داث ماغنتيك  (الموت مغناطيسي)، هو ألبوم الاستوديو التاسع لفرقة الهيفي ميتال الأمريكية ميتاليكا صدر يوم 12 سبتمبر 2008 عن طريق شركة وارنر براذرز للتسجيلات الموسيقية. سجّل هذا الألبوم أول مساهمة لعازف الباس غيتار روبرت تروهيو وأول عمل للفرقة مع المنتج الموسيقي رِك روبن.
كان داث ماغنتيك ألبوم الأستوديو الخامس على التوالي لفرقة ميتاليكا الذي يفتتح ترتيب Billborad 200 بتصدره، وهو شيء لم تحققه أي فرقة أخرى.

قائمة الأغاني

روابط خارجية

مراجع

استخدامات الرسم البياني للألبوم في السويد
ألبومات 2008
ألبومات باللغة الإنجليزية
ألبومات تسجيلات وارنر برذرز
ألبومات ميتاليكا
ألبومات من إنتاج ريك روبن

داث ماغنتيك (ألبوم)


László Kövér (* 29. Dezember 1959 in Pápa) ist ein ungarischer Diplomat und Politiker. Er war 1988 eines der Gründungsmitglieder der Fidesz-Bewegung. Seit 1990 ist Kövér Abgeordneter im Ungarischen Parlament, als dessen Präsident er seit dem 6. August 2010 amtiert. Nach dem Rücktritt von Staatspräsident Pál Schmitt am 2. April 2012 hatte er kommissarisch die Leitung von dessen Amtsgeschäften übernommen, bis am 2. Mai 2012 János Áder zum neuen Staatsoberhaupt gewählt wurde.

Kövér nahm 2012 demonstrativ an Gedenkfeiern für den völkischen Dichter József Nyírő teil, was zu diplomatischen Verstimmungen mit Israel führte.

Weblinks

 Biographie beim Ungarischen Parlament

Einzelnachweise

Abgeordneter (Ungarn)
Parlamentspräsident
Fidesz-Mitglied
Ungar
Geboren 1959
Mann

László Kövér


Izlučivanje iz zbirke je postupak kojim se neki muzejski predmet trajno uklanja iz muzejske zbirke. Ovaj je postupak praktičan i konstruktivni alat,koji ako se promišljeno koristi podupire dugoročnu opstojnost zbirke te pomaže muzeju da sređenije i promišljenije upravlja zbirkama, a kako bi isti što bolje ispunjavao svoju misiju i kvalitetnije i osmišljenije služio zajednici.

Preduvjeti izlučivanja iz zbirke
Sam se postupak provodi u nekoliko nezaobilaznih i temeljito definiranih koraka, i mora biti usklađen s politikom akvizicije predmeta.

Postupak
Svaki muzej treba ustanoviti vlastiti proces izlučivanja iz zbirke,sukladno svojo organizacijskoj strukturi.Kustos izrađuje dokument kojim objašnjava zbog čega se kao riješenje u slučaju pojedinog predmeta treba razmotriti i izlučivanje iz zbirke.Potom se ova dokumentacija dostavlja ravnatelju muzeja koji potom zajedno s upravnim vijećem donosi ili ne donosi odluku o izlučivanju   predmeta iz muzejske zbirke.
.

Kriteriji za izlučivanje
Više je razloga zbog kojih treba razmotriti treba li ili ne   neki predmet izlučiti iz zbirke.

 Djelo više nije usklađeno s politikom prikupljanja odnosno misijom muzeja.
 Djelo je loše kvalitete i nema ga smisla izlagati odnosno proučavati.
 Fizičko stanje djela je loše i konzerviranje restauriranje spomenutog nije   isplativo niti smisleno.
 Muzej nije u stanju primjereno brinuti za djelo.
 Djelo je   prodano, kako bi muzej poboljšao kvalitetu svoje zbirke.
 Kod autentifikacije ili atribucije ustanovljeno je da je djelo falsifikat,te je objekt stoga   postao bezvrijedan.
 Djelo je duplikat ili replika.
 Djelo je ilegalno uvezeno ili se radi o ukradenoj umjetnini,odnosno stečeno je kao ratni plijen.

Faze izlučivanja
 Verifikacija legalnog statusa -  provjera da li postoje bilo kakove legalne zapreke izlučivanju iz zbirke
 Ustanovljenje čistog i jasnog vlasničkog statusa
 Provjera da li postoje Ograničenja postavljena od   darovatelja.
 Vidi UNESCO Convention on the Means of Prohibiting and Preventing the Illicit Import, Export, and Transfer of Ownership of Cultural Property and AAM Statement on the "Standards Regarding the Unlawful Appropriation of Objects During the Nazi Era"
Fizički pregled odnosno procjena stanja djela od strane konzervatora restauratora.
Procjena vrijednosti,najbolje od nekoliko eksperata
Direktor i ili upravno vijeće donose konačnu odluku nakon temeljite provjere dokumentacije
Obavezno obavješatvanje darovatelja o izlučenju

Uklanjanje iz zbirke
Određujemo ga kao prijenos vlasništva   s muzeja na drugu   pravnu osobu.Sam proces izlučivanja i uklanjanja iz zbirke dakako mora biti temeljito   dokumentiran
.
Proces izlučivanja kompletira se na jedan od sljedećih načina
Donacijom predmeta drugom muzeju,ili nekoj drugoj ustanovi
Zamjena za drugi objekt,između muzeja ili druge neprofitne institucije
Fizičko uništenje djela odnosno predmeta
Repatrijacija - vraćanje djela prvotnom vlasniku,odnosno na mjesto gdje je izvorno stajalo
Vraćanje djela darovatelju
Prodaja   na javnoj dražbi.

Izlučivanje iz zbirke i etika muzejske struke

Više je muzejskih udruga koje su definirale etička ograničenja vezana uz izlučivanje iz zbirki.Dva su temeljna etička pitanja vezana uz ovu problematiku,zabrana prodaje ili prijenosa vlasništva muzejskim zaposlenicima ili članovima upravnog vijeća,odnosno njihovim   srodnicima,te potreba ograničenja vezanih za   stjecanje materijalne koristi od prodaje ili aukcije.
.

Prvi od ovih etičkih problema je   prilično direktan i neposredan,dok je drugi   na vidjelo izašao nakon borbe za financijsko osiguranje poslovanja nekih muzeja suočenih s nestašicom sredstava.

Sukladno američkoj AAMD (The Association of Art Museum Directors): "Sredstva stečena prodajom izlučenih predmeta mogu se koristiti samo i jedino za nove akvizicije,sukladno politici   popunjavanja zbirki."

Nadalje po AAM (the American Association of Museums): "Sredstva stečena kroz izlučivanje i prodaju mogu biti korištena samo za nabavu novih predmeta odnosno brigu za zbirke."

Prema navodima AASLH (the American Association for State and Local History): "Iz zbirke se ne mogu izlučiti ili ukloniti predmeti ni u kom slučaju osim ako se sredstva   dobivena ovim postupkom ne namjeravaju koristiti za   brigu o zbirkama odnosno nabavu novih predmeta."

Po ICOM (the International Council of Museums): Materijalna dobit stečena izlučivanjem ili uklanjanjem predmeta iz zbirki može biti korištena isključivo i jedino u svrhu nabave novih predmeta.

Kritički pogled na   izlučivanje predmeta iz muzejskih zbirki
Izlučivanje se smatra za kontroverznu temu i aktivnost,te na   nju različito gledaju umjetnici i   javnost. Neki poput Donn Zaretsky-og, autora The Art Law Blog smatraju ovaj postupak zloporabom "javnog povjerenja"  te tvrde da pravila vezana za izlučivanje treba u cijelosti izbaciti. Drugi,kao Susan Taylor, ravnateljica New Orleans Museum of Art i predsjednica AAMD,smatra da dobit od prodaje   predmeta izlučenih iz fundusa muzeja može biti korištena isključivo za nabavu novih djela'.

Izlučivanju iz zbirki u Hrvatskoj
Tekst   postavljen na web od strane Muzejskog dokumentacijskog centra ,jednim dijelom spominje i izlučivanje iz zbirke :

"Izlučivanje muzejskih predmeta i muzejske dokumentacije postupak je trajnog otpisa muzejskih predmeta ili muzejske dokumentacije iz muzejskog fundusa.

Načini i razlozi izlučivanja muzejskog predmeta i muzejske dokumentacije jesu otpis zbog uništenosti,razmjena predmeta s drugim muzejom, pravnom ili fizičkom osobom i prodaja predmeta drugom muzeju, pravnoj ili fizičkoj osobi zbog nepodudarnosti s poslanjem muzeja.

Prijedlog za izlučivanje muzejske građe i muzejske dokumentacije donosi stručno vijeće muzeja na temelju obrazloženja u pisanom obliku koje daje stručna osoba s područja za koje se predmet izlučuje, uz suglasnost upravnog vijeća muzeja.
Razloge izlučivanja muzej mora iscrpno obrazložiti i dokumentirati te za to tražiti odobrenje Hrvatskoga muzejskog vijeća. "

Literatura
 Deaccessioning and the ICOM Code of Ethics for Museums
Malaro, M. and I.P. DeAngelis (2012). A Legal Primer on Managing Museum Collections. Washington D.C.: Smithsonian Institution Press.

Izvori

Vanjske poveznice
 Behind the scenes at the Detroit Institute of Art: Deaccessioning practices , a 12-minute video.
 An Example Collection Management Policy. See Section H. for policies governing the process of deaccession from the Whitney Museum of American Art.
 An Article from the DePaul Journal of Art, Technology and Intellectual Property Law. Vol. XXII: 119: Stephens, Heather Hope. 2011. "All in a Days Work: How Museums may approach Deaccessioning as a necessary Collections Management Tool.
Vujić,Ž. Izlučiti ili ne izlučiti predmete iz zbirke

Muzeji

Izlučivanje iz zbirke


Skattejagt i Østgrønland er en dokumentarfilm instrueret af Hagen Hasselbalch, Jesper Tvede efter manuskript af dem.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1959

Film om Grønland
Dokumentarfilm fra Danmark

Skattejagt i Østgrønland


Sahg ist eine norwegische Hard-Rock-Band aus Bergen. Die Band wurde im Jahre 2004 gegründet und steht bei Indie Recordings unter Vertrag. Sahg hat bislang fünf Studioalben veröffentlicht.

Geschichte
Im Jahre 2004 gründeten der Manngard-Sänger Olav Iversen zusammen mit dem damaligen Gorgoroth-Bassisten Tom Cato Visnes und dem Gitarristen Thomas Tofthagen, der damals zusammen mit Visnes bei Audrey Horne spielt, die Band Sahg. Zusammen mit dem Schlagzeuger Einar Selvik nahm die Band im Jahre 2005 die EP Godless auf und wurde von Regain Records unter Vertrag genommen. Ein Jahr später veröffentlichte die Band ihr schlicht I betiteltes Debütalbum, welches Platz 31 der norwegischen Albumcharts erreichte. Kurz nach dem Abschluss der Aufnahmen verließ Selvik die Band und wurde durch Tor Bjarne Bjellan ersetzt.

Nach der Veröffentlichung des Debütalbums ging die Band mit Celtic Frost auf eine Tournee durch die Vereinigten Staaten und spielte im Jahre 2007 auf dem Wacken Open Air. Ein Jahr später veröffentlichte die Band ihr zweites Studioalbum II. Sahg gingen mit der Band Trouble auf Europatournee und spielten einzelne Konzerte, unter anderem auch in Indien. Schlagzeuger Tor Bjarne Bjellan verließ die Band und wurde im Jahre 2009 durch Thomas Lønnheim ersetzt. Die Band unterschrieb einen neuen Vertrag bei Indie Recordings. Ende 2009 begann die Band mit den Arbeiten an ihrem dritten Studioalbum. III erschien im August 2010.

Im November 2012 begann die Band mit den Aufnahmen für ihr viertes Studioalbum, welches Anfang 2013 erscheinen sollte. Zwischenzeitlich hatte Tom Cato Visnes die Band verlassen und wurde durch Tony Vetaas ersetzt. Das Album Delusions of Grandeur erschien am 25. Oktober 2013. Sänger Olav Iversen beschrieb das Album als ein Konzeptalbum über einen vom Größenwahn befallenen Menschen, das vom Filmen wie 2001: Odyssee im Weltraum oder Metropolis inspiriert wurde.

Zwei Jahre später verließen Gitarrist Thomas Tofthagen und Schlagzeuger Thomas Lønnheim die Band und wurden durch Ole Walaunet bzw. Mads Lilletvedt ersetzt. In dieser Besetzung spielte die Band ihr fünftes Studioalbum Memento Mori ein, dass am 23. September 2016 veröffentlicht wurde.

Stil
Sahg spielen klassischen Hard Rock im Stile von Black Sabbath und Deep Purple. Gelegentlich verwendet die Band auch Einflüsse des Doom Metal bzw. Alternative Rock. Eduardo Rivadavia von Allmusic beschrieb die Musik von Sahg als eine moderne Interpretation der klassischen Heavy-Metal-Blaupause. Im Vorfeld des vierten Albums Delusions of Grandeur ließen sich die Musiker von moderneren Bands wie Gojira, Kylesa oder Mastodon inspirieren. Auf Metalnews wird die Band als klassischer Doom Metal bezeichnet und zwischen Candlemass, Trouble und Dio gestellt. Richard K. von Nonpop hingegen beschreibt die Musik als "Mischung aus Desert Rock und modernem Alternative Metal, die live zuweilen gar an Metallica zu unseligen 'Load'-Zeiten erinnert. Diese Assoziation mag aber auch durchaus am Gesang von Olav Iversen liegen, der auch nach Jahren im Profi-Musikgeschäft arg windschief durch die Landschaft pfeift und daher an die Bardenkunst eines James Hetfield erinnert."

Diskografie

 2005: Godless (EP)
 2006: I
 2008: II
 2010: III
 2013: Delusions of Grandeur
 2016: Memento Mori
 2022: Born Demon

Quellen

Weblinks

 Offizielle Homepage

Norwegische Band
Hard-Rock-Band
Traditional-Doom-Band

Sahg


La Super 3 est une automobile à trois roues (Tricar) produite par le constructeur automobile britannique Morgan Motor à partir de 2022.

Présentation

La troisième génération de la 3-Wheeler de Morgan est annoncée en  par une série d'images d'études et présentée officiellement le . Elle sera initialement disponible en Europe et aux États-Unis. Elle prend le nom de Morgan Super 3 et elle est produite dans l'usine de la Morgan Motor Company Ltd à Malvern dans le Worcestershire, en Angleterre.

Caractéristiques techniques
La Morgan Super 3 repose sur une novelle plateforme technique monocoque en aluminium collé, version évoluée de la plateforme des Plus Six et Plus Four, qui permet de l'alléger, de la rigidifier, d'augmenter la stabilité et de laisser plus d'espace pour les passagers. Mais pour autant, la Super 3 pèse  contre  pour sa prédécesseure, mais elle a grandi de  et reçoit un 3-cylindres contre un bicylindre en V auparavant.

Seuls deux petits pare-brise servent de protection contre le vent pour les passagers. Une capote souple n'est pas disponible. Tous les ensembles à l'intérieur du cockpit doivent être étanches à la poussière et protégés contre les projections d'eau conformément à la norme IP64. Les sièges sont installés en permanence; Les pédales et la colonne de direction sont réglables pour s'adapter la position assise du conducteur. Des instruments entièrement numériques au look classique sont installés dans le cockpit.

Motorisation

La « trois-roues » de troisième génération est motorisée par un moteur trois cylindres atmosphérique EcoBoost de 1,5 L (1 432 cm³) d'origine Ford, installé en position centrale avant (entre l'essieu avant et le pare-brise) et dissimulé sous un capot à l'opposé du 3-roues, d'une puissance de  (87 kW) et  de couple, équipant notamment la Ford Fiesta ST mais dépourvu de son turbocompresseur. La roue arrière est également entraînée. La Super 3 met sept secondes pour atteindre le 0 à 60 mph et la vitesse de pointe est donnée à 130 mph (210 km/h). Le moteur est accouplé à une boîte de vitesses manuelle à 5 rapports d'origine Mazda, que l'on retrouve sur la MX-5 et sur la Three-Wheeler de seconde génération.

Finitions
 Contemporary
 Classic
 Touring

Références

Liens externes

 Site officiel Morgan Super 3

Super 3
Automobile des années 2020
Roadster
Modèle de voiture de sport

Morgan Super 3


Candamil (llamada oficialmente San Miguel de Candamil) es una parroquia española del municipio de Germade, en la provincia de Lugo, Galicia.

Etimología

El origen del nombre procedería del latín (villa) Quendamiri, indicando la pertenencia a un possessor llamado Quendamirus, nombre de origen germánico.

Organización territorial

La parroquia está formada por catorce entidades de población:

Entidades de población

Entidades de población que forman parte de la parroquia:

Despoblado

Despoblado que forma parte de la parroquia:
 A Pedreira

Demografía

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Parroquias de Germade

Candamil


Nordisk Snekke er en skibstype fra middelalderen, ca. 1300, fragtførende i Østersøfarten. Den er et spinkelt lavt, smalt, sødygtigt fatøj, der efterfulgte vikingernes både, og kunne gå ind på lavt vand. Mindre krigs- eller handelsskib med sejl.

Skibstyper

Nordisk Snekke


Georgina Oliva Isern née le 18 juillet 1990, est une joueuse de hockey sur gazon espagnole. Elle évolue au poste d'attaquante au SV Kampong et avec l'équipe nationale espagnole.

Elle a participé aux Jeux olympiques d'été de 2008 et 2016.

Elle est la sœur de Roc Oliva, lui aussi joueur de hockey sur gazon espagnol.

Carrière

Coupe du monde
  : 2018

Championnat d'Europe
  : 2019

Jeux olympiques
 Top 8 : 2016, 2020

Références

Liens externes

Joueuse espagnole de hockey sur gazon
Naissance en juillet 1990
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2008
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2016
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Georgina Oliva


Secvențierea în timp real a unei singure molecule (SMRT) ((în ) este o metodă de secvențiere a unei singure molecule de ADN, în paralel.
Secvențierea în timp real a unei singure molecule folosește tehnologia zero-mode waveguide (ZMW), dezvoltată de Pacific Biosciences.
O singură enzimă ADN polimerază este fixată la baza ZMW având o singură moleculă de ADN șablon. ZMW este o structură care permite observarea unei singure nucleotide încorporate la un moment dat în enzima ADN polimerază. Fiecare dintre cele patru baze este atașată unei vopsele fluorescente. Atunci când o moleculă este incorporată în polimeraza ADN, eticheta fluorescentă se desprinde de zona ZMW și devine invizibilă. Un detector prinde semnalul fluorescent al nucleotidei incorporate, iar identificarea nucleotidei se face corespunzător cu vopseaua fluorescentă.

Performanța metodei de secvențiere
Performanța tehnologiei de secvențierea poate fi măsurată în lungimea citirilor și în cantitatea de citiri dintr-un experiment.
Compania Pacific Biosciences a scos pe piață tehnologia de secvențiere SMRT în 2011,
Kitul lansat în 2012 a produs citiri mai lungi de 4,3 kilobaze.
Cea mai mare cantitate de citiri produse în noiembrie 2013 înclude parametrii P5 binding, kitul C3, selecția mărimii BluePippin și PacBio RS II și produce oficial 350 de megabaze pe celulă SMRT.

Vezi si
Secvențierea Sanger

Secvențierea nanopore

Secvențierea Ion Torrent

Referințe

ADN

Secvențiere în timp real a unei singure molecule


Soengas, Portekiz'de Vieira do Minho belediyesine bağlı olan, 2,22 km2 yüzölçümüne sahip, 161 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vieira do Minho

Soengas


فتاوي علي الطنطاوي كناب للشيخ علي الطنطاوي، طبعت أول طبعة في عام 1985 وأُعيد طبعه بعد ذلك أكثر من عشر مرات. يقع هذا الكتاب في 320 صفحة من القَطْع المعتاد (17×24).

قصة الكتاب
جمع هذا الكتابُ طائفةً من الفتاوى التي كانت قد نُشرت في جريدة «الشرق الأوسط» بين أواخر سنة 1982 وأوائل سنة 1984، وقد نحا فيها مؤلفه نحواً جديداً مبتكراً في تبسيط جواب كل مسألة وتبويبه في فقرات مرقَّمة يسهُل فهمهما ويمكن لكل واحد من الناس استيعابها، فلما اجتمع لديه قدر منها قرر أن ينشرها في كتاب منفرد.

أبواب الكتاب
يضم هذا الكتاب مئة وستاً وسبعين مسألة رُتّبت في اثنين وعشرين باباً، وهذه الأبواب -حسب ترتيبها في الكتاب- هي: المنامات والكرامات والجن والأرواح، والقرآن الكريم (ويضم فتاوى في رسم المصحف وترتيبه والحروف المقطعة في أوائل بعض سوره)، والمذاهب (وفيه فتاوى عن نشوئها واختلافها والموقف الصحيح منها)، والإسلام (وفيه مسائل عن معناه وصلاحه لكل الأزمنة وعن معنى الأمانة التي حملها الإنسان، وبحث عن القومية والإسلام)، والصوفية، ومشكلات الشابات المتدينات، وطفل الأنابيب والغناء والصور والتدخين، وتقنين الأحكام الشرعية والحكم بشرع الله، وفتاوى في المال والمعاملات المالية (وهو باب يضم فتاوى عن الشركات المساهمة والبيع بالتقسيط والربا والإيجار وحبس المدين وبعض المسائل المتفرقة الأخرى)، ومشكلات الشباب، وحجاب المرأة ولباسها وزينتها (ويضم مسائل متفرعة عن هذا الموضوع كعمليات التجميل والنمص وثقب آذان البنات والذهب المحلَّق)، والحيض والغسل والرضاع والحضانة والعدة، والزواج والطلاق، والطهارة والنجاسة، والصلاة، والصيام وإثبات دخول رمضان بالحساب، والحج والعمرة، والزكاة وزكاة الفطر، والميراث والوصية الواجبة، والأنبياء والصحابة، وأسئلة لغوية وأسئلة عن أحاديث وأدعية، وأخيراً موضوعات متنوعة (وهو باب يضم ما لم يمكن تصنيفه في أي من الأبواب السابقة؛ مثل محبة الله ومخافته، والزهد في الدنيا، وثواب من يعمل الخير من غير المسلمين، والقتل الخطأ، وغسل الشهيد، وبر الأم، والاحتفال بعيد الأم، وتبني اللقيط، وإسقاط الجنين لغرض طبي، والتصفيق للخطيب، وزيارة القبور، وقتل الكلاب الضالة). وقد تفاوتت هذه الأبواب في سعتها وكثرة ما فيها من فتاوى، ولعل أطولها -كما سيتوقع كثير من القراء- هي أبواب «الزواج والطلاق» و«الصلاة» و«الصيام» و«الحج»، وهي الموضوعات التي يكثر عنها السؤال غالباً.

انظر أيضا
 فتاوى علي الطنطاوي (الجزء الثاني)

وصلات خارجية
موقع علي الطنطاوي

فتاوى
كتب 1985
كتب علي الطنطاوي
كتب فقه

فتاوى علي الطنطاوي (كتاب)


Curlew River — A Parable for Church Performance, Op. 71 es la primera de las tres parábolas para iglesia con música de Benjamin Britten y libreto en inglés de William Plomer, que a su vez estaba basado en una obra de teatro noh, Sumidagawa (río Sumida), de Juro Motomasa (1395–1431), que Britten vio durante una visita a Japón y el Extremo Oriente a principios del año 1956.  Más allá del material dramático original noh, Britten incorporó elementos del tratamiento noh del tiempo teatral en su composición.

El libreto es obra de William Plomer, quien tradujo la ambientación del original a una parábola cristiana, ambientada a principios de los tiempos medievales cerca del Curlew River, un ficticio río Curlew, en Los Fens de East Anglia.  La acción se centra en la Mujer loca - una marginada social.  Este tema es común a la mayor parte de las obras dramáticas de Britten: Peter Grimes, Billy Budd, Otra vuelta de tuerca y Owen Wingrave todas se centran en un protaginista marginado.

Curlew River marcó un distanciamiento en su estilo para la mayor parte de la vida creativa del compositor, señalando el camino hacia Owen Wingrave, Muerte en Venecia y el Tercer cuarteto de cuerdas.

Bajo la dirección de Colin Graham, la obra se estrenó el 13 de junio de 1964 en Orford Church, Suffolk, Inglaterra, por el English Opera Group. El elenco original incluyó a cantantes habituales de Britten como Peter Pears y Bryan Drake.

Curlew River se representa poco; en las estadísticas de Operabase aparece la n.º 207 de las óperas representadas en 2005-2010, siendo la 24.ª en el Reino Unido y la novena de Britten, con 13 representaciones en el período.

Personajes

Argumento
La historia se narra a través de cuatro personajes principales quienes, en el estilo del teatro noh, todos están representados por cantantes masculinos: el Abad (que actúa como un narrador), la Mujer loca, el Barquero y el Viajero. Un coro es proporcionado por ocho peregrinos.

Curlew River se abre, como hacen las otras dos parábolas de iglesia, con un himno procesional, al himno Te lucis ante terminum (Ante Ti antes de que termine el día), en la que todos los intérpretes, incluyendo los músicos, entran en la zona de representación y toman sus lugares.  A una señal del órgano, el Abad, que actúa como narrador, presenta el "misterio".  Le sigue una ceremonia pausada con majestuoso acompañamiento instrumental, después de lo cual comienza la obra.

La Mujer Loca y el Viajero desean cruzar el río Curlew en el bote del Barquero. Después de presentarse brevemente, la Mujer loca explica su búsqueda: está buscando a su hijo que ha desaparecido hacía un año. Aunque el Barquero al principio es inicialmente reacio a llevar a la Mujer loca, los otros personajes tienen lástima de ella y convencen al Barquero para que la lleve. Mientras cruza a la Mujer loca y al Viajero, cuenta la historia de un niño que, hace un año, llegó a la zona con un cruel dueño que lo secuestró de su casa cerca de las Black Mountains (que es de donde procede la Mujer Loca). El niño estaba enfermo, y fue abandonado por su dueño cerca del río. Aunque los lugareños lo cuidaron, murió. El Barquero recuerda las palabras del niño:

Sé que estoy muriendo... Por favor, enterradme aquí, junto al sendero que va a esta capilla. Luego, si los viajeros de mi querido país pasan por aquí, sus sombras caerán sobre mi tumba, y plantad un tejo en recuerdo mío.

La gente del río cree que la tumba del niño es sagrada, que:

...allí hay alguna gracia especial, que cura la enfermedad del cuerpo y del alma

Mientras el Barquero narra esta historia, queda claro que el niño muerto que murió hace un año es el hijo de la Mujer loca. Destrozada al saber esto, se une al resto del elenco en alabanza junto a la tumba del niño. En el momento climático cuando todos los hombres cantan juntos, la voz del niño (un tiple) se oye haciendo eco, y su espíritu aparece por encima de la tumba para asegurar a su madre:

Ve en paz, madre. Los muertos se alzarán, y en ese día bendito, nos encontraremos en el cielo

En este punto, la Mujer loca es redimida y desaparece su locura.  Britten representa el momento con la Mujer loca lanzando un alegre "Amen", cuya nota final pasa a un unísono largamente dilatado con todo el elenco - una señal de regreso y aceptación.

Aquí vuelve la ceremonia musical, como al comienzo y los intérpretes vuelven a sus ropas normales. El Abad reitera la moral y despide a la audiencia.  Todo el elenco entonces vuelve a la misma canción sencilla con la que empezó la obra.

Música
En la interpretación del estreno entre los instrumentalistas estuvieron el flautista Richard Adeney, el intérprete de trompa Neill Sanders, el violinista Cecil Aronowitz, Stuart Knussen (doble bajo), el arpista Osian Ellis, el organista Philip Ledger y el percusionista James Blades.

Los cantantes están acompañados por un grupo pequeño de instrumentalistas, vestidos como hermanos laicos. La obra está pensada para:

 Flauta (doble piccolo)
 Trompa
 Viola
 Doble bajo
 Arpa
 Percusión (5 pequeños tambores sin afinar, 5 campanillas, 1 gran gong afinado)
 Órgano de cámara

Inusualmente, no hay director en la obra: en lugar de ello, los intérpretes instrumentalistas se guían entre ellos, los lugares en que el instrumento va a liderar queda marcado en la partitura. La falta de un director permitió a Britten dispensar con un tempo universal, los intérpretes a menudo en lugar de ello tocando en dos grupos o más separados con tempi diferentes, comparables al sonido de la música de un conjunto Nobayashi en las obras de teatro noh. Esto lleva a otro truco de notas inusual, el "Curlew sign", que se usa para volver a sincronizar grupos previamente separados de músicos instruyendo a uno para sostener o repetir notas "ad lib"hasta que un momento dado se ha alcanzado en la música de otro grupo. La parte de arpa está intensamente influido por la música para koto y la parte de órgano de cámara representa un amplio uso de ramos tonales, que derivan del the shō, un antiguo órgano de boca japonés usado en la música de corte gagaku. Britten se había familiarizado con este instrumento mientras estuvo dos semanas en Japón en febrero de 1956.

La técnica compositiva principal de Britten en Curlew River es heterofonía, que usa hasta un efecto dramático extraordinario. Afecta a todos los aspectos de la composición de la obra, con texturas derivadas de emparejamientos cortos y decorativos, o largas capas de melodía desincronizadas. Debe señalarse que la sencilla canción inaugural ('Te lucis ante terminum') sugiere muchas de las formas melódicas a través de la parábola.

Como en muchas otras obras dramáticas de Britten, los instrumentos individuales se usan para simbolizar a personajes en particular. En Curlew River, la flauta y la trompa se usan de la manera más clara para este propósito, simbolizando a la Mujer loca y el Barquero, respectivamente. Con una orquesta tan pequeña, Britten no usa los "mundos de sonido" que son claramente demostrados en su Réquiem de guerra y El sueño de una noche de verano, ni el cambio dramático en timbre orquestal (con la entrada de la celesta) que acompaña las apariciones de Quint en Otra vuelta de tuerca o Tadzio en Muerte en Venecia.

Grabaciones
El propio Britten y Viola Tunnard supervisaron la primera grabación comercial de la obra, para Decca (Decca SET 301), con los siguientes cantantes:
 Mujer loca: Peter Pears
 Barquero: John Shirley-Quirk
 Abad: Harold Blackburn
 Viajero: Bryan Drake
 Voz del espíritu: Bruce Webb
 Los peregrinos: Edmund Bohan, Edgar Boniface, Patrick Healy, Michael Kehoe, Peter Leeming, William McKinney, David Reed, Gerald Stern, Robert Tasman

Fuente:  Grabaciones de Curlew River en operadis-opera-discography.org.uk

"Cat:" se refiere al número de catáloga del sello discográfico.

Nots y referencias
Notas

Fuentes
 Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, Nueva York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-14-029312-4
 Warrack, John y West, Ewan, The Oxford Dictionary of Opera Nueva York: OUP: 1992 ISBN 0-19-869164-5
Licencia

Enlaces externos

 Página de Britten, Universidad de Stanford
 Notas del programa y análisis musical de Christopher Hossfeld
 YouTube: Sumidagawa, extractos de la obra no, Teatro Nacional No (国立能楽堂) en Shibuya, Tokio, Biblioteca digital Bunka, 7 de julio de 2004 (en japonés)

Óperas de Benjamin Britten
Óperas en inglés
Óperas de 1964
Óperas estrenadas en Orford

Curlew River


Le cheval en Ukraine est présent depuis les premiers temps de sa domestication, au Néolithique du fait de la culture de Sredny Stog et de la culture de Botaï. L'Ukraine fait partie des territoires historiques qui ont hébergé le cheval sauvage Tarpan, à l'origine de toutes les races domestiques modernes. Des haras d'État sont créés puis gérés à l'époque russe et soviétique, notamment le haras de Derkul et le haras de Strelets.

L'élevage a principalement pour objectifs le travail, le sport, la viande et le lait. L'Ukraine élève trois races de chevaux natives que sont le Selle ukrainien, le Novoalexandrovsk et le Huçul, ainsi que de nombreuses races d'origine étrangère, notamment russes et allemandes.

La population chevaline connaît une nette diminution au début du . Dans le sud du pays, l'élevage des chevaux est désormais contraint par le réchauffement climatique.

Histoire
L'Ukraine fait partie des territoires où la domestication du cheval est présumée avoir eu lieu, notamment en raison de preuves de son utilisation parmi la culture de Sredny Stog et la culture de Botaï, à Dereivka. Elle a longtemps été tenue pour le foyer de la domestication originelle du cheval, avant que de nouvelles découvertes ne re-situent cette domestication entre le Don et la Volga (Russie).

Le hameau de , près de la rivière Derkul, est choisi par l'impératrice de Russie Catherine II pour y créer le haras de Derkul le .

Le dernier Tarpan sauvage connu est tué sur le territoire ukrainien en 1851 ou en 1898. À l'époque soviétique, l'Ukraine héberge des haras nationaux dans lesquels des races spécifiques sont créées, notamment le Strelets au haras de Strelets.

Au début des années 1990, l'Ukraine compte  recensés. Le cheval de Przewalski est introduit dans la zone d'exclusion de Tchernobyl en 1998, 19 chevaux domestiques appartenant à des paysans locaux y vivant déjà à la même époque. D'après CAB International, la population de chevaux d'Ukraine a diminué de moitié entre le milieu des années 1990 et le milieu des années 2010. En 2001,  sont comptabilisées, pour  en 2007.

D'importants changements dans l'élevage du cheval surviennent entre 2002 et 2019, à travers la création et l'élimination d'élevage de races Boudienny, Trait russe et Trotteur français. En 2019, le nombre de juments des races Novoalexandrovsk, Trotteur Orlov, Trotteur russe, Trakehner, Selle ukrainien et Pur-sang a considérablement diminué, seul le Hanovrien connaissant une expansion.

Dans le cadre de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022, deux étalons de renommée internationale qui étaient bloqués à l'intérieur du Pays au haras de Zhashkov, Cornet Obolensky et Comme il faut, sont évacués vers la Pologne.

Pratiques et usages
En Ukraine, le cheval est élevé pour sa force de travail, pour les sports équestres, mais aussi comme source de produits alimentaires tels que la viande et le lait.

L'Ukraine est présente sur les compétitions de saut d'obstacles au niveau international.

Élevage
Au début des années 1990, l'Ukraine compte 11 haras nationaux.

Le réchauffement climatique a des effets sur l'élevage du cheval dans le sud de l'Ukraine, en raison des menaces pesant sur les terrains de pâturage, rendant l'élevage fortement dépendant de la météorologie.

Races élevées

La base de données DAD-IS répertorie (en 2022) 21 races de chevaux élevées actuellement ou historiquement en Ukraine. Trois races natives subsistent toujours : le Novoalexandrovsk, le Selle ukrainien et le Huçul (nommé Gutsul en ukrainien), une race transfrontière présente dans une grande partie de l'Europe centrale et orientale. Les races les plus fréquemment rencontrées sont le Selle ukrainien, le Pur-sang, le Trotteur ruse, le Trotteur Orlov, le Novoalexandrovsk et le Pur-sang.

Les autres races de chevaux élevées en Ukraine sont principalement importées de l'Allemagne et de la Russie. Ainsi, l'Ukraine élève le Trotteur américain, le Trotteur Orlov, le Trotteur russe, le Trotteur français, le Hanovrien (en très faibles nombres), le Trakehner, le Westphalien, le Pur-sang, l'Arabe, le Boudienny, le Shetland, le Haflinger, le Letton, le Tori et le Trait russe. Aucune information n'est disponible dans les registres d'État en 2019 concernant les races Huçul, Tori, ainsi que le Shetland, ce qui peut être interprété comme une disparition de ces troupeaux d'élevage.

Les races locales éteintes sont au nombre de quatre : le Tarpan, le Nogaï (cheval cosaque autrefois présent dans le sud du pays), l'Allemand de Bessarabie et le Strelets.

Le cheval de Przewalski s'est répandu dans la zone d'exclusion de Tchernobyl, où les bâtiments abandonnés peuvent éventuellement lui servir d'abri.

Maladies et parasitage
Les chevaux élevés en Ukraine centrale peuvent être parasités par des vers nématodes, et en particulier par des strongles.

L'Ukraine est l'un des foyers de la fièvre du Nil occidental, un virus transmit aux chevaux par les moustiques, présent depuis les années 1990. La première analyse épidémiologique menée à ce sujet, datée de 2013, montre que le virus circule dans la majorité des régions du pays, avec une prévalence globale de 13,5 % d'infections.

Culture

Le cheval est très présent dans les contes et légendes d'Ukraine.

La vie mouvementée d'Ivan Mazepa, attaché nu sur un cheval sauvage qui doit le ramener dans sa patrie en Ukraine, est une source d'inspiration pour le mouvement romantique européen au  sur la base d'un récit de Voltaire, inspirant entre autres Victor Hugo, Lord Byron, Horace Vernet et Théodore Géricault.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Monde équestre en Ukraine

Cheval en Ukraine


The frenulum of labia minora (fourchette or posterior commissure of the labia minora) is a frenulum where the labia minora meet posteriorly.

Pathology
The fourchette may be torn during delivery due to the sudden stretching of the vulval orifice, or during copulation.  To prevent this tearing in a haphazard manner, obstetricians and, less frequently, midwives may perform an episiotomy, which is a deliberate cut made in the perineum starting from the fourchette and continuing back along the perineum toward the anus. Sometimes this surgical cut may extend to involve the perineal body and thus reduce anal sphincter function. Thus some obstetricians have opted to perform a posterior-lateral cut in the perineum to prevent this potential complication from occurring.

The fourchette may also be torn in acts of violence wherein forced entry occurs such as rape. When the fourchette is torn, the bleeding which ensues sometimes requires surgical suturing for containment.

Etymology
The fourchette is named with the French word for "fork" or "wishbone", owing to its shape. (See frenulum for its etymology.)

See also
 Clitoral frenulum
 Fourchette piercing
 Perineal tear classification

References

External links

Sexual anatomy
Mammal female reproductive system

Frenulum of labia minora


Spider-Punk ou Punk-Aranha é um personagem fictício criado por Dan Slott e Olivier Coipel, fazendo parte dos quadrinhos da Marvel Comics. Ele é uma variação do multiverso do Homem-Aranha e de Hobie Brown, amigo de Peter Parker no universo 616, existindo na Terra 138.

Hobie estreou nos quadrinhos durante a saga do Spider-Verse e estrelou sua minissérie solo publicada inicialmente em 2022.

Aparência
Essa versão do Homem-Aranha possui um visual bastante similar a sua contraparte original, porém usando uma jaqueta azul de mangas rasgadas e um tênis amarelo ao invés das clássicas botas vermelhas e azuis. Ele ainda possui espinhos nos ombros e na cabeça, remetendo ao visual punk do século 20. A ideia original de Olivier Copiel era que o personagem fosse uma representação do "Homem-Aranha britânico", mas a ideia foi rejeitada por Dan Slott, que ainda quis reaproveitar o visual do personagem e lhe dar uma "característica punk".

Em outras mídias

Cinema
Fez sua estreia nos cinemas no filme Spider-Man: Across the Spider-Verse, com a voz de Daniel Kaluuya.

Séries
Hobie aparece na série animada Ultimate Spider-Man, no episódio "Retorno ao Aranha-Verso, Parte 4", sendo dublado por Drake Bell.

Video-games

 Spider-Punk foi um personagem jogável no game Spider-Man Unlimited, lançado para mobile.
 Spider-Punk é um personagem jogável em MARVEL Strike Force, lançado para mobile.
 O uniforme do Spider-Punk pode ser obtido em Spider-Man, lançado para PS4, Xbox One, PS5, Xbox Series X e PC.

Referências

Personagens da Marvel Comics
Personagens da Marvel Comics por característica ou habilidade sobre-humana
Homem-Aranha
Afro-americanos fictícios
Super-heróis afro-americanos

Spider-Punk


José Carlos Silvério, mais conhecido como Zé Carlos (Lavras, 25 de março de 1938 - Santos, 4 de junho de 2007) foi um futebolista brasileiro, que atuava como lateral esquerdo.

Foi apelidado de "Patinho Feio" por Pelé.

Carreira
Estreou no EC Taubaté em 9 de março de 1958, em um amistoso em Pindamonhangaba contra a AA Ferroviária. Como jogador do clube, fez parte da Seleção Paulista de 1959, quando foi Campeão Brasileiro de Seleções. Seu ultimo jogo com a camisa do "Burro da Central" foi em 27 de dezembro de 1959 em partida contra o Jabaquara AC, no Campo do Bosque.

Contratado pelo Santos em 1960, tinha a concorrência de Dalmo e Feijó. Estreou em 27 de março de 1960, em um 0x0 contra o Palmeiras no Estádio do Pacaembu, válido pelo Torneio Rio-São Paulo. A sua primeira temporada, foi o ano em que mais atuou, com 45 jogos disputados.

No ano seguinte disputou 11 jogos, em 1962 disputou 22 jogos, em 1963, apenas 4 jogos. Ainda em 1963, foi emprestado ao Jabaquara, retornando no ano seguinte, quando recebeu passe livre.

Dois anos depois, em 1966, Zé Carlos foi recontratado pelo clube, onde atuou em mais 41 jogos. Pelo clube, disputou 123 jogos e marcou um gol, no dia 20 de março de 1966, quando o Peixe goleou o Vasco da Gama por 5x2. Seu último jogo pelo clube foi no dia 19 de dezembro de 1966, quando o Santos derrotou a Prudentina por 3x0 na Vila Belmiro, em jogo válido pelo Campeonato Paulista.

Na temporada seguinte, transferiu-se para o XV de Piracicaba, onde atuou em 1967 e 1968, e encerrou sua carreira na Portuguesa Santista.

Se aposentou como motorista de ônibus da CSTC. Morreu na Beneficência Portuguesa de Santos, em 2007, aos 69 anos, vítima de parada cardíaca.

Referências

Naturais de Lavras
Nascidos em 1938
Mortos em 2007
Futebolistas do Santos Futebol Clube
Futebolistas do Esporte Clube Taubaté
Futebolistas do Jabaquara Atlético Clube
Futebolistas da Associação Atlética Portuguesa
Futebolistas do Esporte Clube XV de Novembro (Piracicaba)

José Carlos Silvério


A toy soldier is a miniature figurine that represents a soldier.

Toy soldier(s) may also refer to:

Books
 The Toy Soldier, collection of poetry by F. D. Reeve
 Toy Soldiers (novel), a novel by Paul Leonard based on the Dr. Who science fiction television series

Film and television

Film
 Toy Soldiers (1984 film), an action film in which students vacationing in Central America are held hostage by terrorists
 Toy Soldiers (1991 film), an action/drama film in which terrorists take a school hostage
 Toy Soldiers (2010 film), a British documentary film
 The Toy Soldiers, a 2014 American drama film

TV
 "Toy Soldiers", an episode of the science fiction television show Space: Above and Beyond
 "Toy Soldiers", an episode of Painkiller Jane
 "The Toy Soldier", an episode of Bonanza

Games
 Toy Soldiers (video game), an action-strategy video game by Signal Studios released on Xbox Live Arcade in 2010
 Toy Soldiers: Cold War, a 2012 multiplayer action-strategy video game sequel to Toy Soldiers
 Toy Soldiers: War Chest, the third video game of the series.

Music
 Toy Soldiers (band), an indie rock band from Philadelphia, Pennsylvania
 "Toy Soldier", an Irish electropop trio formed in Cork City in 2010
 "Toy Soldier", a term given to members of the Army of Toy Soldiers (formerly the fan club of musician Dr. Steel)

Songs
 "Toy Soldier", a single by Frankie Valli & the Four Seasons, Crewe and Gaudio The Four Seasons discography, 1965
 "Toy Soldier", a Britney Spears song featured on her 2007 studio album, Blackout
 "Toy Soldiers" (song), a 1988 song by Martika
 "Like Toy Soldiers", a 2004 Eminem song that sampled Martika's song
 "My Toy Soldier", a 50 Cent song from his 2005 studio album, The Massacre

See also
Small Soldiers, a 1998 movie about action figures
Small Soldiers (soundtrack)
Small Soldiers (video game)

Toy soldier (disambiguation)


Guillermo Pérez Chacón mejor conocido como Guilo Pérez (3 de agosto de 1926 - Santo Domingo, 9 de marzo de 2014) fue un pintor dominicano. Realizó más de setenta exposiciones en general, de las cuales treinta fueron individuales dentro y fuera de su país, y a la vez participó en exposiciones colectivas internacionales.

Biografía
Fue nombrado profesor y se estableció en Santo Domingo, hasta 1955 donde inició una serie de exposiciones, tanto individuales como colectivas.
Además se desempeñó como presidente del Colegio Dominicano de Artistas Plásticos, y fue director de la Escuela de Bellas Artes de La Vega y la Escuela de Bellas Artes de Santo Domingo.

Guillo Pérez murió en Santo Domingo el 9 de marzo de 2014 debido a complicaciones de salud.

Estilo
Pérez prefería el óleo sobre tela, y utilizaba espátula para lograr fuertes empastes. Su estilo se basaba en el expresionismo abstracto.

Trabajaba en un estilo más estructurado, ordenando en la tela símbolos reconocibles. Dentro de sus obras se trataban temas como monumentos coloniales, marinas, figuras, paisajes, flores, hojas de plátanos y gallos; sus temas de los ingenios (carretas, bueyes y caseríos) permiten una visualidad contemplativa y poética de impresionante luminosidad del ambiente.

Es considerado uno de los más prolíficos e importantes artistas del lienzo en la República Dominicana, junto a Yoryi Morel, Cándido Bidó, Ramón Oviedo, Darío Suro y Fernando Ureña Rib.

Obras
Autorretrato – 1981
Búho - 1990-1991
Cañonazo de la Restauración – 2000
Acontecimiento – 2002
Ciudad – 2002
Estampida – 2002
Intensidad – 2002
Momento – 2002
Carreta – 2010
Flores – 2010

Galería

Referencias

Enlaces externos
Galería Guillo Pérez
Falleció el destacado pintor dominicano Guillo Pérez

Pintores de la República Dominicana del siglo XX
Profesores de República Dominicana
Pintores del Expresionismo abstracto
Nacidos en la provincia Espaillat
es el abuelo de  mi maestra

Guillo Pérez


Store Kirkestræde er en gade i Indre By i København mellem Nikolaj Plads og Højbro Plads. Gaden er opkaldt efter den tidligere Nikolaj Kirke, nu Nikolaj Kunsthal, som den fører hen til.

Oprindeligt udgjorde Store Kirkestræde og den parallelle Østergade et bredt torv i forlængelse af Amagertorv, men i 1400-tallet blev de til selvstændige gader. I 1400- og 1500-tallet var Store Kirkestræde og den parallelle Lille Kirkestræde kendt under forskellige varianter af "det stræde som man går af Amagertorv og til sankt Nikolaj kirke" og "det lille stræder som løber fra Amagertorv og op til sankt Nikolaj Kirke". I 1601 kaldes gaden "det store sankt Nikolaj kirkestræde". I 1643 ses begyndelsen til det nuværende navn i formen "Storkierchestræde".

Bygninger

Det er kun bygningerne på den sydlige side, der har adresse til gaden. Den trefløjede rødstensejendom Store Kirkestræde 1 / Nikolaj Plads 26 / Lille Kirkestræde 2 blev opført i 1901-1902 for I. Chr. Petersens Papirhandel efter tegninger af Caspar Leuning Borch og Philip Smidth. Hjørnet af Store Kirkestræde og Nikolaj Plads er fremstående med et søjlerelief omkring indgangen til den stadig eksisterende papirhandel. En mindeplade på siden mod Nikolaj Plads fortæller, at ejendommen hedder Hvælvingen efter en gade, der nu er indgået i pladsen.

Den hvidkalkede naboejendom Warburgs Hus i Store Kirkestræde 3 / Højbro Plads 3 er et århundred ældre. Den blev opført 1798-1799 for købmanden og strømpefabrikanten Aron Leon Warburg. På siden mod Store Kirkestræde er der en indskrift med teksten "Warburgs Hus gjenopført 1798", så den har tilsyneladende erstattet en ejendom af samme navn, der er gået til ved Københavns Brand 1795. Den nuværende bygning blev fredet i 1964. Blandt bygningens tidligere beboere var organisten og komponisten C.E.F. Weyse, der boede her fra 1804 til 1814. I dag ligger værtshuset Toga Vinstue, der ofte besøges af politikere og politisk interesserede, i stueetagen mod Store Kirkestræde. I etagerne over stuen er de tidligere beboelseslejemål i dag lavet om til erhvervslejemål.

På den nordlige side ligger der et gult treetages hjørnehus med adressen Nikolaj Plads 24. Den blev opført for J.N. Schwartzacker i 1796-1797. I forlængelse af det ligger et gråt treetages forhus langs med Store Kirkestræde. Det blev opført i 1796-1797 for fiskehandler Ib C. Pinvig, der også stod bag en tilstødende ejendom bagtil på Østergade 59. På de to huse mod Store Kirkestræde er der malet en lang frise i stueetagen med kendte steder fra rundt om i verdenen. Her ses for eksempel Paris med Eiffeltårnet, Egypten med pyramiderne og Operahuset i Sydney. København med Rundetårn ses også.

Ved Højbro Plads ligger forretningsejendommen Højbrohus med adressen Østergade 61. Den blev opført efter tegninger af Richard Bergmann i 1896. Den er holdt i renæssancestil med karnapper og små tårne med spir, især på hovedfacaden på Nikolaj Plads hvor de øverste dele dog er ren kulisse. Siden mod Store Kirkestræde er knap så imponerende, idet der er et længere indhak i bygningen over stueetagen, hvilket har givet plads til en terrasse udfor førstesalen.

Eksterne henvisninger

 Store Kirkestræde på Indenforvoldene.dk

Noter

Gader i Indre By (København)

Store Kirkestræde


Simon Plouffe (born June 11, 1956) is a mathematician who discovered the Bailey–Borwein–Plouffe formula (BBP algorithm) which permits the computation of the nth binary digit of π, in 1995. His other 2022 formula allows extracting the nth digit of  in decimal. He was born in Saint-Jovite, Quebec.

He co-authored The Encyclopedia of Integer Sequences, made into the website On-Line Encyclopedia of Integer Sequences dedicated to integer sequences later in 1995. In 1975, Plouffe broke the world record for memorizing digits of π by reciting 4096 digits, a record which stood until 1977.

See also
Fabrice Bellard, who discovered in 1997 a faster formula to compute pi.
PiHex

Notes

External links

 Plouffe website (in French)

 N. J. A. Sloane and S. Plouffe, The Encyclopedia of Integer Sequences, Academic Press, San Diego, 1995, 587 pp. .

1956 births
Living people
Canadian mathematicians
French Quebecers
People from Laurentides

Simon Plouffe


An Chrysopogon elongatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Brown, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Bentham. An Chrysopogon elongatus in nahilalakip ha genus nga Chrysopogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chrysopogon (Poaceae)

Chrysopogon elongatus


Morazzone ist eine norditalienische Gemeinde (comune) in der Provinz Varese in der Lombardei.

Geographie
Die Gemeinde liegt etwa 5 Kilometer südlich von Varese an der Tenore und am Torrente Arno; Morazzone bedeckt eine Fläche von 5,48 km². Zu Morazzone gehören die Fraktionen Centro storico, Roccolo, Roncaccio, Mezzanella, Pagliate und Cuffia. Die Nachbargemeinden sind Brunello, Caronno Varesino, Castiglione Olona, Castronno, Gazzada Schianno, Gornate-Olona und Lozza.

Geschichte
Der Ort Morazzone gewann an Bedeutung, als er Ende des 12. Jahrhunderts eine Festung der Stadt Mailand wurde. Morazzone war später an den endlosen Kämpfen zwischen den Visconti und den Torriani beteiligt und verfolgte die Ereignisse um das Kastrum von Castelseprio, das 1287 vom Mailänder Erzbischof Ottone Visconti zerstört wurde.

Innerhalb weniger Jahrzehnte wurde die Lombardei von der spanischen Krone besetzt. Morazzone wurde am 19. August 1647 eingenommen, nachdem die Entscheidung des Königreichs Spanien gefallen war, die freien Länder der Lombardei zu besetzen. Morazzone kehrte nach der instabilen politischen und sozialen Situation der napoleonischen Periode zur Stabilität zurück, als es unter österreichischer Regierung an die Gemeinde Caronno Ghiringhello angeschlossen wurde. Am 26. August 1848 war der Ort Schauplatz bewaffneter Kämpfe zwischen einem kleinen Kontingent von Giuseppe Garibaldi und österreichischen Truppen.

Mit der Gründung der Provinz Varese im Jahr 1927 verließ Morazzone die Provinz Como, zu der es seit 1801 gehört hatte, und wurde Teil der neuen Provinz.

Bevölkerung

 1809 Fusion mit Caronno Ghiringhello

Verkehr
Der Bahnhof Gazzada-Schianno-Morazzone liegt an der Bahnstrecke Gallarate–Varese, allerdings nicht in Morozzone, sondern in der Nachbargemeinde Gazzada Schianno.

Gemeindepartnerschaft
 Wimblington, Cambridgeshire (seit 2007)

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche, 1814–1817 erbaut. Die Dokumente zeigen, dass der Pfarrer Don Francesco Pesenti um 1810 den Bau einer größeren Kirche für notwendig hielt und den Entwurf dem Architekten Simone Cantoni (1739–1818) übergab.
 Oratorium San Giuseppe 1907 wurde neben der linken Seite der Kirche erbaut; im Inneren befinden sich alte Mauern der früheren Kirche aus dem 16. Jahrhundert mit dem Fresko Sant'Ambrogio (16. Jahrhundert), das dem Pier Francesco Mazzucchelli namens Il Morazzone oder der Schule zugeschrieben wird.
 Kirche Santa Maria Madre wurde wahrscheinlich im 15. Jahrhundert auf einer früheren Kapelle erbaut, die mindestens aus dem 13. Jahrhundert stammt, wie die Wandabschnitte zeigen, die bei der jüngsten Restaurierung 1987–1988 ans Licht kamen. Im Inneren befinden sich Votivbilder aus dem 15. und 16. Jahrhundert: Rochus von Montpellier neben einem Krippenfragment (mit dem wertvollen Sank Joseph), einer mit thronenden Madonna mit Kind, den heiligen Antonius der Große (Schutzpatron der Bauern) und den Resten einer Figur eines heiligen Bischofs (Ambrogio?). Ein Überrest einer Kreuzigung wird über die Seitentür getragen. Über den Altären der Apsis und der Kapelle auf der linken Seite befinden sich eine Madonna mit Kind und im Apsis Sant'Antonio Abate.
 Kirche Santa Maria Maddalena (Überreste)
 Glockenturm erbaut zwischen 1582 und 1646 neben der Kirche Sant'Ambrogio. Der Bau dauerte 64 Jahre, da es an Mitteln fehlte, die von den Gläubigen von Morazzone durch ihre Opfergaben aufgebracht worden waren. Die fünf Glocken 1859 von der Gießerei Felice Bizzozero in Varese gegossen worden.
 Geburtshaus Pier Francesco Mazzucchelli
 Denkmal der Schlacht 26. August 1848 zwischen Anhängern Giuseppe Garibaldis und Österreichern.

Persönlichkeiten
 Pier Francesco Mazzucchelli genannt il Morazzone (* 29. Juli 1573; † um 1625), Maler und Freskant

Literatur
 Morazzone (italienisch) auf upel.va.it

Weblinks

 Morazzone (italienisch) auf lombardiabeniculturali.it/ricerca, abgerufen am 15. Dezember 2015
 Morazzone (italienisch) auf tuttitalia.it
 Morazzone (italienisch) auf comuni-italiani.it
 Morazzone (italienisch) auf lombardia.indettaglio.it

Einzelnachweise

Ort in der Lombardei

Morazzone


Jann Sonya McFarlane (born 22 May 1944), Australian politician, was an Australian Labor Party member of the Australian House of Representatives from October 1998 to October 2004, representing the Division of Stirling, Western Australia. She was born in Sydney, and was educated at Macquarie University, Sydney. She was a clerk, secretary, and community worker before entering politics. She was defeated by Liberal candidate Michael Keenan at the 2004 election.

References

1944 births
Living people
Australian Labor Party members of the Parliament of Australia
Members of the Australian House of Representatives for Stirling
Clerks
Women members of the Australian House of Representatives
21st-century Australian politicians
21st-century Australian women politicians
20th-century Australian politicians
20th-century Australian women politicians

Jann McFarlane


Araucaria luxurians er tegund af barrtrjám sem vex í Nýju-Kaledóníu. Það verður um 40 m hátt.

Tilvísanir

Araucaria luxurians


El ascenso de clítico es un tipo de movimiento sintáctico característico del español y otras lenguas romances (aunque difieren entre sí en algunos detalles), por el cual un pronombre personal clítico debe ir obligatoriamente en posición preverbal con las formas personales del verbo (formas finitas) y en posición postverbal con las formas no personales (formas no finitas).

El nombre de "ascenso" se debe a que la explicación más satisfactoria del mismo pasa por suponer que las oraciones con el clítico preverbal son el resultado de un movimiento sintáctico por el cual el clítico pasa de una posición baja en el árbol sintáctico a una posición más alta en el mismo, produciéndose un "ascenso" de su posición en dicha estructura.

Descripción del fenómeno
El español cuenta con estructuras oracionales alternativas para expresar ciertas proposiciones cuya realización como oración solo difiere en la posición del pronombre clítico. Un ejemplo claro de esta libertad del español es el par de oraciones:
(1a) María quiere comprarlo
(1b) María lo quiere comprar
En (1a) el pronombre lo que se refiere el objeto directo de comprar aparece en su "posición natural" como elemento postverbal. Pero el español admite la alternativa (1b) en la que el mismo clítico "asciende" hasta la posición preverbal del verbo finito quiere.

Dado que las dos oraciones tienen el mismo significado está claro que la única diferencia entre ambas es la forma sintáctica.

El "ascenso" del clítico puede extenderse sobre cadenas más largas de verbos como muestra el siguiente ejemplo aún más claro que los ejemplos de (1):
(2a) Intentó volver a verme
(2b) Intentó volverme a ver
(2c) Me intentó volver a ver
En este caso la posición natural es la de (2a) ya que me es en este caso el objeto lógico de ver. Obsérvese que tanto en (2a) como (2b) el clítico aparece en posición postverbal de un infinitivo (forma no finita), pero que en la alternativa (2c) el clítico me al ser adyacente a un verbo finito requiere una posición preverbal. El fenómeno no se limita a los infinitivos sino que también se da como se ha anticipado con otras formas no personales del verbo como los gerundios:
(3a) Estoy mirándote
(3b) Te estoy mirando

Verbos simples
Los ejemplos anteriores muestran casos en que existe opcionalidad aunque con verbos simples dicha opcionalidad no existe en español moderno:
(4a) Compró el libro
(4b) Lo compró
(4c) *Comprólo
En (4a) se muestra que un objeto nominal en una oración sin topicalización el objeto es postverbal. En cambio (4b) muestra que si el objeto es un pronombre clítico obligatoriamente debe ser preverbal. La oración (4c) es agramatical o aberrante en español moderno porque el clítico está en posición postverbal (aunque era perfectamente aceptable en español antiguo). La misma rigidez se observa con las formas no finitas simples:
(5a) No sé si comprar el libro
(5b) No sé si comprarlo
(5c) *No sé si lo comprar
La oración (5a) muestra que un objeto nominal aún con formas no finitas sigue siendo postverbal. En (5b) se observa que puesto que comprar es una forma no finita el clítico lo debe ser postverbal. La oración (5c) es agramatical porque viola el requierimiento de que el clítico que acompaña a la forma no finita simple sea postverbal.

Otras restricciones
En ninguno de los ejemplos anteriores parece existir limitaciones para que el clítico de objeto directo (o indirecto) aparezca en posición preverbal con verbos finitos, es decir, en los ejemplos anteriores el "ascenso" a posición preverbal siempre era posible. Sin embargo, sí existen ciertas restricciones al "ascenso" de clíticos.

 Subordinación y perífrasis. Por ejemplo los clíticos no pueden "ascender" hasta una posición preverbal si el objeto se genera en el interior de una oración subordinada explícita como:
(6a) Quiere que lo sepas
(6b) *Lo quiere que sepas
Tampoco en oraciones subordinadas implícitas introducidas por nexos subordinantes como preposiciones:
(7a) Pensó [en animarlo]
(7b) *Loi [pensó en animar Øi]
Lo anterior no parece cumplirse para algunas expresiones perifrásticas muy comunes:
(8a) Tengo que hacerlo
(8b) Lo tengo que hacer
Tal vez en este caso deban analizarse la perífrasis tener que + V a pesar de su aparente complejidad sintáctica deba analizarse como una unidad léxica fija.

 Posición de la negación. Otra restricción de índole diferente es la presencia de la negación, al parecer el ascenso no es posible cuando entre la posición inicial del clítico y la final existe una negación:
(9a) Pienso no hacerlo
(9b) *Lo piensa no hacer
Si la negación está antepuesta entonces el ascenso sí es posible:
(10a) No piensa hacerlo
(10b) No lo piensa hacer

 Grupos de clíticos. Cuando existe más de un clítico o bien ninguno de ellos o todos ellos deben ascender pero no unos sí y otros no:
(11a) Quiere dárselo
(11b) Se lo quiere dar
(11c) *Lo quiere darse
(11d) *Se quiere darlo

 Verbos de control de objeto. No todos los verbos permiten el ascenso del clítico, los verbos de control de sujeto como en (12a), los verbos modales (12b) y (12c); y los causativos (12d) sí permiten el ascenso pero no los verbos de control de objeto (12e):
(12a) Quiero hacerlo / Lo quiero hacer
(12b) Debe hacerlo / Lo debe hacer
(12c) Puede hacerlo / Lo puede hacer
(12d) Hizo terminarlo / Lo hizo terminar
(12e) Permitió (a Pedro) comprarla / *La permitió (a Pedro) comprar

Explicación
La gramática generativa asume que el proceso de articular una frase va precedido de cierto proceso "generativo" en que una determinada oración experimenta ciertas transformaciones derivativas o más exactamente movimientos sintácticos hasta alcanzar su forma final. En el caso de los clíticos el principio de proyección sitúa los argumentos verbales en ciertas posiciones y posteriormente algunos requerimientos de buena formación obligan o posibilitan los desplazamientos de estos clíticos. En el caso del español los clíticos no pueden ser proclíticos a una forma no finita ni enclíticos a una forma finita.

La explicación pasa por suponer que las formas finitas ocupan una posición precedente al núcleo de un sintagma de tiempo, por lo que el clítico no puede ocupar dicha posición al estar previamente llena y debe pasar a una posición libre (como la posición preverbal de las formas finitas que es un posición inicialmente libre). En el caso de las formas no finitas, estas formas ocupan posiciones dentro del sintagma verbal con la posición preverbal ocupada necesariamente por el sujeto lógico (que siempre será un pronombre implícito PRO) por lo que el clítico sólo puede ocupar la posición postverbal que es la única libre para él. Los dos siguientes esquemas muestran, en oraciones de tipo (1), porqué la presencia del núcleo T del ST impone una posición al clítico con verbos finitos:

Los símbolos hi, hj y hk marcan la posición de las huellas sintácticas dejadas por los elementos que sufren un desplazamiento sintáctico. El término PSD se refiere a los rasgos de pasado.

Algunos autores han propuesto que en oraciones con verbo finito simple el clítico se inserta directamente en posición preverbal siendo una marca de concordancia de objeto como la que existen en ciertas lenguas. En esta propuesta se considera que no existe realmente ningún movimiento sintáctico desde una posición postverbal a otra preverbal. Sin embargo, la hipótesis de que el clítico se genera directamente no explicaría por qué oraciones con cadenas de verbos como (1) o (3) del tipo mostrado en la posición anterior admiten diversos órdenes alternativos (claramente en esos casos no hay inserción directa en la posición preverbal, sino que las tres estructuras parecen derivadas de una estructura primordial mediante cambios sucesivos opcionales).

Referencias

Bibliografía

 Zagona, Karen. The Syntax of Spanish, Cambridge University Press, 2002, pp. 185-90, ISBN 0 521 57684 9

Transformaciones sintácticas
Gramática española

Ascenso de clítico


Puch () is a manufacturing company located in Graz, Austria. The company was founded in 1899 by the industrialist Johann Puch and produced automobiles, bicycles, mopeds, and motorcycles. It was a subsidiary of the large Steyr-Daimler-Puch conglomerate.

History

Foundation

From 1889 Johann Puch (1862–1914) worked as an agent for Humber vehicles and manufacturer of Styria safety bicycles in a small workshop in Graz and in 1890 he founded his first company, Johann Puch & Comp., employing 34 workers. Cyclists like Josef Fischer, winning the first edition of Paris–Roubaix in 1896, popularized Styria bicycles which were even exported to England and France. By 1895, Puch already employed more than 300 workers producing about 6000 bikes a year.

In 1897 Puch left the company after a dispute with his business partners. Two years later he founded the First Styrian Bicycle Factory AG (Erste Steiermärkische Fahrradfabrik AG) in Graz. Puch's company became successful through innovation and quality handicraft, rapidly expanding over time. It soon began producing motorcycles and mopeds.

 The main production plant, later called Einser-Werk, was constructed in the south of Graz, in the district of Puntigam. Production of engines was started in 1901 and cars followed in 1904. In 1906 the production of the two-cylinder Puch Voiturette began and in 1909 a Puch car broke the world high-speed record with 130.4 km/h. In 1910, Puch is known to have produced sedans for members of the Habsburg imperial family.

In 1912 Johann Puch went into retirement and became the company's honorary president. In that year the company employed about 1,100 workers and produced 16,000 bicycles and over 300 motorcycles and cars annually. Puch automobiles were successful at the pre-war Österreichische Alpenfahrt rally and from 1913, the four-cylinder 38 PS (horsepower) Type VIII Alpenwagen was manufactured in Graz. During World War I, Puch became an important vehicle supplier to the Austro-Hungarian Army.

The Puch green and white chequered badge is in the colours of the Steyr town flag and is very similar in concept to the BMW badge, which is in the colours of the Bavarian flag.

Between wars

With the collapse of the Austro-Hungarian empire following the War, the market for automobiles shrank and production was discontinued. However, again in 1919, the new Type XII Alpenwagen was developed.

In 1923 the Italian engineer and FIAT agent Giovanni Marcellino is said to have been sent by the banks to wind up the Puch factory in Graz. Instead of which, within a few weeks he had settled down to live in the town, designing and then producing a new version of the split-single. Taking his inspiration from industrial counter-piston engines, the new engine benefited from the improved breathing of the Italian original, to which he added asymmetric port timing. In 1931 Puch won the German Grand Prix with a supercharged split-single, though in subsequent years the split-singles of DKW did better.

In 1928 the company merged with Austro-Daimler into the new Austro-Daimler-Puchwerke. This company in its turn merged in 1934 with Steyr-Werke AG to form the Steyr-Daimler-Puch conglomerate.

WWII
Like all enterprises of its kind, the Puch production plants had to change to arms production during World War II. The existing capacity was insufficient, therefore a second plant was constructed and opened in 1941 in Thondorf, Graz. In the three original assembly halls, luxury vehicles for the American market were produced.
Steyr-Daimler-Puch is one of the companies known to have benefited from slave labor housed in the Mauthausen-Gusen concentration camp system during World War II. Slaves from the camp were used in a highly profitable system used by 45 engineering and war-effort companies, and amongst them Puch had an underground factory built at Gusen in 1943.

Post-War years

During the period immediately after the war, late 1945 to 1947, the factory was requisitioned and run by the British Army (R.E.M.E.) who used the facilities and what remained of the workforce for the repairing and servicing of British and American military vehicles. In 1949, an assembly cooperation agreement was signed with Fiat in Turin. The 1950s to the mid-1970s saw a sharp increase in production of motorcycles, bicycles and mopeds. Even though Puch was a part of Steyr-Daimler-Puch, it still manufactured products under its own name, as well as for Steyr-Puch and other companies. Puch gave up racing in the 1950s and split-single production ended around 1970.
 1953: Puch launched two new motorcycles, the 125 and 175 SV.
 1954: The very successful MS 50 moped was launched.
 1957: The Puch 500 small car came on the market.
 1958: Production of the Steyr-Puch Haflingers started. 16,657 vehicles are produced in total and exported into 110 countries.
 1966: Sobiesław Zasada wins the European Rally Championship with a 650 TR II.
 1969: The most successful Puch product is launched, Puch Maxi moped, 1.8 million of which are built.
 1970: The cross-country Steyr-Puch vehicle Pinzgauer was launched - production continued until 1999 with over 24,000 built.
 1973: Production of the Fiat 126 with a Puch engine commenced.
 1975: Harry Everts wins the 1975 250 cc motocross world championship for Puch.
 1978: Record-setting year, seeing the production of over 270,000 mopeds and motorcycles as well as 350,000 bicycles.
 1979: A joint-venture with Mercedes-Benz saw Puch building the Mercedes-Benz G-Class in Graz.
 1981: Puch has Speed Unlimited of Wayne, NJ manufacture a BMX line called the Puch Trak Pro.
 1983: A joint-venture with Volkswagen saw the Volkswagen Type 2 (T3)'s engine being built in Graz.
 1983: A joint-venture with Fiat, where Puch designed and built the four-wheel drive mechanics for the Fiat Panda 4x4 Mk1.

Vehicles

Puch scooters
The late 1950s saw strong sales of the Puch 125cc two-stroke single motorscooters, which had three gears shifted from the left twistgrip. These machines developed a reputation for reliability and were popular for daily commuting, providing good weather protection and ease of use. In this role their moderate performance, with a top speed of around 45 mph, was not a problem. Later models had a 150cc engine and foot-operation, giving better performance of 6 hp instead of 5 hp but retaining the three gears.

Puch mopeds

Puch produced the Puch Maxi, Puch Newport, and MK mopeds, which were popular from the late 1970s to early 1980s. In Austria and the Netherlands, Puch mopeds played a big role in the 1960s popular culture. Puch mopeds in Sweden were, and still are, very popular despite the company ceasing production of mopeds in 1985. Many of them were named after US states, notable exceptions include the Maxi and the Monza.

Some of the more popular models were:
 VS50 50 cc 2-speed gearbox
 The Dakota (VZ 50) 50 cc fan-cooled, 3-speed gearbox. In fact, the most popular by far.
 The Florida (MV 50) 50 cc fan-cooled, 3-speed gearbox
 The Alabama (DS 50) 50 cc fan-cooled, 3- or 4-speed gearbox

The oldest mopeds often had a 50 cc fan-cooled engine with a 1- or 2-speeded gearbox (cric-crac) and
newer mopeds had many different (always 50cc) engines such as:
Fan-cooled, 3-speed (Dakota, Dakota 3000, Nevada)
Fan-cooled, 4-speed (Mexico)
Air-cooled, 3-speed (Arizona, Monza M50, Montana, Monza 3C)
Air-cooled, 4-speed (Monza 4-speed)

Puch BMX
Puch began making BMX bikes as early as the 1970s. Many different models appeared including the Challenger, Invader and Trak Pro. A short-lived BMX style moped, the Maxi BMX Special was produced in the mid-70s however proved unpopular. Compared to the company's more successful models very few unmolested examples remain. In 1981 they worked with Speed Unlimited in Wayne, New Jersey to manufacture a line of high end BMX race bikes. Speed Unlimited also made bikes for Hutch and their own brand Thruster. The model they made for Puch was the Trak Pro. In 1981 Puch also began sponsoring BMX racers across the United States. The green, black and white uniform was soon showing up at BMX tracks across America, especially in the Northeast. There is a collection of Puchs at the BMX Museum - Puch Collection.

Puch Maxi

The Maxi is one of Puch's most well known machines along with the Magnum and Newport models. The Puch Maxi is a moped fitted with a single cylinder, 50cc, two stroke engine .

The engine produced around 2 hp and could propel the rider at speeds of 28 mph (48 km/h).

It was started using the pedals which could be engaged and disengaged from the engine via a starting lever so it could be ridden as a normal bicycle.

Later models did not have pedals, and instead were started with a kick start mechanism.

Puch motorcycle marketed as the "Twingle"

Puch is remembered in the US for importing the SGS 250, the first and last split-single seen there. Marketed by Sears in their catalogue as the "Twingle", it was styled much like a BMW of the 1950s and 60s. The layout had been popular in Europe between the wars because it improved scavenging, and hence fuel consumption, a feature considered less important in the US. New models after World War II had an internal re-arrangement which improved piston lubrication, reducing wear on the most vulnerable part of the engine, while an early system of pumping the two-stroke oil, along with the twin spark-plug ignition, greatly improved day-to-day reliability. Despite the racing heritage and performance potential of the split-single engine, this particular Puch model, with a top speed around , was at a disadvantage against the loop-scavenged two-strokes that arrived in the late 1960s. A total of 38,584 of Puch 250 SGS motorcycles were produced between 1953 and 1970.

Puch 500

The Puch 500 was a city car produced by Steyr-Daimler-Puch in Graz under license from Fiat. Based on the Fiat 500, it was manufactured from 1957 until 1975.

Foreign ventures
In 1970 Puch bought a 50% share of Spanish motorcycle and scooter manufacturer Avello located in the city of Gijón in Asturias, in northern Spain. During the following years that plant manufactured models with Puch motors and original frames and later built Puch models.  Over the years, in spite of good sales, the Spanish venture was losing money and in 1983 Suzuki bought 36% from the Spanish owners so the Spanish venture became a Puch-Suzuki venture. In 1988 Suzuki bought all outstanding shares and became sole owner of the Spanish manufacturer.

Legacy

In the late 1980s, the company was being squeezed out by competition. In 1987, a massive restructuring of the company led to the end of the production of two-wheelers in Graz. The company's technical know-how was always better than its marketing and commercial success. The Puch motorcycle company was sold to Piaggio, maker of the Vespa, in 1987 and still produces bikes under the name Puch. When the bicycle division of Piaggio, which also included Bianchi Bicycles was sold to the Swedish Grimaldi Industri group in 1997, Puch became part of Cycleurope. In 2011, Austrian entrepreneur Josef Faber took control of the brand, with the 2012 line of bicycles manufactured by Cycleurope in France.

Steyr-Puch, assembler of four wheel drive vehicles and parts, still exists next to the Piaggio division.

The so-called "Einserwerk", the first production plant, shut down in the early 2000s. The historical assembly-hall was declared a protected industrial monument. When Graz became European Capital of Culture in 2003, a Puch museum was opened in one of the former assembly halls.

Puch sold the entire production line of Puch Maxi Plus to Hero Motors when production ended in Austria. It spawned the Hero Puch that sold extremely well in India from 1988 until the end of 2003 when production ended.

See also

 Maicoletta
 Zündapp Bella

Notes

External links

 Puch bikes
 Johann-Puch-Museum in Graz
 My Austro-Daimler Vent Noir II History of Steyr-Daimler-Puch with emphasis on bicycle production, and refurbishment of an AD bicycle

Car manufacturers of Austria
Moped manufacturers
Motorcycle manufacturers of Austria
Scooter manufacturers
Austrian brands
Grimaldi Industri
Vehicle manufacturing companies established in 1899
1899 establishments in Austria
Cycle manufacturers
Cycling in Austria
Manufacturing companies of Austria
Companies based in Graz

Puch


Algoritmii  formează o  care urmează   care  face la nivel local alegerea optimă pentru fiecare etapă în speranța de a găsi un optim global. În multe probleme, o strategie  produce, în general, o soluție optimă, dar cu toate acestea o euristică  poate produce la nivel local soluții optime care aproximează o soluție optimă globală într-un timp rezonabil.

De exemplu, o strategie  pentru problema comis-voiajorului (care este de mare complexitate computațională) este următoarea euristică: "la fiecare etapă, se vizitează un oraș nevizitat aflat cel mai apropiat de actualul oraș". Această euristică nu găsește neapărat o soluție mai bună, dar se termină într-un număr rezonabil de pași; găsirea unei soluții optime necesită de obicei nejustificat de mulți pași. În optimizarea matematică, algoritmii  rezolvă  cu proprietăți de .

Detalii
În general, algoritmii  au cinci componente:
 O mulțime de candidați, din care se creează o soluție
 Funcția de selecție, care alege cel mai bun candidat pentru a fi adăugat la soluție
 O funcție de fezabilitate, care este folosită pentru a determina dacă un candidat poate fi utilizat pentru a contribui la o soluție
 O funcție obiectiv, care atribuie o valoare unei soluții sau unei soluții parțiale, și
 O funcție de soluție, care va indica atunci când s-a descoperit o soluție completă
Algoritmii  produc soluții bune la unele , dar nu la altele. Cele mai multe probleme la care funcționează vor avea două proprietăți:
 Proprietatea alegerii
 Putem face orice alegere pare mai bună pe moment și apoi se pot rezolva subproblemele care apar mai târziu. Alegerea făcută de către un algoritm  poate depinde de alegerile făcute până atunci, dar nu de viitoarele alegeri sau de toate soluțiile subproblemelor. El face iterativ o alegere  după alta, reducând fiecare problemă dată într-una mai mică. Cu alte cuvinte, un algoritm greedy nu își reconsideră alegerile. Aceasta este principala diferență față de , care este exhaustivă găsește garantat soluția.
După fiecare etapă, programarea dinamică ia decizii pe baza tuturor deciziilor luate în etapa anterioară, și poate reconsidera calea găsită în etapa algoritmică anterioară.
 Substructură optimă
 "O problemă prezintă  dacă o soluție optimă a problemei conține soluții optime pentru subprobleme".

Cazurile de eșec
Pentru multe alte probleme, algoritmii  nu reușesc să producă soluția optimă, și poate chiar produce cea mai proastă soluție. Un exemplu este problema comis-voiajorului de mai sus: pentru orice număr de orașe, există o atribuire de distanțe între orașe pentru care euristica celui mai apropiat vecin cel mai rău ciclu posibil.

Tipuri
Algoritmii  pot fi caracterizați ca având "viziune scurtă", și "nerecuperabili". Aceștia sunt ideali doar pentru probleme care au "substructură optima". În ciuda acestui fapt, pentru multe probleme simple (de exemplu, problema restului de bani), cei mai potriviți algoritmi sunt algoritmii . Algoritmii  pot fi folosiți ca algoritmi de selecție pentru a prioritiza opțiuni într-o căutare, sau într-un algioritm . Există câteva variante de algoritm greedy:
 Algoritmi  puri
 Algoritmi  ortogonali
 Algoritmi  relaxați

Aplicații
Algoritmii  dau greș în găsirea soluției optime globale mai ales pentru că nu operează exhaustiv pe toate datele. Ei își pot lua angajamente pentru anumite alegeri prea devreme, ceea ce îi împiedică să găsească cele mai bune soluții globale mai târziu. De exemplu, toți algoritmii  de colorare pentru problema colorării grafurilor și pentru toate celelalte probleme NP-complete nu găsesc în mod consistent soluții optime. Cu toate acestea, ele sunt utile, deoarece acestea fac rapid alegeri și de multe ori dau aproximări bune ale soluției optime.

Dacă se poate demonstra că un algoritm greedy dă randament global optim pentru o anumită clasă de probleme, de obicei, acesta devine metoda aleasă, pentru că este mai rapid decât alte metode de optimizare ca . Exemple de astfel de algoritmi greedy sunt algoritmul lui Kruskal și algoritmul lui Prim pentru găsirea arborilor minimi de acoperire, și algoritmul pentru găsirea  optimi.

Teoria , și teoria mai generală a , oferă clase întregi de astfel de algoritmi.

Algoritmii Greedy apar și în rutarea rețelelor. Folosind rutarea , un mesaj este transmis nodului vecin care este "cel mai apropiat" de destinație. Noțiunea de locație a unui nod (și, prin urmare, de "apropiere") poate fi determinată de localizarea fizică, ca în  utilizată de către . Locația poate fi și o construcție complet artificială, ca în  și în .

Exemple
  este caracteristică pentru această clasă de probleme, unde obiectivul este de a alege numărul maxim de activități care nu intră în conflict unele cu altele.
 În jocul  de pe computerele Macintosh, obiectivul este de a colecta cristale, într-un mod similar cu problema comis-voiajorului. Jocul are un modul demo, unde programul folosește un algoritm  pentru a merge la fiecare cristal. Inteligența artificială nu ține cont de obstacole, astfel încât modul demo de multe ori se termină repede.
  este un exemplu de algoritm  aplicat aproximării semnalelor.
 Un algoritm  găsește soluția optimă pentru  de găsire a trei cercuri disjuncte într-un anumit triunghi care să maximizeze suprafața totală a cercurilor; se presupune că același algoritm  este optim pentru orice număr de cercuri.
 Un algoritm  este folosit pentru a construi un arbore Huffman în  unde găsește o soluție optimă.
 În , algoritmii  sunt frecvent utilizați, deși nu garantează găsirea soluției optime.

Note

Bibliografie
  (Cormen, Leiserson, Rivest) 1990, Capitolul 17 "Greedy Algorithms" p.  329.
 Introduction to Algorithms (Cormen, Leiserson, Rivest, și Stein) 2001, Capitolul 16 "Greedy Algorithms".
 G. Gutin, A. Yeo și A. Zverovich,  Traveling salesman should not be greedy: domination analysis of greedy-type heuristics for the TSP. Discrete Applied Mathematics 117 (2002), 81-86.
 J. Bang-Jensen, G. Gutin și A. Yeo,  When the greedy algorithm fails. Discrete Optimization 1 (2004), 121-127.
 G. Bendall și F. Margot, Greedy Type Resistance of Combinatorial Problems, Discrete Optimization 3 (2006), 288-298.

Legături externe

 Greedy coin în Python exemplu de Noah Gift.

Algoritmi

Algoritm greedy


Duolingo este un site web și o aplicație gratuită dedicată învățării limbilor străine. Duolingo oferă mai mult de 40 de cursuri diferite în 23 de limbi. Aplicația este disponibilă pe platformele iOS, Android și Windows 8 și 10, numărând peste 200 de milioane de utilizatori înregistrați din toată lumea. Site-ul conține și o platformă de traducere a textelor (prin crowdsourcing) și un "centru" de evaluare a competențelor lingvistice.

Istoric
Proiectul  a fost intemeiat de către profesorul Luis von Ahn la Universitate Carnegie Mellon din Pittsburgh și studentul lui absolvent Severin Hacker, apoi dezvoltat și cu Antonio Navas, Vicki Cheung, Marcel Uekemann, Brendan Meeder, Hector Villafuerte, și Jose Fuentes.

Inspirația pentru Duolingo provine din două locuri. Luis Von Ahn voia să creeze un program care  împlinește două scopuri. Duolingo reușește să împlinească aceasta prin învățarea utilizatorilor o limbă străină in timp ce traduc fraze simple în documente.

Parmy Olson, un membru de personal Forbes, a dezvăluit un alt motiv pentru crearea Duolingo. Von Ahn, născut în Guatemala, și-a dat seamă cât de scump este pentru oamenii din comunitatea sa să învețe engleză. Severin Hacker, născut în Zug, Elveția și co-fondator Duolingo, și Von Ahn considera că ', educația gratuită va schimba lumea cu adevărat" și vor să furnizeze o posibilitate pentru aceasta.

Proiectul era mai întâi sponsorizat de Congregația MachArthur a lui Luis von Ahn și printr-o donație de la Fundația Națională de Științe din Statele Unite. Fondurile în plus erau primite mai târziu în formă de investiții de la Union Square Ventures și firma A-Grade Investments a actorului Ashton Kutcher.

Cursuri
Duolingo oferă lecții ample scrise și  dictare , cu practica vorbirii pentru mai mulți utilizatori avansați . Ea are un arbore pe care utilizatorii pot progresa printr-un vocabular , unde cuvintele învățate pot fi verificate.
Utilizatorii câștigă " puncte de experiență " (XP) pe măsură ce învață o limbă , cum ar fi atunci când realizează o lecție .

Abilitățile sunt considerate " învățate " atunci când utilizatorii completează toate lecțiile asociate cu abilitatea . Utilizatorii câștigă un punct pentru fiecare răspuns corect, și pierde unul pentru fiecare eroare, și să valideze lecția atunci când ajung la 10 puncte .

Duolingo include, de asemenea, o caracteristică practică cronometrată, în cazul în care utilizatorii sunt date de 30 de secunde și douăzeci de întrebări și se acorda un punct de îndemânare și șapte sau zece secunde suplimentare (timpul depinde de lungimea întrebării ) pentru fiecare răspuns corect .  Această caracteristică practică cronometrată, este disponibilă numai după cumpărare în magazin " Lingot" pentru zece , moneda lingouri utilizată de sit.

Motivație și lucru
Duolingo recunoaște că in momentul in care învățați o limbă străină trebuie să existe motivație pentru a asigura revenirea la aplicație și angajarea cât mai mult in limbaj distractiv. Duolingo utilizează metode diferite pentru menținerea motivației.

Prima metoda este instrumentul său de stabilire a obiectivelor. Obiectivele pe care le puteți alege variaza la "ocazional" la "nebunesc", în funcție de cât doriți să învățați și cât de repede doriți să progresați. Un antrenor virtual (numit "Duo") vă va aduce aminte în fiecare zi, indiferent dacă sunteți sau nu sunteți pe drumul cel bun pentru a va atinge scopul. Acest lucru funcționează bine pentru acei elevi care sunt motivați de ideea de a face un "aranjament formal" cu aplicația.

Cea de a doua metodă, pe care Duolingo o folosește pentru a-i motiva pe elevii săi, sunt abilități bonus și capacitatea de a câștiga ''lingouri".

Învățare
Cea mai mare parte din invatare, în Duolingo, este vizuala. Sunt imagini pentru învățarea vocabularului, culori care indică dacă aveti dreptate sau daca ati greșit, și de a sublinia textul pentru noi cuvinte sau puncte gramaticale. Este indicat pentru utilizatorii vizuali.

Duolingo Test Center
Duolingo a lansat Duolingo Test Center la 22 iulie 2014. Este o platformă on-line de certificare a limbii care poate fi luată pe Web, iOS sau Android, unde testele sunt supravegheate prin microfon și camera. Există două tipuri de teste. Ele sunt Test Rapid și Certificatul Duolingo. Testul Rapid se permite să încerce unele întrebări din Certificatul Duolingo. Certificatul Duolingo necesită 20 de minute pentru a termina, costă 49 $ SUA, și nota se finalizează în termen de 48 de ore pe o scară cuprinsă între 0 și 10. Duolingo Certificat permite doar browser-ului Google Chrome. Conform unui alt studiu realizat de Universitatea din Pittsburgh, există o corelație semnificativă între scorurile de la Duolingo Test Center si TOEFL iBT. Upwork a adaptat scorul Test Center ca unul dintre calificările lor oficiale cu care lucrătorii independenți pot dovedi fluența lor în limba engleză. Duolingo colaboreaza, de asemenea, cu LinkedIn pentru a permite scorul să fie ușor încorporat în pagina de rezumat al unui utilizator. Duolingo lucrează cu douăsprezece universități din SUA, inclusiv Carnegie Mellon University, pentru a studia în cazul în care scorul poate fi utilizat în mod fiabil ca unul dintre calificările lor de admitere.

Referințe

Fondări în 2011
Site-uri web educaționale
Site-uri web din Statele Unite ale Americii

Duolingo


Proba de sărituri cu schiurile, individual masculin trambulină mare de la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud a avut loc pe 16 și 17 februarie 2018 la Alpensia Ski Jumping Centre.

Program
Orele sunt orele Coreei de Sud (ora României + 7 ore).

Rezultate

Calificări
Calificările au avut loc pe 16 februarie 2018.

Finala
Finala a vut loc pe 17 februarie la 21:30.

Note

Sărituri cu schiurile la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Sărituri cu schiurile la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 - Individual masculin, trambulină mare


An Melica mutica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Walter. An Melica mutica in nahilalakip ha genus nga Melica, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Melica

Melica mutica


O beija-flor-cauda-de-tesoura, conhecido também por colibri-tesoura-azul, (nome científico: Hylonympha macrocerca), é uma espécie de ave apodiforme pertencente à família dos troquilídeos, que inclui os beija-flores. É o único representante do gênero Hylonympha, que é monotípico. Por sua vez, também é, consequentemente, a espécie-tipo deste gênero. Pode ser encontrada em altitudes entre 530 e 1200 metros, sendo endêmica do estado de Sucre ao extremo-norte da Venezuela.

Etimologia
O nome científico deste gênero deriva da aglutinação de dois termos derivados do grego antigo, sendo tais termos, respectivamente: ὕλη, hylē, significa "floresta, bosque", adicionado do termo νύμφη, nýmphē, dentro do contexto da mitologia grega antiga, significando a palavra "ninfa", que descreveria uma jovem mulher de beleza exemplar. O descritor específico desta ave se refere ao comprimento exagerado de sua cauda, e deriva da aglutinação de dois termos gregos antigos: μακρός, makrós, que significa literalmente "comprido, grande" adicionado de κέρκος, kérkos, um termo que denota cauda, e é frequentemente utilizado dentro da nomenclatura científica: como em Cercomacra e seu descendente Cercomacroides, ou ainda, Aglaiocercus.

Seus nomes comuns dentro do português brasileiro e português europeu, respectivamente, se baseiam nas  características físicas desta ave: "beija-flor-cauda-de-tesoura" descreve o formato, que se assemelha com uma tesoura, de sua cauda; este também é o caso do nome "colibri-tesoura-azul", embora este último, além de descrever a forma de sua cauda, apresenta, ainda, uma descrição de cor desta parte do corpo. O termo "tesoura" é frequentemente utilizado para descrever o formato da cauda das aves na ornitologia.

Descrição
Os espécimes machos do beija-flor-cauda-de-tesoura apresentam em torno de vinte centímetros, no qual a cauda representa, às vezes, mais da metade de todo seu comprimento, medindo dez centímetros, no total. Essa medida explica a diferença gritante de tamanho entre o macho e a fêmea, embora estes apresentem uma média de peso semelhante, onde as fêmeas têm entre 6,5 a 8 gramas, ao que os machos têm entre 7 e 7,5 gramas. O beija-flor-cauda-de-tesoura apresenta a característica marcante dos troquilíneos: com o bico preto ligeiramente curvilíneo, porém não apresentam a mandíbula rosada.

A região central do píleo e testa do macho apresenta um violeta-brilhante, ao que as laterais mostram-se mais esverdeadas, quase negras; as suas costas são esverdeadas e metálicas, com uma lavagem em tom dourado na parte do pescoço. A garganta e abdômen são verde-esmeralda, que vai se tornando ainda mais escuro conforme mais perto da cauda, chegando ao preto na região da barriga, com manchas verdes nos flancos. A cauda do macho, azul-turquesa metálico, é extremamente bifurcada.

Esta espécie apresenta um dimorfismo sexual muito acentuado, uma característica frequente na tribo dos lampornitíneos. As fêmeas têm as partes superiores em verde-escuro brilhante, incluindo testa e o píleo. A garganta e o peito são brancos, manchados de verde, com exceção do centro do abdômen. As coberteiras infracaudais são castanho-avermelhadas. A cauda é bifurcada, mas não tão dramaticamente quanto a do macho. As penas centrais são verdes na base e azul aço na ponta. As penas externas são canela e pontas são bege.

Sistemática
Este gênero foi introduzido primeiramente no ano de 1873, assim como sua única espécie, pelo ornitólogo inglês John Gould, que construiu sua carreira através de ilustrações científicas de beija-flores. O ornitólogo descreveria a espécie em seu catálogo de espécies e monografias de troquilídeos, a partir de um espécime que se acredita oriundo da Venezuela, embora não se saiba sua verdadeira origem. O único representante de seu gênero, este se classifica um monotipo, com sua única espécie sendo espécie-tipo. Uma proposta para reclassificar esta espécie dentro de Eugenes foi apresentada, porém não foi reconhecida por nenhum identificador taxonômico internacional. Em 2007, um estudo reclassificaria esta espécie na tribo Lampornithini, em uma reclassificação atualizada da subfamília Trochilinae. Não estão reconhecidas quaisquer subespécies existentes para o beija-flor-cauda-de-tesoura.

Distribuição e habitat
O beija-flor-de-cauda-tesoura é encontrado apenas na península de Paria, no nordeste da Venezuela. Habita principalmente o interior das florestas subtropicais e tropicais úmidas maduras e florestas nubladas, esta ave também é encontrado em bordas de floresta e em pequenas clareiras. Em elevação, se encontra entre os 500 metros e 1200 metros acima do nível do mar.

Comportamento
O beija-flor-de-cauda-tesoura é uma espécie de ave sedentária, não realizando nenhum tipo de migração sazonal de elevação.

Alimentação
O beija-flor-cauda-de-tesoura alimenta-se com néctar de uma variedade de plantas floridas, principalmente bromélias floridas e também com flores de plantas como Heliconia e Costus. As fêmeas podem defender territórios de alimentação. Além do néctar, a espécie se alimenta de artrópodes por meio da coleta da vegetação e da caça enquanto voa.

Reprodução
Não se sabe sobre a fenologia reprodutiva do beija-flor-cauda-de-tesoura.

Vocalização
O que se acredita ser a vocalização do beija-flor-de-cauda-tesoura é "uma explosão curta e pulsante...'tsi-si-sip...tsi-si-sip...tsi-si-sip...' ou ' tsi-sip...tsi-sip...tsi-sip...'".

Ligações externas
Xeno-canto
Vídeos, fotos e sons no Internet Bird Collection

Géneros de beija-flor
Espécies descritas em 1873
Troquilídeos
Aves da Venezuela

Hylonympha macrocerca


Mongoliet deltog første gang i olympiske lege under Vinter-OL 1964 i Innsbruck og har siden deltaget i alle vinterlege undtaget Vinter-OL 1976 i Innsbruck. De deltog første gang i sommerlege under Sommer-OL 1964 i Tokyo og har siden deltaget i alle sommerlege undtaget Sommer-OL 1984 i Los Angeles, som de boykottede.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Mongoliets OL-statistik  på Sports-reference.com

Mongoliet ved sommer-OL
Mongoliet ved vinter-OL
OL

Mongoliet ved OL


An Malleola glomerata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Allen Rolfe, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Peter Francis Hunt. An Malleola glomerata in nahilalakip ha genus nga Malleola, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Malleola

Malleola glomerata


Robert Needham,  vicomte Kilmorey (1565 - 1631) est un homme politique anglais et pair dans la pairie d'Irlande.

Biographie
Il est le fils aîné de Robert Needham de Shavington Hall à Adderley, dans le Shropshire, fait ses études à la Shrewsbury School (1577) et au St John's College de Cambridge (1582) et est formé au droit à l'Inner Temple en 1583. Il sert en Irlande et est fait chevalier par le Lord adjoint d'Irlande en 1594. Il succède à son père en 1603, héritant de Shavington Hall.

Il est nommé juge de paix du Shropshire en 1596, lieutenant adjoint du comté en 1600 et haut shérif du Shropshire en 1606-1607. Il est membre du Conseil des Marches du Pays de Galles en 1609 et vice-président du Conseil en 1614. Il est député au Parlement d'Angleterre pour le Shropshire en 1593 et 1604. Il est créé vicomte Kilmorey en 1625.

Il meurt en 1631 et est enterré à Adderley. Il est remplacé par son fils aîné, Robert.

Famille
Le vicomte Kilmorey s'est marié quatre fois :

 Il épouse Jane Lacy, fille de John Lacy, vers le 10 août 1586. Ils ont un fils Robert .
 Il épouse, en secondes noces, Anne Doyley avant le 14 octobre 1594
 Il épouse, en troisième noces, Catherine Robinson, fille de John Robinson.
 Il épouse en quatrième noces 1629/31 Dorothy, deux fois veuve, fille d'Ambrose Smith de Cheapside .

Références

Bibliographie

Vicomte de la pairie d'Irlande
Étudiant de St John's College (Cambridge)
Décès en 1631

Robert Needham (1er vicomte Kilmorey)


Forspil til et kys er en dansk dokumentarfilm fra 1991 med instruktion og manuskript af Ole Henning Hansen.

Handling
Digtermaleren Jørgen Nash portrætteres i denne uhøjtidelige video-collage. Nash fortæller selv om sit liv, læser digte op, fortæller anekdoter (bl.a. om det såkaldte havfruemord), møder tidligere chefredaktør Victor Andreasen, taler om kvinder og om sin bror Asger Jorn.

Referencer

Eksterne henvisninger

Portrætfilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1991

Forspil til et kys


Rydlewski ist der Familienname folgender Personen:

 Birgit Rydlewski (* 1970), deutsche Politikerin (Piratenpartei)
 Radosław Rydlewski (* 1971), polnischer Tenor

Rydlewski


Joseph Howard Coleman (n. Boston, Massachusetts, 3 de febrero de 1947) es un ex-lanzador de las Ligas Mayores de Béisbol (Major League Baseball o MLB) que jugó desde 1965 hasta 1979 para los Washington Senators (1965–1970), Detroit Tigers (1971–1976), Chicago Cubs (1976), Oakland Athletics (1977–1978), Toronto Blue Jays (1978), San Francisco Giants (1979) y Pittsburgh Pirates (1979).

Coleman es hijo del ex-lanzador de la MLB Joe Coleman (Joseph Patrick Coleman), y es el padre del lanzador de la MLB Casey Coleman.

Referencias

Beisbolistas de San Francisco Giants
Beisbolistas de Texas Rangers
Beisbolistas de Detroit Tigers
Beisbolistas de los Chicago Cubs
Beisbolistas de Oakland Athletics
Beisbolistas de Pittsburgh Pirates

Joe Coleman (beisbolista 1970)


Toni Mark (* 29. Oktober 1934 in Wien; † 10. März 1959 in Tegernsee) war ein österreichischer Skirennläufer. Er feierte mehrere Siege bei internationalen Rennen, wurde 1959 österreichischer Meister in der Kombination und verunglückte kurz danach bei einem Abfahrtslauf in Rottach-Egern tödlich.

Biografie
Mark wurde 1934 als ältestes von neun Geschwistern einer Arbeiterfamilie in Wien geboren. Er wuchs in Saalfelden im Land Salzburg auf, begann als Kind mit dem Skilauf und nach Ende des Zweiten Weltkrieges mit wettkampfmäßigem Skirennsport. Mark absolvierte eine Lehre als Zimmermann, war einige Jahre beim Bau von Materialseilbahnen tätig und arbeitete bis zu seinem Tod in der Mittersiller Skifabrik (Blizzard).

Die ersten Erfolge im Skirennsport stellten sich zu Beginn der 1950er-Jahre ein, damals gehörte Mark dem Salzburger Landeskader an. Er gewann von 1953 bis 1955 acht Medaillen bei Österreichischen Juniorenmeisterschaften und 1954 alle Disziplinen bei den Salzburger Landesmeisterschaften. Mark wurde in der Saison 1954/1955 in den österreichischen Nationalkader aufgenommen und erzielte im selben Winter die ersten Podestplätze bei FIS-Rennen. Nach weiteren Podestplätzen in der Saison 1955/1956 feierte er im Winter 1956/1957 mehrere Siege: Er gewann Abfahrt und Kombination der 3-Tre-Rennen in Madonna di Campiglio, ebenfalls Abfahrt und Kombination in Crans-Montana, den Slalom der Arlberg-Kandahar-Rennen in Chamonix sowie Abfahrt, Slalom und Kombination in Tatranská Lomnica. Ein Formtief zu Beginn des nächsten Winters verhinderte aber eine Teilnahme an den Weltmeisterschaften 1958 in Bad Gastein, lediglich als Vorläufer kam er dort zum Einsatz. Am Ende der Saison gelangen ihm wieder zwei Siege im Slalom und in der Abfahrt des Gornergrat-Derbys in Zermatt.

Im Winter 1958/1959 blieb Mark zunächst ohne Podestplatz, bis er bei den Österreichischen Meisterschaften in Kitzbühel wie schon im Vorjahr Zweiter im Slalom wurde und sich damit den österreichischen Meistertitel in der Kombination sicherte. Sechs Tage später, am 7. März 1959, kam Toni Mark in der Abfahrt der 4. Internationalen Skirennen um den Goldenen Schild vom Wallberg im bayerischen Rottach-Egern schwer zu Sturz. Er kam kurz vor dem Ziel von der Piste ab und fuhr in eine Zuschauergruppe, erlitt schwere Kopfverletzungen und starb drei Tage später, am Morgen des 10. März 1959, im Krankenhaus von Tegernsee. Toni Mark wurde auf dem Ortsfriedhof von Saalfelden beigesetzt. Zu seinem Andenken wurden von 1961 bis in die 1970er-Jahre in seinem Heimatort Saalfelden abwechselnd mit Saalbach-Hinterglemm und Zell am See die Toni-Mark-Gedächtnisrennen veranstaltet.

Es war der zweite tödliche Unfall im Skirennsport binnen kurzer Zeit, nachdem einen Monat zuvor der Kanadier John Semmelink in der Kandahar-Abfahrt von Garmisch-Partenkirchen verunglückte. Diese Unfälle veranlassten den Internationalen Skiverband FIS zu tiefgreifenden Reformen. So wurden beim FIS-Kongress im Juni 1959 die Sturzhelmpflicht sowie die Durchführung eines rennmäßigen Trainings ("Nonstop") in Abfahrten, die Einführung eines für die Sicherheit verantwortlichen Technischen Delegierten und bessere Sicherheitsvorkehrungen an den Pisten in Form von Fangnetzen, Strohballen und größeren Sturzräumen beschlossen.

Erfolge

Siege in FIS-Rennen
 1957: Abfahrt und Kombination der 3-Tre-Rennen in Madonna di Campiglio
 1957: Slalom, Abfahrt und Kombination in Tatranská Lomnica
 1957: Slalom der Arlberg-Kandahar-Rennen in Chamonix
 1957: Abfahrt und Kombination in Crans-Montana
 1958: Slalom und Abfahrt des Gornergrat-Derbys in Zermatt

Österreichische Meisterschaften
 Österreichischer Meister in der Kombination 1959

Literatur
 Österreichischer Skiverband (Hrsg.): Österreichische Skistars von A–Z. Ablinger & Garber, Hall in Tirol 2008, ISBN 978-3-9502285-7-1, S. 260–261.
 Joachim Glaser: Goldschmiede im Schnee. 100 Jahre Salzburger Landes-Skiverband. Böhlau, Wien-Köln-Weimar 2011, ISBN 978-3-205-78560-6, S. 168–169.
 Hermann Nußbaumer: Sieg auf weißen Pisten. Bilanz des alpinen Skisports. 9. erweiterte Auflage, Trauner Verlag, Linz 1977, ISBN 3-85320-176-8, S. 206.

Einzelnachweise

Alpiner Skirennläufer (Österreich)
Österreichischer Meister (Ski Alpin)
Teilnehmer einer Alpinen Skiweltmeisterschaft
Sportler (Saalfelden am Steinernen Meer)
Unfallopfer (Skisport)
Österreicher
Geboren 1934
Gestorben 1959
Mann

Toni Mark


Moara Crăcucenilor din Ponoarele este o moară de lemn cu ciutură, monument istoric din secolul al XIX-lea aflat pe teritoriul satului Ponoarele, județul Mehedinți.

Note

Monumente istorice din județul Mehedinți

Moara Crăcucenilor din Ponoarele


بارادو قد تعني:
  بارادو بلدية بإسبانيا.
  بارادو بلدية بفرنسا.

بلديات قصرش
أماكن مأهولة في قصرش

بارادو (توضيح)