs Kaufbeuren: Aus dem Paradies in die Hölle, Gabriele Schwarz (* 1937 Marktoberdorf † 1943 Auschwitz) über einen Vortrag am 7. März 2012 von Leo Hiemer mit Fotos und Dokumenten über das Schicksal der Gabriele Schwarz, Vorbild für die "Leni" in Leo Hiemers Film "Leni …muss fort".
 Erich Neumann: Weil nicht Alles rechtens ist, was Recht ist! Pressemitteilung vom 4. April 2012
 Bundesarchiv: Gedenkbuch Opfer der Verfolgung der Juden unter der nationalsozialistischen Gewaltherrschaft in Deutschland 1933–1945. Suche mit Schwarz, Gabriele und Eckart, Charlotte Margarethe

Einzelnachweise

Marktoberdorf
Stiefenhofen
Opfer des Holocaust
Todesopfer im KZ Auschwitz
Deutscher
Geboren 1937
Gestorben 1943
Kind
Frau

Gabriele Schwarz-Eckart


Al Kødets Gang (originaltitel: The Way of All Flesh) er en amerikansk Stumfilm instrueret at Victor Fleming og skrevet af Lajos Bíró, Jules Furthman og Julian Johnson efter en historie af Perley Poore Sheehan.
Filmen er et melodrama med Emil Jannings, Belle Bennett og Phyllis Haver i hovedrollerne. Jannings vandt den første Oscar for bedste mandlige hovedrolle for denne film og for filmen Hans sidste kommando.

Eksterne Henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1927

Al Kødets Gang (film)


Aderus clermonti é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1948.

Distribuição geográfica
Habita na República Democrática do Congo.

Referências

clermonti
Coleópteros da República Democrática do Congo
Insetos descritos em 1948
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus clermonti