Deutzia crenata ist ein Strauch mit weißen Blüten aus der Familie der Hortensiengewächse (Hydrangeaceae). Das natürliche Verbreitungsgebiet der Art liegt in Japan und im Süden der Koreanischen Halbinsel. Sie wird häufig kultiviert.

Beschreibung

Deutzia crenata ist ein laubabwerfender 1 bis 3 Meter hoher Strauch. Die Blüten tragenden Zweige sind rotbraun, 8 bis 12 Zentimeter lang, sternhaarig und tragen vier bis sechs Blätter. Die gegenständigen Laubblätter haben einen 3 bis 8 Millimeter langen Stiel. Die raue Blattspreite ist einfach, eiförmig oder eiförmig-lanzettlich, 5 bis 8 Zentimeter lang und 1 bis 5 Zentimeter breit, lang zugespitzt bis spitz, mit gerundeter bis stumpfer Basis und fein spitzig gesägtem bis gekerbtem und etwas eingerolltem Blattrand. Es werden drei bis fünf Nervenpaare gebildet. Die Blattoberseite ist locker mit vier- bis fünfstrahligen Sternhaaren besetzt, die Unterseite ist grün und locker mit zehn- bis 15-strahligen Sternhaaren besetzt, die auf den Blattadern ein zusätzliches mittiges Härchen tragen.

Die Blütenstände sind 5 bis 10 Zentimeter lange und 3 bis 6 Zentimeter durchmessende, vielblütige zymöse Rispen. Die duftenden und fünfzähligen Blüten sind zwittrig. Der Blütenstiel ist 3 bis 5 Millimeter lang. Der Blütenbecher ist etwa 2,5 Millimeter lang bei einem Durchmesser von 2 Millimetern. Die Kelchzipfel sind eiförmig, etwa 1,2 Millimeter lang, 1 Millimeter breit und dicht mit gelblich braunen Sternhaaren besetzt. Die Kronblätter sind weiß, schmal-oval, 8 bis 15 Millimeter lang und etwa 6 Millimeter breit. Die äußeren Staubblätter sind 8 bis 10 Millimeter lang, die beiden Zähne der Staubfäden stehen waagrecht und reichen nicht bis zu den Staubbeuteln. Die Staubbeutel sind gestielt, länglich und wachsen zwischen den Zähnen der Staubfäden. Die inneren Staubblätter sind kürzer als die äußeren, die Staubfäden sind an der Spitze zweizähnig und selten zungenförmig. Die drei oder vier Griffel des unterständigen Fruchtknotens sind länger als die Staubblätter. Es ist ein Diskus vorhanden.

Die kleinen und vielsamigem Kapselfrüchte sind halbkugelförmig, locker sternhaarig und haben Durchmesser von etwa 4 Millimeter. Deutzia crenata blüht von April bis Mai, die Früchte reifen von August bis Oktober.

Die Chromosomenzahl beträgt 2n=130.

Verbreitungsgebiet
Das natürliche Verbreitungsgebiet liegt in der gemäßigten Zone auf den japanischen Inseln Hokkaidō, Honshū, Kyushu und Shikoku und im Süden der Koreanischen Halbinsel. In China ist sie in einigen Provinzen aus Kultur verwildert.

Systematik
Deutzia crenata ist eine Art aus der Gattung der Deutzien (Deutzia). Sie wird in der Familie der Hortensiengewächse (Hydrangeaceae) der Unterfamilie Hydrangeoideae und der Tribus Philadelpheae zugeordnet. Die Art wurde 1835 von Philipp Franz von Siebold und Joseph Gerhard Zuccarini erstmals gültig wissenschaftlich beschrieben. Das Artepitheton crenata stammt aus dem Lateinischen und bedeutet "gekerbt".

Verwendung
Deutzia crenata wird als Zierstrauch verwendet.

Literatur

 Helmut Genaust: Etymologisches Wörterbuch der botanischen Pflanzennamen. 3., vollständig überarbeitete und erweiterte Auflage. Nikol, Hamburg 2005, ISBN 3-937872-16-7 (Nachdruck von 1996).

Weblinks

Einzelnachweise

Hortensiengewächse
Hydrangeaceae
Ziergehölz

Deutzia crenata


الواد ضبش عامل لبش هي مسرحية كوميدية مصرية من إنتاج عام 2000، ولم يتم إنتاجها للتلفزيون بسبب كثرة المشاهد الخارجة. المسرحية بطولة محمد نجم، ميمي جمال، أحمد راتب، يوسف داود، ومن تأليف مجدي الإبياري وإخراج شريف عبد اللطيف.

مسرحيات 2000
مسرحيات أحمد راتب
مسرحيات كوميدية مصرية

الواد ضبش عامل لبش (مسرحية)


مايمو  هو نظام تشغيل مفتوح المصدر لأجهزة الهاتف المحمول، تم تطويره من قبل شركة نوكيا، وهو مبني على أحد توزيعات نظام لينكس وهي توزيعة دبيان.

بدأ العمل على هذا النظام منذ عام 2005 على أجهزة الشابكة اللوحية (أجهزة تستخدم لتصفح الشابكة وتشغيل الوسائط) من نوكيا، ويتم تطوير النظام بشكل سنوي منذ عام 2005 بداية بنظام مايمو 1 إلى العام الحالي (نهاية 2009) بنظام مايمو 5 (الاسم التشفيري له هو: فريمنتل).

يعمل نظام مايمو 5 حاليا على جهاز نوكيا إن900

 أقسام النظام
ينقسم نظام التشغيل إلى جزئين رئيسيين متداخلين.. الجزء المتعلق بالنظام كمتصفح لوحي حاسوب لوحي.. والجزء المتعلق بالنظام كهاتف محمول، فالجزء المتعلق بالنظام كمتصفح لوحي نستطيع القول عنه أنه متكامل ولا يكاد ينقصه شيء

أما الجزء المتعلق بالنظام كهاتف محمول فينقصه بعض الأمور والتي سيتم ذكرها فيما بعد

لكن بشكل عام فالنظام يوفر لك جميع المزايا الرئيسية..

 واجهة النظام
تحتوي واجهة النظام على 4 أسطح مكتب بانورامية يسهل التنقل فيما بينها عن طريق لمس الشاشة والتوجه لليمين أو للشمال.

 القائمة الرئيسية
عند الدخول للقائمة الرئيسية بالجهاز ستجد الأيقونات التالية :-

1- Web

مستعرض الويب الافتراضي بالجهاز MicroB والمبني على محرك جيكو الخاص بموزيلا حيث تستطيع تصفح الإنترنت من خلاله وكأنك تتصفحه من خلال جهاز الكمبيوتر الخاص بك حيث يدعم جميع الصيغ اللازمة للتصفح الكامل كدعم الفلاش والجافا

2- Media Player

مستعرض الصوت والفيديو والراديو عبر الإنترنت

3- Calender

التقويم.. حيث بإمكانك من هنا تحديد المواعيد وتصنيفها وترتيبها بكل سلاسة

4- Photos

مستعرض الصور حيث من خلاله بإمكانك استعراض، مشاركة، تعديل، حذف الصور

5- Contacts

وهي قائمة جهات الاتصال لديك وتحتوي على جميع جهات الاتصال سواء كان اتصال عبر الشريحة.. أو اتصال عبر سكايب.. أو الماسنجر.. أو غير ذلك من طرق الاتصال التي يتعامل معها الجهاز.. بإمكانك تصنيف القوائم إذا اردت بحيث تستطيع تصفح جهات اتصال الماسنجر فقط (تستطيع تشغيل أكثر من حساب للماسنجر وبذلك تستطيع تصنيف حتى جهات الاتصال بالماسنجر حسب الحساب الذي تريده)

6- Phone

لمشاهدة اخر المكالمات الصادرة والواردة والتي لم يرد عليها ضمن لائحة واحدة وبجوار كل رقم أو اسم علامة توضح ما إذا كانت المكالمة واردة أو صادرة أو لم يتم الرد عليها
كذلك بإمكانك الاتصال على الأرقام المعروضة.. أو الضغط على "Dialing pad" وكتابة رقم والاتصال عليه.. أو الضغط على "Select contact" واختيار جهة اتصال من قائمة جهات الاتصال

7- Maps

برنامج خرائط Ovi الخاص بأجهزة نوكيا حيث بالإمكان من خلاله تصفح الكرة الأرضية أو عمل نظام التوجيه وتحديد مكانك على الخريطة وعمل نظام الملاحة

8- Camera

لتشغيل الكاميرا وتصوير الصور الثابتة أو المتحركة

9- E-mail

من هنا تستطيع استعمال خاصية الـ Push E-mail لجلب رسائل بريدك الإلكتروني إلى هاتفك المحمول ومشاهدتها
وجدت في هذه الخاصية امرين مهمين
- عدم القدرة على قراءة بعض الرسائل العربية وليس كلها
- عدم جلب الرسائل التي تنتقل مباشرة لمجلدات غير مجلد البريد الوارد "inbox".. فمثلا لو كنت قد رتبت بريدك الإلكتروني من خلال مقدم خدمة البريد الإلكتروني بحيث انه تتم فلترة الرسائل وتوزيعها على مجلدات مختلفة.. فالجهاز لا يقوم بجلب الرسائل من المجلدات الأخرى وانما فقط من مجلد "inbox"

10- Conversations

جميع المحادثات والرسائل التي تتم سواء من خلال رسائل ال خدمة الرسالة القصيرة أو مراسلات ال IM كالماسنجر والسكايب وغيرها ستجدها محفوظة هنا على شكل محادثات حيث يتم تصنيف المحادثات حسب أسماء أو ارقام الأشخاص الذين تخاطبهم

11- Clock

لوضع تنبيه بوقت معين، ومشاهدة قائمة التنبيهات، ومشاهدة الأوقات في أي مكان بالعالم

12- Calculator

الآلة الحاسبة، وبالإمكان الاختيار ما بين الآلة الحاسبة القياسية "Basic" أو العلمية "Scientific"

13- Store

متجر Ovi.. إلى الآن يتم العمل عليه وعند الدخول عليه سينقلك لصفحة Ovi ومكتوب فيها Coming Soon

14- Settings

وتحتوي على ضبط إعدادات الجهاز بالكامل

15- More...

جميع التطبيقات والبرامج اللي يتم تحميلها للجهاز ستجدها هنا ومن أهم التطبيقات الأساسية الموجودة مدير التطبيقات "App. manager" مدير الملفات "File manager" شاشة الأوامر "X Terminal" قارئ ملفات PDF والألعاب والرسام "Sketch".. كما أنه توجد تطبيقات تجريبية "trial" لفتح ملفات الوورد والاكسل والبوربوينت

 أبرز مميزات النظام
- قدرة النظام الإبداعية في تصفح الإنترنت بكل سلاسة حيث يعتبر الأفضل حتى هذه اللحظة في هذا المجال.

- خاصية تعدد المهام  وهي خاصية تسمح لك باستخدام أكثر من تطبيق في نفس الوقت والتنقل فيما بينهم بشكل مبسط جدا ومريح..

- تميز النظام بقائمة جهات الاتصال المتقدمة والتي تسمح لك بمتابعة اتصال اصدقائك على برامج المحادثة مثل سكايب, وجوجل توك وOvi وغيرها من خلال شاشة واحدة والقدرة على الاتصال بهم بالطريقة التي تناسبك

- ميزة اختصارات سطح المكتب والتي تمكنك من وضع اختصار لتطبيق أو لجهة اتصال معينة أو لبعض الـ widget والتي تفيدك بعرض آخر الرسائل أو لعرض الطقس بمنطقتك أو الاحداث التي قمت بتسجيلها مسبقا وغير ذلك على سطح مكتبك ليكون كل شيء معروض امامك بكل سهولة

- ميزة ايقونة Status والتي تسهل عليك الوصول لاهم الامور الأساسية واللي دائما ما تتعامل معها عبر ضغطة واحدة كما تعرض عليك حالة الشبكة، الاتصال، البطارية وغيرها

- سهولة تنصيب التطبيقات والاضافات من خلال مدير التطبيقات، وقريبا من خلال متجر أوفي حيث كل ما عليك هو البحث عن التطبيق.. الضغط عليه.. الموافقة على تنصيبه.. وسيقوم الجهاز ببقية العمل من تحميل التطبيق من الإنترنت وتنصيبه على الجهاز بكل يسر وسهولة

- سرعة زيادة التطبيقات والاضافات بمدير التطبيقات حيث يوجد إلى هذه اللحظة ما يقارب ال 80 تطبيق وإضافة نزلت رسميا.. بالإضافة إلى ما يقارب ال375 تطبيق وإضافة في مرحلتي الألفا والبيتا.. والنظام لم يتم إلا الشهر من بداية إطلاقه

- إمكانية التقاط صور للشاشة "Print Screen" من خلال الضغط على Ctrl + Shift + P وهذه خاصية موجودة بلب النظام دون أي إضافة.. كما توجد إضافة تسمح لك بالتقاط صور من الشاشة بعد 20 ثانية من الضغط على الأيقونة

'''

أبرز مساوئ النظام
- نظام التشغيل لم يتم تعريبه حتى الآن من قبل الشركة (يوجد واجهة ولوحة مفاتيحٍ عربيتان من قبل بعض المبرمجين في متجر تطبيقات الجهاز.

- عدم قدرة النظام على تصفح جميع القوائم بشكل طولي.

- بعض المشاكل بتطبيق البريد تم ذكرها مسبقا (بالإمكان تصفح البريد من خلال متصفح الإنترنت)

- عدم توفر الماسنجر بالجهاز من الأساس ويجب تنصيب تطبيقات أو اضافات تضيف الماسنجر.. كما أن ابرز تطبيقين حاليين هما aMSN وPidgin أما الإضافات فتوجد إضافة Butterfly وHaze

- وجود نقص في الجزء المتعلق بالاتصال من عدة نواحي مثل :
 عدم وجود خدمة رسائل الوسائط المتعددة حاليا.
 لا يوجد قدرة على إجراء المكالمات المرئية.
 عدم القدرة على إضافة أوضاع أخرى، فالموجود فقط (عام) و(صامت).
 عدم القدرة على إنشاء المجموعات الخاصة.
 عدم القدرة على تخصيص نغمة لكل جهة اتصال.

برمجة النظام

هذا ويمكن برمجة التطبيقات علي جهاز نوكيا مثل الاي فون من خلال برمجة نظام التشغيل المايمو نفسه والذي يعمل به الجهاز، وحقوق البرمجة للجهاز تحت الـ LGPL فيمكن أن تبرمج وتبيع برامجك .

مصادر

الموقع الرسمي للنظام
مايمو العربي
موقع مايمو التابع لنوكيا

روابط خارجية

نظم تشغيل تعمل على معمارية آرم
بيئات تطوير متكاملة
توزيعات لينكس
توزيعات لينكس المضمن
توزيعات لينكس اندثرت
توزيعات معتمدة على دبيان
مشتقات أوبونتو
منصات نوكيا

مايمو


Zdzisław Żygulski ist der Name folgender Personen:

* Zdzisław Żygulski (Germanist) (1888–1975), polnischer Germanist (Literaturhistoriker)
 Zdzisław Żygulski (Waffenkundler) (1921–2015), polnischer Waffenkundler

Zdzisław Żygulski


NK Zaprešić je nogometni klub iz Zaprešića.

Povijest
Klub je osnovan je 31. listopada 1999. godine. Klub su osnovali Srećko Balja i Kristijan Konjević, oni su na prvoj skupstini kluba izabrani za potpredsjednike kluba. Za prvog predsjednika izabran je Josip Balja.

Teren
Iako identitetski spada pod Grad Zaprešić, zbog nepostojanja vlastitog igrališta u samom gradu, klub domaće utakmice igra na bivšem terenu NK Slobode u Kupljenovom.

Momčadi
Osim seniorske ekipe, u sezoni 2016./2017., aktivne su i ekipe limača, pionira, juniora i veterana.

Galerija

Izvori

Šport u Zaprešiću
Zaprešić

NK Zaprešić


HBO Max er bandarísk streymisveita. Hún opnaði þann 27. maí 2020. Hún er í eigu Warner Bros og HBO sjónvarpsstöðvarinnar. Hún kom í stað HBO Go þjónustunnar. Hún er sjöunda stærsta streymisveita heims.

Árið 2022 var greint frá því að streymisveitan Discovery+ mun sameinast HBO Max og mun því HBO Max breyta um nafn á næstunni. Nýja streymisveitan er væntaleg til Íslands í fyrsta lagi árið 2024.

Í október 2018 tilkynnti HBO að streymisveita væri væntanleg.

Á HBO Max má finna efni frá HBO, Warner Bros, Adult Swim, Bad Robot Productions, Boomerang, Cartoon Network, CNN, Crunchyroll, The Criterion Collection, Comedy Central, The CW, DC Entertainment, GKIDS, New Line Cinema, Rooster Teeth, Sky, TBS, TNT, TruTV, Turner Classic Movies, Turner Entertainment og Max orignal.

Streymisveitur
Stofnað 2020

HBO Max


علي رجب (25 مارس 1964 - 12 سبتمبر 2020) مخرج مصري.

حياته
من مواليد 1964 في منطقة الظاهرية بالإسكندرية درس أولا بكلية التجارة ثم التحق بالهندسة خريج كلية الهندسة جامعة الإسكندرية عام 1987، ترك الهندسة واتجه الي الفن فعمل مساعد إخراج لفترة طويلة مع المخرجة إيناس الدغيدي، وظهر في مشهدين في فيلم دانتيلا وكذلك في مشهد في فيلم كشف المستور لعاطف الطيب.

أعماله

إخراج
 صايع بحر.
 خالتي فرنسا.
 كركر.
 بلطية العايمة.
 شجيع السيما.
 الأجندة الحمراء.
 سيد العاطفي.
 خميس وجمعة.
 ركلام
 راديو ستار
 صايع بحر
 الجسر

تمثيل
 مجانينو.
 مستر كاراتيه.
 المهاجر.
 الرجل الثالث.
 حسن وعزيزة قضية أمن دولة.
 أحلام الفتى الطائش (مخرج ضيف شرف).

وفاته
توفي يوم السبت 12 سبتمبر 2020م الموافق 24 محرم 1442 هـ، عن عمر 56 عامًا، في منزل الشاعر أحمد شتا إثر تعرضه لأزمة صحية مُفاجئة.

مراجع

وصلات خارجية

مخرجون سينمائيون مصريون
مواليد 1383 هـ
مواليد 1964
مواليد في الإسكندرية
وفيات 1442 هـ
وفيات 2020
وفيات بعمر 56
وفيات في القاهرة

علي رجب


Cenchrinae, podtribus trava u tribusu, Paniceae, dio potporodice Panicoideae. Postoji 25 priznatih rodova.

Rodovi

 Stenotaphrum Trin. (7 spp.)
 Stereochlaena Hack. (4 spp.)
 Streptolophus Hughes (1 sp.)
 Snowdenia C. E. Hubb. (4 spp.)
 Cenchrus L. (113 spp.)
 Acritochaete Pilg. (1 sp.)
 Alexfloydia B. K. Simon (1 sp.)
 Paractaenum P. Beauv. (1 spp.)
 Plagiosetum Benth. (1 sp.)
 Zygochloa S. T. Blake (1 sp.)
 Hygrochloa Lazarides (2 spp.)
 Uranthoecium Stapf (1 sp.)
 Whiteochloa C. E. Hubb. (6 spp.)
 Chamaeraphis R. Br. (1 sp.)
 Pseudoraphis Griff. (7 spp.)
 Dissochondrus (Hillebr.) Kuntze ex Hack. (1 sp.)
 Xerochloa R. Br. (3 spp.)
 Janochloa Zuloaga & Delfini (1 sp.)
 Spinifex L. (4 spp.)
 Setaria P. Beauv. (140 spp.)
 Paspalidium Stapf (32 spp.)
 Holcolemma Stapf & C. E. Hubb. (4 spp.)
 Setariopsis Scribn. & Millsp. (2 spp.)
 Ixophorus Schltdl. (1 sp.)
 Zuloagaea Bess (1 sp.)
 Paratheria Griseb. (2 spp.)

Izvori

Paniceae

Cenchrinae


مقبس 479  وهو مقبس من إنتاج شركة إنتل لوحداتها من نوع بنتيوم أم وسيليرون أم بالإضافة إلى بنتيوم 3 من طراز تولاتن أم (Tualatin-M) للحواسيب المحمولة. على الرغم من أن المقبس يحتوي على 479 وصلة, فإن الوحدات المستخدمة له تحوي فقط على 478 إبرة, ولكنها مختلفة الترتيب الإلكتروني (أي الوصلات الوجودة في نفس المكان لا تستخدم لنفس الهدف) عن مقبس 478. ولكن قامت شركة أسوس بإنتاج وصلة اسمها CT-479 لتمكن من تركيب الوحدات المستخدمة لمقبس 479 أن تعمل على مقبس 478 في بعض من لوحات الأم التي تنتجها.

مقابس وحدة المعالجة المركزية

مقبس 479


Takashi Okuhara (født 31. juli 1972) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Tokyo.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takashi Okuhara


Cette page concerne les évènements survenus en 1995 en Israël  :

Évènement

  : Accord intérimaire sur la Cisjordanie et la bande de Gaza
  : Assassinat d'Yitzhak Rabin

Sport
 Championnat d'Israël de football 1994-1995
 Championnat d'Israël de football 1995-1996

Culture

Sortie de film
 Devarim

Création
 Balad

Notes et références

1995 en Israël


La Estación Ferroviaria de Tamel, igualmente conocida como Estación de Tamel, es una plataforma de la Línea del Miño, que sirve a la freguesia de Aborim, en Portugal.

Características
Se encuentra en la localidad de Aborim, con acceso por la Calle de São Martinho.

En 2010, presentaba 2 vías de circulación, ambas con 270 metros de circulación, y dos plataformas, con 189 m de longitud y 4 dm de altura.

En marzo de 2011, esta plataforma era utilizada por servicios Regionales e Interregionales de la operadora Comboios de Portugal.

Referencias

Enlaces externos

Fotografía de la Estación Ferroviaria de Tamel, en el portal Panoramio

Estaciones de ferrocarril de Portugal
Línea del Miño
Barcelos

Estación de Tamel


Bodhisattva (Pali: bodhisatta; Eski Türkçe: bodisatv; ; Japonca: 菩薩 bosatsu; Korece: 보살 bosal ; Tibetçe changchub sempa (byang-chub sems-dpa'); Vietnamca: Bồ Tát), Budist düşüncede kendini tüm duyarlı canlıların Budalığa ulaşmasına yardımcı olmaya adamış kişidir. Sanskrit Bodhisattva kelimesi "aydınlanma ('bodhi') ve gerçek ('sattva')" kelimelerinden oluşmuştur.

Tibet Budizminin büyük ustalarından Tsongkhapa Lamrim metinlerinde Bodhisattva'ların diğer insanların mutluluğu için uğraştıklarını belirtir. Svatantrika okulunun kurucusu Bhavaviveka (Bhavya) ise, Bodhisattvalar'ın varoluştaki yanlışlıkları gördükleri ve başka insanlarla ilgilendikleri için Nirvana'ya ulaşma çabaları olmadığını söyler. İnsanların ihtiyaçlarını yerine getirmek için ızdırap döngüsünde kalmayı tercih etmişlerdir. Diğer canlıların acılardan kurtulması ve aydınlığa ulaşmaları için çabalarlar ve Bodhisattva yemini ederler.

Motivasyon
Dört Yüce Gerçekte öne çıkan (Dharma Çarkının ilk evresi) acıların anlaşılmasına bağlı olarak, Mahayana yandaşları acılardan tamamen kurtulmayı arzular ve bunu diğer insanlara yayar. Bu acılar Mahayana'nın odak noktasıdır ve istisnasız bütün canlılar için geçerlidir. Bir annenin yegâne varlığı çocuğuna hissettiği aşk gibi bir bağlılığa ulaşıncaya dek acılar devamlı yayılır.

Mahayana öğretilerinin amacı, evrendeki tüm canlıların Buda'nın kusursuz enginliğine ulaşıp aydınlanmalarına yardımcı olmaktır. Bodhicitta'ya "Aydınlanma Ruhu" denilmektedir. Bu ruh iki (birincil ve ikincil) arzudan oluşmaktadır:
 Başkalarına yardım etmek
 Aydınlanmaya ulaşmak

Öğrenciler bu arzuları yerine getirmek için, dini törende Bodhisattva yemini ederler. Bu andan itibaren, Buda eylemlerinden altı mükemmellik ilkesini uygulamaya başlarlar; bunlar ibadet, ahlak, sabır, hırs, ruhsal enginlik ve bilgeliktir. Uygulamada izinden gidilen Buda yoluna, üç evreden oluşan Bodhisattva denmektedir.

Bodhisattva olarak bilinen Buda yolu sadece Mahayana Sutralarında değil, aynı zamanda Jutaka tarihinde Pali derlemelerinde yer almaktadır. Pali derlemeleri, Theravada yandaşları tarafından kabul edilmektedir.

Bodhicitta bir tür motivasyondur. "Citta" zihin anlamına gelir. Bodhicitta'nın 22 çeşidi vardır. Genel olarak Bodi'ler birbirinden farklıdır; örneğin, bir krala benzetilir (bu Bodhisattva önce kendi aydınlığa ulaşacak sonra başkalarına yardım edecektir); bazen ise bir kayıkçıya benzetilir (bu tür, diğer canlılarla beraber aydınlığı arayacak ve hep beraber aydınlığa ulaşacaklardır). Bir çobana da benzetildiği olur (Bu tür ise diğer canlılar aydınlığa ulaşana kadar, kendi aydınlanmasını sonraya bırakır.)

Theravada Budizminde Bodhisattva
Theravada Budizminde bodhisattva yolunu kabul etse de, zor olduğu ve gerçekleştirilmesi uzun zaman gerektirdiği gerekçesiyle herkese tavsiye edilmez. Theravada Budizminde bodhisattva, aydınlanmayı arayan, aydınlanmaya ulaştıktan sonra edindiği bilgelikle diğer canlıların yardımına koşan kişi olarak kabul edilir. Gautama Buddha'nın Budalığa erişmeden önceki bodhisattva yaşamı  Jataka metinlerinde anlatılmaktadır. Gautama, Budalığa erişmeden önceki yaşamından bahsederken de, 'ben henüz bir bodhisattva iken' deyimini kullanmıştır. Theravada'nın kabul ettiği Pali yazmalarında bahsi geçen tek bodhisattva, geleceğin Buddhası Maitreya'dır.

Mahayana Budizminde Bodhisattva

Mahayana Budizminde bodhisattva merhametli bir kararlılık içinde tam aydınlanmaya, Budalığa ulaşmak isteyen tüm canlılara yardım eden biridir. Bu tür bir motivasyon bodhicitta ('citta' zihin anlamına gelir) olarak adlandırılır. Yenidendoğum dünyasında (samsara) kalmayı kabul eden Bodhisattva, Budalığa bir an önce ulaşmak ve böylelikle tüm canlılar aydınlanmaya ulaşana dek Dharma'yı öğretebilmek amacıyla Bodhisattva yeminini eder.

Mahayana Budizmi'nde sekiz büyük Bodhisattva'nın üzerinde durulmaktadır: Avalokiteshvara (ya da Guan Yin), Manjusri, Vajrapani, Ksitigarbha, Samantabhadra, Akhashagharba, Sarvanivaranaviskambini ve Maitreya.

Ayrıca bakınız
 Guan Yin
 Mahayana
 İsa

Dış bağlantılar

 Various versions of the Bodhisattva Vow
 Hundreds of free buddhist talks and huge forum.
 The Bodhisattva Vows as practiced in Tibetan Buddhism
 The Bodhisattva Ideal - Buddhism and the Aesthetics of Selflessness
 The group of Eight Great Bodhisattvas at Candi Mendut
 Thousand-hand Bodhisattva Dance
 What A Bodhisattva Does: Thirty-Seven Practices by Ngulchu Thogme
 Images of Buddha, worldwide submitted photos

Bodhisattva


Zapruder filmi, Abraham Zapruder tarafından 22 Kasım 1963'te Teksas'ın Dallas şehrinde çekilen ve ABD başkanı John F. Kennedy'nin suikastini görüntüleyen sessiz, 8 mm renkli film. Suikast ânını tamamıyla kayıt edebilen en güvenilir filmdir.

JFK Kennedy çekim, Zapruder AudioVideo. Creative Commons Attribution Lisansı. Zapruder filmi Dallas polis tarafından kaydedilen sesi eklenmiştir.

1963 çıkışlı filmler
Amerika Birleşik Devletleri Ulusal Film Arşivi filmleri
Amerika Birleşik Devletleri sessiz kısa filmleri
Amerika Birleşik Devletleri tarihi
John F. Kennedy Suikastı
Şiddet ile ilgili eserler

Zapruder filmi


El enemigo es una telenovela producida por el Ernesto Alonso para Televisa en 1979. Protagonizada por Daniela Romo y Jorge Vargas.

Trama
Una joven quiere encontrar, quien la robó todo su dinero a su padre ya fallecido por intrigas de su tío, hace que sus sospechas indiquen a un mismo hombre que después ella se enamora de él y él de ella. Pero ella deseara cobrar venganza hasta descubrir que el segundo hombre en quien más confió su tío es quien le robó todo a su padre.

Elenco
 Daniela Romo - Isabel
 Jorge Vargas - Andrés
 Lorena Velázquez - Valentina
 Alfonso Meza
 Freddy Fernández "El Pichi"
 Óscar Servín - Apolonio
 José Baviera - Esteban
 Guillermo Zarur
 Alicia Montoya - Julia

Versiones
 El enemigo es una versión de la telenovela El enemigo producida también por Ernesto Alonso en 1961 y protagonizada por Luz María Aguilar y Augusto Benedico.
 En 1997 se hizo una cuarta versión, Desencuentro producida nuevamente por Ernesto Alonso para Televisa y protagonizada por Daniela Castro y Ernesto Laguardia.

Telenovelas de México
Telenovelas de 1979

El enemigo (telenovela de 1979)


Wolfhurst é um lugar designado pelo censo localizado no condado de Belmont no estado estadounidense de Ohio. No Censo de 2010 tinha uma população de 1.239 habitantes e uma densidade populacional de 951,05 pessoas por km².

Geografia
Wolfhurst encontra-se localizado nas coordenadas . Segundo o Departamento do Censo dos Estados Unidos, Wolfhurst tem uma superfície total de 1.3 km², da qual 1.26 km² correspondem a terra firme e (3.38%) 0.04 km² é água.

Demografia
Segundo o censo de 2010, tinha 1.239 habitantes residindo em Wolfhurst. A densidade populacional era de 951,05 hab./km². Dos 1.239 habitantes, Wolfhurst estava composto pelo 94.19% brancos, 3.47% eram afroamericanos, 0% eram amerindios, 0.4% eram asiáticos, 0% eram insulares do Pacífico, 0% eram de outras raças e o 1.94% pertenciam a duas ou mais raças. Do total da população 0.24% eram hispanos ou latinos de qualquer raça.

Referências

Ligações externas

Regiões censitárias do Ohio
Localidades do condado de Belmont

Wolfhurst (Ohio)


Das Großdorf Voka (estnisch Voka alevik) ist Teil der Landgemeinde Toila (Toila vald). Es liegt im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands.

Beschreibung und Geschichte
Das Dorf hat 919 Einwohner (Stand 19. September 2012). Es liegt in unmittelbarer Nähe zum Ostsee-Strand.

Das Großdorf (alevik) entstand 1975 aus der Zusammenlegung zahlreicher Kleindörfer. Den Kern bildete das ehemalige Dorf Kolluta. Eine Besiedelung ist seit 1426 urkundlich belegt.

Gut von Voka
Dort entstand 1626 das Gut des Ratsherren von Narva Johann Fock. Es erhielt durch ihn den Namen Fockenhof. Daraus entstand später der estnischsprachige Name Voka.

1712 wurde die Poststation an der wichtigen Verbindungsstraße zwischen der russischen Hauptstadt Sankt Petersburg über Tartu in die livländische Hauptstadt Riga in Betrieb genommen.

1781 kaufte das Gut die englische Baronin/Herzogin und Gesellschaftsdame Elizabeth Chudleigh, die nach ihrem Bigamieskandal in England mit ihrem ererbten Vermögen nach Russland geflüchtet war. Sie gründete dort eine Schnapsfabrik und eine Apotheke.

Nach ihrem Tod ging das Eigentum auf die deutschbaltische Adelsfamilie Wilcken über. Anfang des 19. Jahrhunderts entstand das zweigeschossige Herrenhaus im Stil des Klassizismus, eines der prächtigsten in ganz Estland. Mitte des 19. Jahrhunderts wurde der Park vergrößert und um zahlreiche neue botanische Sorten erweitert.

Häufiger Gast auf dem Gut war der deutschbaltische Wissenschaftler Alexander Theodor von Middendorff (1815–1894). Dort lebte auch der Polarforscher Eduard von Toll (1858–1902), der mit einer Tochter aus dem Hause Wilcken verheiratet war. Auf dem Familienfriedhof sind zwei seiner Kinder begraben.

Voka mõis wurde 1944 während des Zweiten Weltkriegs vollständig zerstört. Noch vorhanden sind Nebengebäude.

Persönlichkeiten
 Carl Ernst Bagge von Boo (* 1722 in Fockenhof; † 1791 in Paris), schwedisch-baltischer Komponist, Musiker, Mäzen und preußischer Kammerherr

Weblinks
 Beschreibung und Geschichte (estnisch)
 Gasthof im historischen Gutsspeicher von Voka (estnisch)

Einzelnachweise

Ort in Estland
Geographie (Toila)

Voka alevik


Silahdar Damat Mehmed Paşa (ö. 1737 Halep), I. Mahmud saltanatında 1 Ekim 1730 - 22 Ocak 1731 tarihleri arasında üç ay yirmi bir gün sadrazamlık yapmış Osmanlı devlet adamı.

Hayatı
Silahdar Damat Mehmed Paşa İstanbullu Türk asıllıdır. Babası Hantal Hafif olarak tanınan kavaf mesleğinden bir esnaftı. Çocukluğunda Enderun'a önce kiler odasına alındı. Sonra çavuşluğa yükselip hasodaya nakloldu ve orada kiler kethüdası oldu. III. Ahmet'in silahdarı Boşnak Mehmet Ağa vezirlikle Anadolu Eyalet valisi görevine geçince, Mehmet Ağa'ya, o döneme kadar uyulan enderun nizamına aykırı olarak, 6 Aralık 1624'te birdenbire silahdarlık görevi verildi.

Silahdar Mehmet Ağa 22 Mayıs 1728'de III. Ahmet'in henüz 9 yaşında olan kızına nişanlandı. Aynı zamanda kendisine vezirlik rütbesi verildi. Ağustos 1727 kubbealtı vezirliğine yükseltildi ve arpalık olarak Erzurum eyalet valiliği verildi. 1730'da çıkan Patrona Halil İsyanı sonucunda Nevşehirli Damat İbrahim Paşa sadrazamlıktan azledilip katlini takiben cesedinin isyancılara teslim edilmesi olayından sonra tahttan indirilen III. Ahmet'e son sadrâzam oldu.

Silahdar Mehmed Paşa, I. Mahmut'un cülusu üzerine sadarette bırakıldı. Patrona Halil ve ayak takımı İstanbul'da başlarına buyruk bir idareye başladılar. Yeni padişah onların gücünü azaltmak için şeyhülislam ve kazaskerlerin kefil olmasıyla serseri ayak takımı sayısı azaltıldı. Ama Patrona Halil yine şehir denetimleri sürdürmekte ve hatta padişah huzuruna silahlı olarak çıkıp ona nasihatlarda bulunmaktaydı. Kasım ayında taraftarları arasında sürtüşmeler olduğu için Patrona Halil, Sadaret kaymakamı olmayı istedi. Bunun üzerine kaptan-ı derya Canım Hoca Mehmed Paşa bunların elemine edilmesi için bir plan hazırladı. Kapıcılar kethudalığına tayin edilen Kabakulak İbrahim Ağa bunu uygulamaya başladı. 23 Kasım'da Divan-ı Humayun genel gündemli bir toplantı yapmak için Patrona Halil ve yakın arkadaşları çağrıldı. Burada 25 Kasım'da çok gizli bir toplantı yapılması kararlaştırıldı. O gün güya bu gizli toplantıya gelen Patrona ve yandaşları silahları alınarak Sünnet Odası'na alındılar ve bir baskınla öldürüldüler. Ama bazılarının direnmesi dolayısıyla Enderun avlusu ve Sofa-i Hümayun muharebe meydanına döndü. Öldürülen asilerin kesik başları ve cesetleri arabalarla Saraydan çıkarıldılar. Zorbalar dağıldılar ve yaşayanlardan pek çoğu Anadolu'ya kaçtı. Sadrazam İstanbul'da sıkı bir denetime başlayıp serserileri yakalamaya başladı ve 2000'den fazla şüpheli şahıs yakalandı; bazıları idam edilip diğerleri Anadolu'ya sürüldüler.

Kabakulak İbrahim Ağa'ya hizmeti karşılığı olarak ilk defa vezirlik rütbesi ve Halep valiliği verildi. Ama I. Mahmut, onu sadarete getirmek istemekteydi. 22 Ocak 1731'de  Silahtar Mehmet Paşa, üç ay kadar sadrazamlık yaptıktan sonra, bu görevden azledildi. Yerine Kabakulak İbrahim Paşa sadrazam tayin edildi.

Silahdar Damat Mehmed Paşa'ya ise Halep valiliği verildi. Halep'ten sonra Mart 1733'te Diyarbakır valiliğine naklolundu. Bu tayinin nedeni kendisine gönderilen fermanda bildirildi. Nadirşah'ın Musul ve Şehrizor Eyaleti (modern Kerkük ve civarı) taraflarını tehdit ettiği ve buna karşı koymaya muktedir bir vezirin Diyarbakır valiliğinde bulunması gerekmekteydi. Silahdar Damat Mehmet Paşa Eylül 1733'te ikinci defa Halep valisi oldu. Yine o yıl Aralık ayında Sayda valiliğine ve Temmuz 1735'te Bağdat valiliğine getirildi.

İran'la yapılan geçici barıştan sonra İran serdarı olan Hasan Paşazade Ahmed Paşa Bağdad valisi olarak tâyin edildi. Silahdar  Damat Mehmet Paşa'ya ise Haziran 1736'da Anadolu eyalet valiliği verildi. Eylül 1736'da ise üçüncü defa Halep valisi yapıldı. Silâhdar  Damat Mehmet Paşa bu görevde iken 1737'de Halep'te öldü.

Değerlendirme
Vakar sahibi, doğru bir kişi idi.

"Hadikatü-l Vüzera Zeyli" ve ondan naklen "Enderuni Ata", Silahdar Damat Mehmed Paşa'nın ehliyetli bir devlet adamı olduğunu bildirmektedirler.

"Subhi Tarihi"'nde ise Silahdar Damat Mehmed Paşa'nın sarayda yetişmiş olup cok fazla idari tecrübe görmeden birden sadarete gelmesi dolayısıyla memleket durumuna vuküfsuz olduğunu belirtmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Danışmend, İsmail Hâmi, (1961) Osmanlı Devlet Erkâni, İstanbul:Türkiye Yayınevi.
 Buz, Ayhan (2009) Osmanlı Sadrazamları, İstanbul: Neden Kitap, ISBN 978-975-254-278-5
 Uluçam, Müjdat "Mehmed Paşa (Silahdar, Damat)" (1999), Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. C.2 s.167 ISBN 975-08-0072-9
 Tektaş, Nazim (2002), Sadrâzamlar Osmanlı'da İkinci Adam Saltanatı, İstanbul:Çatı Yayınevi (Google books:

Osmanlı sadrazamları
Osmanlı padişah damatları
1770 yılında ölenler
İstanbul doğumlu devlet görevlileri
Osmanlı Halep valileri
Osmanlı Bağdat valileri
Doğum tarihi bilinmeyenler

Silahdar Damat Mehmed Paşa


Biella er en by beliggende i den nord-italienske region Piemonte. Den er hovedstad for provinsen af samme navn. Biella har  indbyggere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Piemonte
Biella (provins)

Biella


Las elecciones presidenciales de Argentina de 1862 se llevaron a cabo para elegir al primer presidente de la República Argentina, luego de finalizada la Guerra entre el Estado de Buenos Aires y la Confederación Argentina, con el triunfo de aquel. En las mismas resultó elegido Bartolomé Mitre, del Partido Nacionalista, que en ese momento era presidente de facto del país y comandante del ejército porteño, para desempeñarse en el período 1862-1868. Como vicepresidente fue elegido Marcos Paz, del mismo partido.

Las elecciones se realizaron bajo las reglas de la Ley Electoral 207 de la Confederación, que mantuvo en vigencia el régimen de «voto cantado», que se caracterizó históricamente por el fraude electoral masivo, la violencia en los comicios, el voto venal (pago) y la baja participación, sin que se permitiera votar ni ser elegidas a las mujeres. Solo concurrió a votar el 1% de la población. La Constitución establecía que la elección del presidente y vicepresidente debía realizarse en forma indirecta y por separado, delegando la elección final de cada uno en colegios electorales provinciales integrados por representantes elegidos en la elección primaria, por el sistema de lista completa, siendo electos todos los candidatos más votados, en cada distrito electoral.

Mitre fue el único candidato al puesto y fue elegido sin votos en contra en el Colegio Electoral, aunque 23 electores sobre 156, se abstuvieron. En la elección del vicepresidente, el Colegio Electoral eligió por mayoría de 91 electores a Marcos Paz, también del Partido Nacionalista, derrotando a otros ocho candidatos.

Resultados del Colegio Electoral

Resultados por Provincia

Véase también
 Elecciones legislativas de Argentina de 1862
 Elecciones al Senado de Argentina de 1862

Referencias

Bibliografía

1862
Elecciones en Argentina en 1862

Elecciones presidenciales de Argentina de 1862


بيت شريفرز ، من مواليد 15 ديسمبر 1946 ، لاعب كرة قدم هولندي سابق.

لعب مع منتخب هولندا لكرة القدم.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص من نيواخاين
طاقم بي إي سي زفوله غير اللاعبين
طاقم تفينتي أنشخيدة غير اللاعبين
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو أياكس أمستردام
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1976
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1980
لاعبو بي إي سي زفوله
لاعبو تفينتي
لاعبو دوور فيلسكراخت ستيرك
لاعبو كأس العالم 1974
لاعبو كأس العالم 1978
لاعبو كرة قدم من مقاطعة أوترخت
لاعبو كرة قدم هولنديون
لاعبو منتخب هولندا لكرة القدم
مدربو بي إي سي زفوله
مدربو توب اس
مدربو كرة قدم هولنديون
مدربو نادي ألكمار
مواليد 1946
هولنديون في القرن 20
هولنديون في القرن 21
وفيات 2022

بيت شريفرز


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

11. travnja: Slobodan Prosperov Novak, hrvatski povjesničar književnosti, komparatist, novinar, političar, teatrolog

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Znanost u 1951.


TLC, Amerikalı üç kişilik bir R&B grubudur. Grup üyeleri: Tionne Watkins ("T-Boz"), Lisa Lopes ("Lefteye") ve Rozonda Thomas ("Chilli")'dir. Grup 1990 yılında Atlanta'da kuruldu. Daha sonraları çeşitli destekler aracılığıyla 1992 yılında Ooooooohhh.... On the TLC Tip adlı ilk albümleriyle müzik hayatına atıldı. Grubun 2002'de dördüncü albümleri "3D"yi kaydettiği sıralarda Lisa Lopes'in Honduras'ta bir trafik kazası sonucu hayatını kaybetmesi grubun dağılmasına neden oldu.

Kariyer

Ooooooohhh.... On the TLC Tip

TLC'nin ilk albümü Şubat 1992'de LaFace etiketiyle satışa sunuldu. Grup albümle çabucak adlarını tüm ülkeye duyurdu. Grup bu albümde üç üyeyi de farklı konseptte vokal yapma görevi verdi. T-Boz funk, Left-Eye hip hop, ve Chilli R&B vokallerde görev aldı. TLC, bu albümde; "Ain't 2 Proud 2 Beg" , "What About Your Friends" ve "Baby-Baby-Baby" gibi ünlü ilk ona giren şarkılarını yayımladı. Albümden sonraki turda, T-Boz Anemi geçirdiğinden turda bir süre yer alamadı.

CrazySexyCool

TLC, ilk albümlerini yayınladıkları sırada, Left-Eye erkek arkadaşı tarafından tecavüze uğradı. Yine Left-Eye'nin genç yaşlarda başlayan alkol tutkusundan kaynaklı olarak bir akşam Left-Eye, erkek arkadaşının yeni alınmış birçok ayakkabısını alarak küvete boşaltıp onları yakarak evde bir yangın başlattı. Her ne kadar çabuk müdahale edilse de, ev tahrip olmuş olduğundan yaşanmaz hale geldi. Bu olaydan sonra da Left-Eye erkek arkadaşıyla yaşamaya devam etti. Bu olay sonrası grupta sonraki albümlerin konusunu belirleyen bir yol açtı.

TLC'nin yeni albümü ise 1994 yılında çıktı. Bu albümdeki tüm şarkılar Amerikan müzik listesinde ilk beşe girerek albümün başarısını kanıtladığı gibi, "Waterfalls" ve "Creep" ise bir numaraya yerleşti. "Waterfalls", AIDS'e karşı yazılmıştı ve anlatımından dolayı birçok ödüle layık görüldü. "Creep" ise 1995 yılında, Madonna'nın "Take a Bow" şarkısından sonra en çok satan ikinci teklisi unvanını aldı.

FanMail

TLC, uzun bir aradan sonra 1999 yılında yeni albümleri için oldukça ünlü isimlerle çalıştı. Bu albüm, satışa sunulduğu ilk hafta bir numaraya çıkarak satış rekorları kırdı. Albümdeki "No Scrubs" ve "Unpretty" adlı eserler bir numaraya ulaştı. "No Scrubs" ise Destiny's Child'ın "Bills, Bills, Bills" adlı eseriyle aynı sıralarda ve aynı yapımcı tarafından bestelendi ve benzer müzikler ikisini de bir numaraya yükseltti. Albüm çok büyük ses getirdi. Bu albümden sonra gruba dünya turnelerine çıktı.

3D

2002 yılında grup, dördüncü albümleri üzerinde çalışmaya başladı. Fakat trajik bir şekilde, Left-Eye, tatil için gittiği Honduras'ta daha albüm kaydı bitirilmeden trafik kazasında hayatını kaybetti. Öldüğünde 30,000 hayranı, Left-Eye'ın cenazesine katıldı. Grup hemen sonra albümü yayımladı, anlamlı olmasından dolayı büyük ses getirmesi beklenen albüm, tersine çok az ilgi gördü ve grup bu tarihten sonra yeni bir üye almadı. Grup iki yeni toplama albümünden sonra 2005'te resmen dağıldı.

Diskografi

 Ooooooohhh.... On the TLC Tip (1992)
 CrazySexyCool (1994)
 FanMail (1999)
 3D (2002)
 TLC (2017)

Turlar
 1992-1993: (açılışta) MC Hammer's Too Legit to Quit Turu
 1994-1995: Boyz II Men turnesi
 2000: FanMail Turu

Dış bağlantılar
 Resmi Sitesi

Kaynakça

Amerikalı müzik grupları
New jack swing grupları
Grammy Ödülü sahipleri
BRIT Ödülü sahipleri
Arista Records sanatçıları
1990'da kurulan müzik grupları
Kadın hip hop müzik grupları
Yılın Sanatçısı Amerikan Müzik Ödülü sahipleri
Amerikan Müzik Ödülü sahipleri

TLC (müzik grubu)


Base station (or base radio station) is – according to the International Telecommunication Union's (ITU) Radio Regulations (RR) – a "land station in the land mobile service."

The term is used in the context of mobile telephony, wireless computer networking and other wireless communications and in land surveying. In surveying, it is a GPS receiver at a known position, while in wireless communications it is a transceiver connecting a number of other devices to one another and/or to a wider area.
In mobile telephony, it provides the connection between mobile phones and the wider telephone network. In a computer network, it is a transceiver acting as a switch for computers in the network, possibly connecting them to a/another local area network and/or the Internet. In traditional wireless communications, it can refer to the hub of a dispatch fleet such as a taxi or delivery fleet, the base of a TETRA network as used by government and emergency services or a CB shack.

Land surveying

In the context of external land surveying, a base station is a GPS receiver at an accurately-known fixed location which is used to derive correction information for nearby portable GPS receivers.  This correction data allows propagation and other effects to be corrected out of the position data obtained by the mobile stations, which gives greatly increased location precision and accuracy over the results obtained by uncorrected GPS receivers.

Computer networking

In the area of wireless computer networking, a base station is a radio receiver/transmitter that serves as the hub of the local wireless network, and may also be the gateway between a wired network and the wireless network. It typically consists of a low-power transmitter and wireless router.

Wireless communications

In radio communications, a base station is a wireless communications station installed at a fixed location and used to communicate as part of one of the following:

 a push-to-talk two-way radio system, or;
 a wireless telephone system such as cellular CDMA or GSM cell site.
 Terrestrial Trunked Radio

Base stations use RF power amplifiers (radio-frequency power amplifiers) to transmit and receive signals. The most common RF power amplifiers are metal–oxide–semiconductor field-effect transistors (MOSFETs), particularly LDMOS (power MOSFET) RF amplifiers. RF LDMOS amplifiers replaced RF bipolar transistor amplifiers in most base stations during the 1990s, leading to the wireless revolution.

Two-way radio

Professional

In professional two-way radio systems, a base station is used to maintain contact with a dispatch fleet of hand-held or mobile radios, and/or to activate one-way paging receivers. The base station is one end of a communications link. The other end is a movable vehicle-mounted radio or walkie-talkie. Examples of base station uses in two-way radio include the dispatch of tow trucks and taxicabs.

Professional base station radios are often one channel. In lightly used base stations, a multi-channel unit may be employed. In heavily used systems, the capability for additional channels, where needed, is accomplished by installing an additional base station for each channel. Each base station appears as a single channel on the dispatch center control console. In a properly designed dispatch center with several staff members, this allows each dispatcher to communicate simultaneously, independently of one another, on a different channel as necessary. For example, a taxi company dispatch center may have one base station on a high-rise building in Boston and another on a different channel in Providence. Each taxi dispatcher could communicate with taxis in either Boston or Providence by selecting the respective base station on his or her console.

In dispatching centers it is common for eight or more radio base stations to be connected to a single dispatching console. Dispatching personnel can tell which channel a message is being received on by a combination of local protocol, unit identifiers, volume settings, and busy indicator lights. A typical console has two speakers identified as select and unselect. Audio from a primary selected channel is routed to the select speaker and to a headset. Each channel has a busy light which flashes when someone talks on the associated channel.

Base stations can be local controlled or remote controlled. Local controlled base stations are operated by front panel controls on the base station cabinet. Remote control base stations can be operated over tone- or DC-remote circuits. The dispatch point console and remote base station are connected by leased private line telephone circuits, (sometimes called RTO circuits), a DS-1, or radio links. The consoles multiplex transmit commands onto remote control circuits. Some system configurations require duplex, or four wire, audio paths from the base station to the console. Others require only a two-wire or half duplex link.

 Interference could be defined as receiving any signal other than from a radio in your own system. To avoid interference from users on the same channel, or interference from nearby strong signals on another channel, professional base stations use a combination of:
 minimum receiver specifications and filtering.
 analysis of other frequencies in use nearby.
 in the US, coordination of shared frequencies by coordinating agencies.
 locating equipment so that terrain blocks interfering signals.
 use of directional antennas to reduce unwanted signals.

Base stations are sometimes called control or fixed stations in US Federal Communications Commission licensing. These terms are defined in regulations inside Part 90 of the commissions regulations. In US licensing jargon, types of base stations include:
 A fixed station is a base station used in a system intended only to communicate with other base stations. A fixed station can also be radio link used to operate a distant base station by remote control. (No mobile or hand-held radios are involved in the system.)
 A control station is a base station used in a system with a repeater where the base station is used to communicate through the repeater.
 A temporary base is a base station used in one location for less than a year.
 A repeater is a type of base station that extends the range of hand-held and mobile radios.

Amateur and hobbyist use

In amateur radio, a base station also communicates with mobile rigs but for hobby or family communications. Amateur systems sometimes serve as dispatch radio systems during disasters, search and rescue mobilizations, or other emergencies.

An Australian UHF CB base station is another example of part of a system used for hobby or family communications.

Wireless telephone

Wireless telephone differ from two-way radios in that:

 wireless telephones are circuit switched: the communications paths are set up by dialing at the start of a call and the path remains in place until one of the callers hangs up.
 wireless telephones communicate with other telephones usually over the public switched telephone network.

A wireless telephone base station communicates with a mobile or hand-held phone. For example, in a wireless telephone system, the signals from one or more mobile telephones in an area are received at a nearby base station, which then connects the call to the land-line network. Other equipment is involved depending on the system architecture. Mobile telephone provider networks, such as European GSM networks, may involve carrier, microwave radio, and switching facilities to connect the call. In the case of a portable phone such as a US cordless phone, the connection is directly connected to a wired land line.

Emissions issues

While low levels of radio-frequency power are usually considered to have negligible effects on health, national and local regulations restrict the design of base stations to limit exposure to electromagnetic fields. Technical measures to limit exposure include restricting the radio frequency power emitted by the station, elevating the antenna above ground level, changes to the antenna pattern, and barriers to foot or road traffic.  For typical base stations, significant electromagnetic energy is only emitted at the antenna, not along the length of the antenna tower.

Because mobile phones and their base stations are two-way radios, they produce radio-frequency (RF) radiation in order to communicate, exposing people near them to RF radiation giving concerns about mobile phone radiation and health. Hand-held mobile telephones are relatively low power so the RF radiation exposures from them are generally low.

The World Health Organization has concluded that "there is no convincing scientific evidence that the weak RF signals from base stations and wireless networks cause adverse health effects."

The consensus of the scientific community is that the power from these mobile phone base station antennas is too low to produce health hazards as long as people are kept away from direct access to the antennas. However, current international exposure guidelines (ICNIRP) are based largely on the thermal effects of base station emissions, NOT considering the non-thermal effects harmless.

Emergency power
Fuel cell backup power systems are added to critical base stations or cell sites to provide emergency power.

Media

See also

 Base transceiver station
 Mobile switching center
 Macrocell
 Microcell
 Picocell
 Femtocell
 Access point base station
 Cell site
 Cellular repeater
 Mobile phone
 Mobile phone radiation and health
 Portable phone
 Signal strength
 Audio level compression
 OpenBTS
 Bandstacked

References

External links

 Occupational Safety and Health Admin. Non-Ionizing Radiation Exposure Guidelines.

Surveying
Wireless networking
Telecommunications infrastructure
Radio stations and systems ITU

Base station


Incidentul armat de la Vicovu de Sus din perioada 1-3 iulie 1940 a fost o acțiune militară individuală desfășurată la nord de localitatea Vicovu de Sus pe șoseaua Ciudei-Vicov, pe teritoriul Județul Storojineț de către Batalionul 3 din Regimentul 16 Infanterie al Diviziei 7 Infanterie, aflat sub comanda maiorului Valeriu Carp – până la crearea Comisiei mixte româno-sovietice, împotriva trupelor sovietice care se apropiau de linia de demarcație impusă Regatului României prin ultimatumul din 26 iunie 1940. Ca urmare a acestei acțiuni, a fost asigurată acoperirea zonei Gurii Putnei

În contextul evacuării și cedării oficiale a Basarabiei, a Bucovinei de Nord și a ținutului Herța către statul sovietic, această acțiune și-a adus contribuția la menținerea teritoriul aflat la sud de râul Suceava, în interiorul noii granițe a Regatului României.

Context

În contextul evacuării teritoriilor basarabean și nord-bucovinean de către Armata României începând cu data de 28 iunie ca urmare a ultimatumului sovietic, în dimineața zilei de 28 iunie 1940, Marele Stat Major român a emis dispoziții conform cărora trupele românești trebuiau să nu deschidă focul asupra trupelor sovietice și să nu reacționeze la provocările acestora, iar comandanților li s-a cerut să intre în contact cu trupele sovietice.

Coloane lungi de mai mulți kilometri de militari români au început să se retragă din Bucovina de Nord, spre noua frontieră, cu trupele sovietice aflate la un pas în urmă sau ocupând în prezența trupelor române unele localități. Mai mult, sovieticii nu au respectat nici măcar noua linie de frontieră impusă tot de ei, depășind-o și înaintând în adâncimea teritoriului – cum s-a întîmplat în Ținutul Herța.

La data de 1 iulie s-a constituit sub conducerea colonelului Eugen Mirculescu, aflat la comanda Brigăzii 7 Infanterie, comisia mixtă româno-rusă care urma să stabilescă  în zonă, traseul exact al frontierei. Aceasta însă își va începe lucrările de abia la data de 3 iulie.

Incidentul

În lipsa unui ordin venit pe linie ierarhică de la Ministrul de Război – care să precizeze atitudinea de adoptat în fața înaintării ruse, Divizia 7 Infanterie din Armata Regală Română – aflată printre marile unități care se retrăgeau din Bucovina de Nord, a continuat retragerea.

La data de 1 iunie, aflat în ariergarda Diviziei 7 Infanterie, maiorul Valeriu Carp – comandantul Batalionului 3 din Regimentul 16 Infanterie a dispus însă din proprie inițiativă oprirea retragerii în momentul în care soldații i-au transmis "- Se vede Putna !". Cu de la sine putere a ordonat apoi ofițerilor batalionului să se organizeze pe poziții de apărare și, dacă rușii mai înaintează, să deschidă focul. Batalionul său a ocupat astfel – conform rapoartelor Diviziei 7 Infanterie "fără ordin", o poziție defensivă  la nord de Vicovu de Sus la intrarea în țară după noua graniță, pe șoseaua Ciudei - Vicov. La acel moment, restul diviziei era deja regrupat în sudul noii frontiere. Dinspre nord se apropiau trupele ruse, iar partizani sovietici îmbrăcați în uniforme românești deschideau focul din apropierea pozițiilor trupelor române.

Maiorul și-a informat totuși superiorii ierarhici despre instalarea batalionului pe poziție și în aceeași zi a primit ordinul de a se retrage în cazul unui atac inamic la sudul râului Suceava și de a arunca în aer podul de la Vicovu de Sus.
În spatele său la data de 30 iunie se constituise din Regimentul 37 Infanterie, Batalionul Divizionar 7 Mitraliere și Regimentul 8 Artilerie – cu misiunea de a închide valea Putnei și de a interzice pătrunderea rușilor, Gruparea Tactică Putna, dar la ora 22 a zilei de 1 iulie un ordin venit de la comandamentul Armatei a 3-a, a precizat că soldații români nu aveau voie să deschidă focul chiar dacă rușii încălcau înțelegerile cu ofițerii români cu care se aflau în contact și înaintau spre pozițiile trupelor române. Tot în aceeași seara, Gruparea Tactică Putna a primit ordinul a a abandadona poziția  sa de la Gura Putnei și de a se regrupa în zonă spre diverse bifurcații de drumuri, "de evacuare înapoi". Dat fiind că un atac sovietic era previzibil, pe 2 iulie la ora 23.30, un ordin al Corpului 10 Armată a indicat ca podurile de peste Suceava să fie distruse. De asemenea, la data de 3 iulie la ora 21 un alt ordin a indicat trupelor române să pregătească apărarea antitanc, să instaleze pe diverse drumuri aflate la sud de râul Suceava baricade  și să mineze terenul (inclusiv la sud de podul de la Vicovu de Sus).

În acest context dificil, în perioada 1-3 iulie șapte delegații sovietice au presat Batalionul 3 Infanterie să se retragă, ceea ce ar fi însemnat că accesul pe șoseaua care ducea spre România, să fie liber. Subunitatea însă a rezistat chiar pe noua graniță aflată la nord de Vicovul de Sus. În acest context, cu toate că ordinul anterior interzisese deschiderea focului împotriva trupelor ruse, există date care susțin că militarii batalionului, tocmai asta ar fi făcut. Astfel, conform unui raport oficial al Corpului 10 Armată semnat de generalul Constantinescu, ce era comandantul acestuia, batalionul comandat de către Carp a ocupat o poziție defensivă și a stopat înaintarea trupelor sovietice, precum și a formațiunilor de partizani. De asemenea, conducătorii grupelor de partizani au fost capturați de soldații lui Carp și împușcați pe loc.

De abia la data de 4 iulie, Batalionul 3 Infanterie s-a repliat pe aliniamentul râului Suceava, pentru a face joncțiunea cu restul Regimentul 16 Infanterie, unitate care a preluat cu începere de la ora 16.00 a aceleiași zile, controlul podurilor și drumurilor din acel perimetru.

Susținere istorică; in memoriam
Potrivit faptelor sale, ulterior maiorul Valeriu Carp a fost citat prin Ordin de zi, pe întreg Corpul 10 Armată.

În 1999 veteranul de război și fostul locotenent din subordinea maiorului Carp - Mihai Ambrosă, devenit între timp colonel în rezervă și Cavaler al Ordinului "Mihai Viteazul", în memoriile sale a relatat odiseea maiorului Carp. Incidentul este astfel consemnat de Ambrosă în cartea "Cavaler al Ordinului Mihai Viteazul", publicată în 1999, unde este descris modul în care Valeriu Carp a luat în anul 1940 pe propria răspundere hotărârea de a opri retragerea din fața inamicului pentru a rezista, conștient fiind că Mănăstirea Putna se află la o mică distanță în spatele său.

De asemenea, conform ziaristului Dan Gheorghe, există în memoria colectivă a oamenilor din satele bucovinene un moment din anul 1940, în care pe granița de nord românii s-au bătut cu rușii care veneau spre Putna, iar numele maiorului Carp este cunoscut aflat fiind în relație cu acel moment.

Neclarități
Din raportul oficial al Corpului 10 Armată nu reiese în mod clar dacă au avut loc într-adevăr confruntări cu sovieticii.

Conform istoricului Petru Grior, director al Cercetări Istorice din Cernăuți, baza documentară a evenimentului descris este precară, dar acesta a avut totuși loc, fiind necesare apelul la memoria colectivă și studii aprofundate. O susținere pentru afirmațiile lui Grior a venit de la directorul Liceului "Ștefan cel Mare" din Ropcea, care a afirmat că oamenii din Crasna mai au încă amintiri despre acest eveniment și despre decizia de a susține inițiativa ofițerilor români.

Referințe

Bibliografie
 Zugravu, Luminița Cornelia; Spre recunoștință și aducere aminte: "Din ordinul meu și pe a mea răspundere, deschideți focul !" în Eroii Neamului,  Anul IX, Nr. 3 (32), Sept. 2017; pp. 10-11
Lectură suplimentară
 Țigănescu, Vasile; Refugiații; Ed. Ro-Basarabia - Bucovina Press; Rădăuți Bucovina; 1999
 Ambrosă, Ioan & Nicodim, Dumitru; Cavaler al ordinului Mihai Viteazul; Editura Fiat Lux; București; 1999
  Мельтюхов, Михаил [Meltyukhov, Michael]; Освободительный поход Сталина. 2006  [Campania de eliberare a lui Stalin]; Издательство  Эксмо [Eksmo]; Москва [Moscova]; 2006; ISBN: 5-699-17275-0

Legături externe
 Dogaru, Mircea; "- Putna! Se vede Putna !" - Mircea Dogaru despre Valeriu Carp; Emisiunea Dor de acasă; TV România de Mâine; uploadare 1 iunie 2014
 Suvorov, Victor; Ziua M; Ed. Polirom; Iași; 2001; ISBN: 978-973-46-1941-2

1940 în România
Istoria Bucovinei
Bătăliile României
Bătălii ale Uniunii Sovietice

Incidentul armat de la Vicovu de Sus din 1-3 iulie 1940


Consiliul Internațional al Femeilor (în engleză International Council of Womenn– ICW) este o organizație înființată în anul 1888 pentru femeile din întreaga lume, creată cu scopul de a milita pentru respectarea drepturilor omului, precum sănătatea, pacea, egalitatea și educația.

Membrii fondatori au fost Susan B. Anthony, May Wright Sewell și Frances Willard. Acestea au organiza prima conferință a ICW în perioada 25 martie – 1 aprilie 1888 la Washington, D.C. Au participat 80 de speakeri și 49 de delegați din 9 țări: Anglia, Franța, Norvegia, Irlanda, Danemarca, Finlanda, India, Canada și SUA. Consiliile Naționale ale Femeilor sunt afiliate ICW. Organizația este consultant pentru ONU și este reprezentant permanent pentru ECOSOC, ILO, FAO, WHO, UNDP, UNEP, UNESCO, UNICEF, UNCTAD și UNIDO.

Istoric

În timpul unei vizite în Europa în anul 1882, Elizabeth Cady Stanton și Susan B. Anthony au discutat ideea înființării unei organizații internaționale a femeilor care să unească reformistele din mai multe țări. Cele două au organizat un meeting la Washington în 1888, când s-a fondat ICW. Această întâlnire a marcat și cea de-a 40-a aniversare a Seneca Falls Convention, prima convenție despre drepturile femeilor.

Contextul în care s-a înființat organizația era marcat de mișcările sociale din societatea industrial care luaseră amploare. S-au înființat în acea perioadă mai multe organizații pentru femei, care aveau ca scop promovarea bunăstării și dreptul de vor pentru femei.
Primele conferințe internaționale au fost foarte discutate în presa vremii, mai ales în 1899 când Susan B. Anthony s-a întâlnit cu Regina Victoria a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei. A fost prima organizația care a militat la începutul secolului XX pentru acordarea de drepturi femeilor. "În acea perioadă, internaționalismul și filantropia erau considerate o scindare pentru mândria și supremația istorică de neclintit a diferitelor forme de naționalism care au dus la dezastre", este scris în lucrarea "Women changing the World" de Leen Beyers, Els Flour, Catherine Jacques, Sylvie Lefebvre (Bruxelles, 2005).

Limbile oficiale alese au fost: Engleza, Franceza și Germana – un lucru ce de altfel a descurajat participarea femeilor din alte zone ale lumii.
ICW nu a militat foarte mult pentru dreptul de vot al femeilor, pentru a nu intra în conflict cu membrii mai conservatori ai organizației. În anul 1904, la un congres din Berlin al ICW, s-a format o organizație separată care să introducă o agenda feminist mai puternică, sub numele de International Women Suffrage Alliance.

ICW a devenit consultant pentru ONU imediat după cel de-al Doilea Război Mondial, apărarea drepturilor omului aflându-se pe agenda lor încă din vremea Ligii Națiunilor. Afilierea la celelalte organizații internaționale s-a făcut de-a lungul timpului. Statele Unite au sprijinit și ajutat cu fonduri inițiativele ICW, mai ales în primii ani de activitate. Majoritatea meeting-urilor au fost organizate în Europa și America de Nord.

Structură și organizație

Secretariatul organizației, care îndeplinește rolul de centru al rețelei își muta inițial sediul în funcție de naționalitatea președinților săi. În cele din urmă, din 1954, sediul s-a stabilit la Paris.
Organizația este condusă prin trei structuri diferite: Adunarea generală, Comitetul Executiv și Consiliul de Conducere. Cele cinci comisii permanente ale organizației sunt: Comisia pentru prosperitate generală, Comisia pentru Comunicare, Comisia pentru problem sociale, Comisia pentru statutul femeilor și Comisia pentru dezvoltare durabilă.

ICW este o federație – o organizație umbrela pentru Consiliile Naționale. Din fiecare țară este acceptat doar un consiliu național. În prezent, 63 de consilii naționale sunt afiliate ICW. România nu face parte din această organizație. Activitatea ICW se bazează pe angajamentul voluntar, cu excepția membrilor Secretariatului.

În cei peste 120 de ani, organizația și-a păstrat caracterul apolitic. Totuși, pentru îndeplinirea scopurilor, ICW nu poate evita trasarea anumitor politici. De aceea, emanciparea femeilor și lupta pentru egalitate nu sunt probleme localizate doar în aria țărilor în curs de dezvoltare.

Ultima conferință a avut loc în perioada 7-11 noiembrie 2017 la Seoul, Coreea de Sud.

Declarații

"Femei din toate statele pot fi victime ale violenței, discriminării, traficului sau sărăciei", afirmă și în prezent reprezentantele ICW. Rețeaua globală ICW este un simbol al dialogului intercultural considerat în zilele noastre ca temei fundamental pentru pacea și securitatea umană. ICW este încă implicat în lupta pentru "moralizare" a relațiilor și credințelor sociale. Având în vedere situația economică globală, țelul unei societăți remoralizate înseamnă restabilirea demnității pentru toți, bărbați și femei, indiferent de origine, rasă, credință sau condiție socială, mai notează lucrarea "Women changing the World".

"După 125 de ani de existență, nu e loc de bucurie într-o lume în care principiul egalității dintre femei și bărbați încă reprezintă o temă de dispută. Inegalitatea duce la violență. (...) În această perspectivă, ICW ajută femeile să se ajute reciproc, iar obiectivul său este să acorde femeilor din Consiliile Naționale afiliate, oportunitatea de a dobândi discernământ, apreciere de sine și abilități pentru o emancipare în creștere. Nu există democrație fără egalitatea de gen", a declarat fosta doamnă președinte ICW, Cosima Schenk.

Arhive

Lucrările Consiliului Internațional al Femeilor sunt păstrate în arhivele Bibliotecii Femeilor din Londra. Alte lucrări se află la Biblioteca Națiunilor Unite din Geneva, Biblioteca Congresului de la Washington, arhivele UNESCO de la Paris, Centrul Internațional de Informații și Arhivele pentru Mișcarea Femeilor din Amsterdam, Centrul de Arhivă pentru Istoria Femeii (CARHIF) de la Bruxelles, Biblioteca Sophia Smith de la Colegiul Smith, Massachusetts, Biblioteca Memorială Margaret Cousins din New Delhi și Colecția Lady Aberdeen de la Colecțiile speciale ale Bibliotecii Universității din Waterloo (Ontario).

Note

Legături externe
 www.icw-cif.com
 feminism.eserver.org

Vezi și
 Feminism
 Discriminare sexuală
 Drepturile omului în România

Fondări în 1888
Feminism
Organizații internaționale
Consilii

Consiliul Internațional al Femeilor


Académie-Internationale-Olympique, ou Diethnís Olympiakí Akadimía (en ), est une localité du dème d'Archéa Olympía, dans le district régional d'Élide, en Grèce-Occidentale.

Cette localité est en fait le site de l'Académie internationale olympique, propriété du Comité olympique hellénique. Il est situé à proximité du site archéologique d'Olympie et de l'Altis sacré, sur les pentes du mont Cronion, à  d'altitude, dans un espace vert d'environ . Le fleuve Alphée passe au sud, l'ancienne Pise à l'est et l'ancienne Olympie à l'ouest.

Elle est officiellement enregistrée en tant que localité pour la première fois en 1971, dans la communauté de Mirákas de l'époque sous le nom d'Olympiás, puis en 2001, elle est rebaptisée Académie-Internationale-Olympique. Selon le programme Kallikratis, avec l'ancienne Pise, elles forment la communauté locale de l'ancienne Pise (), qui fait partie de l'unité municipale d'Archéa Olympía, du dème du même nom.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à deux habitants.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Grèce-Occidentale
Élide
Sanctuaire d'Olympie

Académie-Internationale-Olympique (localité)


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 Sindae, Koguryo Krallığı'nın sekizinci hükümdarı (d. 89)

179


{{Info/Álbum
 |nome           = Beam of Light
 |tipo           = estúdio
 |imagem         = Beam of Light .jpg
 |borda          =
 |alt            =
 |artista        = One Ok Rock
 |lançado        = 28 de maio de 2008
 |gravado        =
 |gênero         =
{{lista horizontal|
 Pós-grunge
 pop-punk
}}
 |duração        = 26:12
 |idioma         =

 |formato        =
 |gravadora      = Aer-born
 |produtor       =
 |último álbum   = Zeitakubyo(2007)
 |próximo álbum  = Kanjo Effect(2008)
 |miscelâneo     =
}}Beam of Light é o segundo álbum de estúdio da banda japonesa One Ok Rock. Foi lançado em 28 de maio de 2008 pela Aer-born. Comercialmente, atingiu a posição de número dezessete pela tabela musical japonesa Oricon Albums Chart e de número catorze pela Billboard Japan Top Albums Sales. Para a divulgação do álbum, a banda realizou a turnê intitulada One Ok Rock Live Tour 2008 "Beam Of Light".

Lançamento e promoção
Após seis meses do lançamento de seu álbum de estúdio estreia, Zeitakubyō (2007) e ter encerrado a série de concertos pela One Ok Rock Tour 2008 What Time Is It Now? em abril de 2008, o One Ok Rock lançou Beam of Light em 28 de maio de 2008, como seu segundo álbum de estúdio. Constituído por oito faixas compostas pelos integrantes da banda, o álbum possui como pessoal adicional os músicos Akkin e Koichi Korenaga como arranjadores.

Para a promoção de Beam of Light, o One Ok Rock disponibilizou entre 28 de maio a 3 de junho de 2008, a distribuição gratuita da faixa "100% (One Hundred Percent)", que havia sido escolhida como o "Single da Semana" pelo serviço de música online iTunes Store. Posteriormente, a banda  embarcou na One Ok Rock Live Tour 2008 "Beam Of Light", de 5 de julho a 30 de agosto de 2008 contendo dezessete datas e em 12 de setembro, encerrou a turnê no Shibuya-AX, em Shibuya, Tóquio.

Lista de faixas

Notas
 "Abduction-Interlude" é uma canção instrumental inserida na lista de faixas de Beam of Light.

Desempenho nas tabelas musicais
O lançamento de Beam of Light'' estreou em seu pico de número dezessete pela tabela semanal da Oricon Albums Chart, correspondente a 26 de maio a 1 de junho de 2008, permanecendo na tabela por seis semanas. Pela Billboard Japan, o álbum estreou em seu pico de número catorze pela semana correspondente a 4 de junho de 2008.

Posições semanais

Ligações externas

Beam of Light (em japonês) em Apple Music
 Beam of Light no Spotify

Álbuns de One Ok Rock
Álbuns de 2008
Álbuns em língua japonesa
Álbuns de rock
Álbuns lançados pela Amuse Inc.

Beam of Light


El marquesado de Benavites es un título nobiliario español creado el 18 de mayo de 1628 por el rey Felipe IV por elevación a marquesado del condado de Benavites, a favor de Pedro Exarch de Belvís y Martorell, I conde de Benavites. El condado de Benavites había sido creado el 8 de junio de 1624 para Pedro Exarch de Belvís y Martorell, como primer conde, pasando en 1628 a ser primer marqués de Benavites.

Su denominación hace referencia a la localidad de Benavites (Valencia).

Marqueses de Benavites

Historia de los marqueses de Benavites
Pedro Exarch de Belvís y Martorell, I marqués de Benavites, antes I conde de Benavites, y caballero de la Orden de Santiago.

 Manuel Exarch de Belvís y Cabanilles II marqués de Benavites.
 Contrajo matrimonio con Beatriz Melo de Ferreira y Sanz de Latra, baronesa de la Joyosa. Sucedió su hijo.

 Manuel Exarch de Belvís y Melo de Ferreira (n. Valencia, 1639), III marqués de Benavites, conde de Villamonte, señor de  las villas, baronías y lugares de Puig, Ribarroja, etc., caballero de la orden de Alcántara, gentilhombre de cámara del rey. Después de enviudar de su primera esposa, volvió a casar con su sobrina Ana María Bellvís de Moncada y Escrivá.
 Se casó en primeras nupcias en Madrid (Santos Justo y Pastor) el 2 de octubre de 1662 con Juana Teresa Antonia Pacheco de Córdoba y Portugal (m. 25 de febrero de 1692).  Fueron padres de una hija que le sucedió en el marquesado.

 Francisca María Bellvís y Córdoba (Valencia, 21 de agosto de 1666-ibídem, 4 de abril de 1733), IV marquesa de Benavites, VIII condesa de Villardompardo, VI marquesa de Villamayor de las Ibernias, IV condesa de Villamonte,  señora de las villas, baronías y lugares de Puig, Ribarroja, etc.
 Contrajo matrimonio en Valencia el 4 de febrero de 1680 con su primo Francisco Bellvís de Moncada y Escrivá. Le sucedió su hijo.

 José Vicente Bellvís de Moncada y Exarch de Bellvís (Valencia, 17 de noviembre de 1697-Madrid, 6 de marzo de 1753), V marqués de Benavites, IX conde de Villardompardo, VII marqués de Villamayor de las Ibernias, V conde de Sallent, IV conde de Villamonte, barón de La Joyosa y de Marras, y I marqués de Bélgida por real Despacho de 6 de febrero de 1753.
 Se casó en Madrid el 13 de octubre de 1717 con Olalla de la Concepción Ibáñez de Segovia y Fernández de Velasco, marquesa de Agrópoli, XIII condesa de Tendilla y XI marquesa de Mondéjar, grande de España. Le sucedió su hijo.

 Pascual Benito Bellvís de Moncada e Ibáñez de Segovia (Valencia, 21 de junio de 1727-Madrid, 23 de julio de 1781), VI marqués de Benavites, X conde de Villardompardo,  VIII marqués de Villamayor de las Ibernias, II marqués de Bélgida,  VI conde de Sallent, VI conde de Villamonte, conde del Sacro Romano Imperio, de Marrades y, desde 1779 sucedió a Marcos Ignacio López de Mendoza e Ibáñez de Segovia, XIII marqués de Mondéjar, de Agrópoli, de Valhermoso de Tajuña, y conde de Tendilla.
 Se casó el 17 de febrero de 1754 con Florencia Pizarro Piccolomini de Aragón y Herrera, III marquesa de San Juan de Piedras Albas y viuda de su primer matrimonio con Antonio de Herrera y Ayala.  Le sucedió su hijo.

 Juan de la Cruz Bellvís de Moncada y Pizarro (Madrid, 1 de diciembre de 1756-20 de octubre de 1835), VII marqués de Benavites, XI conde de Villardompardo, IX marqués de Villamayor de las Ibernias, marqués de San Juan de Piedras Albas, XV marqués de Mondéjar, III marqués de Bélgida, VIII marqués de Adeje, etc.
 Contrajo matrimonio en Madrid el 4 de abril de 1774 con María de la Encarnación Álvarez de Toledo y Gonzaga,  hija de Antonio Álvarez de Toledo y Osorio, X marqués de Villafranca del Bierzo, y de su segunda esposa María Antonia Gonzaga y Caracciolo. Le sucedió su hijo.

 Antonio Ciriaco Bellvís de Moncada y Álvarez de Toledo (Madrid, 8 de agosto de 1775-10 de agosto de 1842), VIII marqués de Benavites, XII conde de Villardompardo,  X marqués de Villamayor de las Ibernias, XI marqués de Agrópolis, IV marqués de Bélgida, X marqués de Adeje, VII marqués de Orellana la Vieja,  XIX conde de Tendilla, XIII conde de la Gomera, VIII conde de Villamonte, VIII conde de Sallent, XVI conde de Coruña, conde del Sacro Romano Imperio.
 Se casó en Madrid el 16 de enero de 1799 con María Benita de los Dolores Palafox y Portocarrero, VII condesa de Montijo. Le sucedió su nieto, hijo de su hija

Rehabilitado en 1893 por:

Bernardino de Melgar y Álvarez de Abreu (Mondragón, 15 de octubre de 1862-1942), IX marqués de Benavites, VII marqués de San Juan de Piedras Albas, VI marqués de Canales de Chozas, señor de Alconchel, senador del reino, diputado a Cortes, gentilhombre de cámara de S.M. con ejercicio y servidumbre, Gran Cruz de Carlos III, Académico de la Real Academia de la Historia.
 Se casó el 24 de septiembre de 1892 en Balmaseda con María de los Dolores Hernández y Torres Gorrita. Le sucedió, en 1951, su hija:

 María de los Dolores de Melgar y Hernández (n. en 1893), X marquesa de Benavites, VIII marquesa de San Juan de Piedras Albas, VII marquesa de Canales de Chozas.
 Se casó con Manuel García Iraola. Sin descendientes. Cedió el título a su sobrino.

 José Luis de Narváez y de Melgar (n. 1923), XI marqués de Benavites.
 Se casó con María Antonia de Muguiro. Le sucedió, en 1995, su hijo:

 Juan Antonio de Narváez y Muguiro (m. Madrid, 21 de enero de 2015), XII marqués de Benavites.
 Se casó con María Rezola Sáenz de Heredia. Le sucedió su hijo.

 Juan Antonio Narváez y Rezola, XIII marqués de Benavites y actual titular.

Referencias

Bibliografía

Benavites
Marquesados creados por Felipe IV

Marquesado de Benavites


Jack Oakie (født Lewis Delaney Offield; 12. november 1903, død 23. januar 1978) var en amerikansk skuespiller, der hovedsagelig arbejde i film, men arbejder også på scenen, radio og tv. Han er bedst husket for at portrættere Napaloni i Charlie Chaplins Diktatoren (1940), som han modtog en nominering til en Oscar for bedste mandlige birolle for.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra Missouri
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere
Pseudonymer

Jack Oakie


Maria Emilia Seymour-Conway, marquise de Hertford (née Fagnani ;  - ), surnommée « Mie-Mie », est une noble britannique d'origine italienne.

Biographie

Origines
Fille illégitime de Costanza Brusati, devenue par mariage marquise Fagnani, sa véritable paternité reste entourée de controverses.

Au cours de leurs longs voyages en Europe du Nord, le marquis Giacomo II Fagnani et son épouse Costanza Brusati rencontrent en Angleterre Henry Herbert (10e comte de Pembroke), un aristocrate anglais bien connu pour ses intrigues amoureuses avec des femmes italiennes. Les trois voyagent ensemble et le comte de Pembroke commence une liaison secrète avec la marquise Fagnani.

À l'hiver 1769, Costanza Brusati (qui quitte son mari) et le comte de Pembroke arrivent à Londres, où il la présente à un ami, William Douglas (4e duc de Queensberry), qui compte parmi les bons vivants les plus connus du règne de George III et est connu sous le nom de "Old Q" parce que cette lettre est peinte sur la porte de sa voiture. Peu de temps après, Douglas et Costanza Brusati entament une relation.

Le 25 août 1771, au White's club de St James's, Douglas envoie une lettre à son ami George Selwyn (un éminent homme politique) que la nuit précédente, la marquise Fagnani a donné naissance à une fille nommée Maria Emilia, et qu'il est le père. Selwyn prend la garde du nouveau-né et l'élève comme sa propre fille, faisant naître des rumeurs selon lesquelles il pourrait en fait être le vrai père.

Garde
Peu de temps après août 1771, Costanza Brusati revient avec son mari qui reconnait Maria Emilia (connue dans la famille sous le nom de "Mie-Mie") comme sa fille; cependant, l'enfant reste en Angleterre. Ils ont plus tard deux enfants : Federico (né en 1775) et Antonia Barbara Giulia Faustina Angiola Lucia (surnommée Antonietta ; née en 1778).

Costanza, pour faire plaisir à ses beaux-parents Federico II Fagnani et Rosa Clerici, demande en 1777 que Douglas intervienne pour tenter de ramener sa fille en Italie. Cependant, il refuse d'intercéder avant que Selwyn ne soit néanmoins contraint d'amener Mie-Mie à Paris afin que sa mère puisse la ramener à Milan.

En 1786, après la mort de Federico II Fagnani, George Selwyn arrive en Italie pour convaincre Costanza de lui rendre Mie-Mie. À la fin, la marquise accepte et permet à George Selwyn de nommer sa fille comme son héritière, de plus, le duc de Queensberry laisse une grande partie de sa fortune à Maria Emilia à sa mort en 1810.

Mariage
Le 18 mai 1798, Maria Emilia épouse Francis Seymour-Conway, comte de Yarmouth, fils et héritier de Francis Ingram-Seymour-Conway (2e marquis d'Hertford). Ils ont trois enfants :

 Lady Frances Maria Seymour-Conway (décédée en 1822).
 Capitaine Richard Seymour-Conway,  marquis de Hertford (1800–1870).
 Lord Henry Seymour-Conway (1805-1859).

On dit que lorsque le roi George III était fou, il a annoncé qu'il allait prendre Lady Yarmouth comme maîtresse.

Séparation d'avec le mari
Malgré sa richesse, la famille Seymour-Conway n'a jamais accepté Maria Emilia en raison de son origine illégitime, et à la fin cela affecte son mariage : après la naissance de son dernier enfant, elle déménage à Paris, où elle reste jusqu'à la fin de sa vie. Parce qu'elle n'a jamais divorcé de son mari, à la mort de son beau-père en 1822, elle devient la marquise de Hertford.

Héritage
La bataille complexe pour la garde de Mie-Mie et surtout son existence controversée pendant de nombreuses années à Londres et à Paris ont un écho considérable dans la société aristocratique et bourgeoise de son temps . William Makepeace Thackery parodie son mari en tant que marquis de Steyne dans son chef-d'œuvre, Vanity Fair  .

Références

Liens externes

Famille Seymour
Noblesse italienne
Maison de Douglas et Angus
Marquise britannique
Décès en mars 1856
Naissance en août 1771
Décès à 84 ans

Maria Seymour-Conway


Yōjirō Takita (滝田 洋二郎 Takita Yōjirō, born December 4, 1955) is a Japanese filmmaker. Takita received an Oscar for Best Foreign Language Film for his 2008 drama Departures. It marked the first time a Japanese film won the award after the category first became competitive in 1957.

Career
Yōjirō Takita entered the film industry through Mukai Productions, where he served as an assistant director. Takita first came to prominence with the long-running, popular light-comic pink film  series, started by Shin'ya Yamamoto in 1975, and which Takita began directing in 1982 at Shintōhō Eiga. Later, for the Nikkatsu studio, Takita filmed similar Molester's films as part of that studio's Roman Porno line. Molester's School Infirmary (1984), Molester's Tour Bus (1985) and Molester's Delivery Service (1986) are some of these titles. Takita's 1986 mainstream comedy, No More Comic Magazines! received critical praise, and he has produced several popular films since then. Yomiuri Shimbun writes that Takita's films usually have, "a warm tenderness, reflecting his bright and upbeat personality."

In 2001, he directed Onmyoji, an original work by Baku Yumemakura. It became an international hit and received a prize at The Neuchâtel International Fantastic Film Festival in 2002. He directed Onmyoji 2 in 2003.

His 2008 film  won the Best Foreign Language Film at the U.S. 81st Academy Awards. He also won the 2009 Japan Academy Prize for Director of the Year, among other accolades, for the film.

Filmography as director
 Comic Magazine (コミック雑誌なんかいらない! - Komikku zasshi nanka iranai!) (1986)
 Itoshino Half Moon (愛しのハーフ・ムーン) (1987)
 The Yen Family (木村家の人々 - Kimurake no hitobito) (1988)
 Let's Go to the Hospital (病院へ行こう - Byōin e ikō) (1990)
 Love Never Dies (Sickness is in the Mind: Let's go to the Hospital 2)" (病は気から 病院へ行こう2 - Yamai Wa Kikara: Byōin e ikō 2) (1992)
 We Are Not Alone (Made in Japan) (僕らはみんな生きている - Bokura wa minna ikite iru) (1993)
 The City That Never Sleeps: Shinjuku Shark (眠らない街 新宿鮫 - Nemuranai machi: Shinjuku Same) (1993)
 The Tropical People (熱帯楽園倶楽部 - Nettai rakuen kurabu) (1994)
 Sharan Q no enka no hanamichi (シャ乱Qの演歌の花道) (1997)
 The Exam (お受験 - O-juken) (1999)
 Secret (秘密 - Himitsu) (1999)
 The Yin-Yang Master (陰陽師 - Onmyōji) (2001)
 When the Last Sword Is Drawn (壬生義士伝 - Mibu gishi den) (2003) (Won Best Film at the 27th Japan Academy Film Prize)
 Onmyoji: The Yin Yang Master II (陰陽師II) (2003)
 Ashurajō no Hitomi (2005)
 The Battery (バッテリー) (2007)
 Departures (おくりびと - Okuribito) (2008) (Won Best Film at the 32nd Japan Academy Film Prize and Best Foreign Language Film at the 81st Academy Awards)
 Fisherman Sanpei (釣りキチ三平 - Tsurikichi Sanpei) (2009)
 Tenchi: The Samurai Astronomer (天地明察) (2012)
 The Last Recipe (ラストレシピ) (2017)
 Sakura Guardian in the North (北の桜守) (2018)

Pink Films
 Molester and the Female Teacher (痴漢女教師 - Chikan onna kyoshi) (1981)
 (官能団地 上つき下つき刺激つき - Kanno danchi: Uetsuki shitatsuki shigekitsuki) (1982)
 Molester's Train: Please Continue (痴漢電車 もっと続けて - Chikan densha: motto tsuzukete) (1982)
 Molester's Train: Hunting In A Full Crowd (痴漢電車 満員豆さがし - Chikan densha: Man'in mamesagashi) (1982)
 Molester's Train: Momoe's Tush (痴漢電車 百恵のお尻 - Chikan densha: Momoe no oshiri) (1983)
 Serial Rape (連続暴姦 - Renzoku bokan) (1983)
 Molester's Train: Rumiko's Tush (痴漢電車ルミ子のお尻 - Chikan densha: Rumiko no oshiri) (1983)
 Molester's Train: Keiko's Tush (痴漢電車 けい子のヒップ - Chikan densha: Keiko no hip)
 OL24 ji: Bishoujo  - (OL 24 時 媚娼女) (1984)
 High Noon Ripper (真昼の切り裂き魔 - Mahiru no kirisakima) (1984)
 Goodbye Boy (グッバイボーイ) (1984)
 Molester's School Infirmary (痴漢保険室 - Chikan hokenshitsu) (1984)
 Groper Train: Search for the Black Pearl (痴漢電車 下着検札 - Chikan densha: shitagi kensatsu) (1984)
 Groper Train: Wedding Capriccio (痴漢電車 ちんちん発車 - Chikan densha: chinchin hassya) (1984)
 Molester's Train: Best Kept Secret Live Act (痴漢電車極秘本番 - Chikan densha: gokuhi honban) (1984)
 Molester's Train: Blast Off (痴漢電車 ちんちん発車 - Chikan densha: chin chin hassha) (1984)
 (絶倫ギャル やる気ムンムン - Zetsurin gal: Yaruki mun mun) (1985)
 Pink Physical Examination (桃色身体検査 - Momoiro shintai kensa) (1985)
 Molester's Tour Bus (痴漢通勤バス - Chikan tsukin bus) (1985)
 Molester's Train: One Shot Per Train (痴漢電車 車内で一発 - Chikan densha: shanai de ippatsu) (1985)
 Molester's Train: Seiko's Tush (痴漢電車 聖子のお尻 - Chikan densha: Seiko no oshiri) (1985)
 Molester's Train: 1 Centimeter From The Wall (痴漢電車 あと奥まで1cm - Chikan densha: ato oku made 1cm) (1985)
 ザ・緊縛 (1986)
 Za Mania: Kaikan seitai jikken (ザ・マニア 快感生体実験) (1986)
 Time Escapade: 5 Seconds Til Climax (タイム・アバンチュール 絶頂5秒前 - Time adventure: zeccho 5-byo Mae) (1986)
 Hamidashi School Mizugi (はみ出しスクール水着) (1986)
 Molester's Delivery Service (痴漢宅配便 - Chikan takuhaibin) (1986)

Filmography as assistant director
 実録 痴漢教師 (1983)
 猟奇薔薇化粧 (1979)
 下落合焼とりムービー (1979)
 デパート・ガール 恍惚三姉妹 (1978)

References

External links

1955 births
Living people
Directors of Best Foreign Language Film Academy Award winners
Japan Academy Prize for Director of the Year winners
Japanese film directors
Pink film directors
Samurai film directors
People from Toyama Prefecture
Recipients of the Medal with Purple Ribbon

Yōjirō Takita


În arșița nopții  (titlu original: în ) este un film american din 1967 regizat de Norman Jewison și produs de Walter Mirisch. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Sidney Poitier și Rod Steiger. A câștigat Premiul Oscar pentru cel mai bun film și pentru cel mai bun actor (Rod Steiger). Scenariul este scris de Stirling Silliphant după un roman omonim de John Ball. Filmul a avut două continuări, They Call Me Mister Tibbs! în 1970 și Organizația în 1971.

Prezentare

Prezintă povestea lui Virgil Tibbs, un detectiv de culoare al poliției din Philadelphia, care se implică în investigația unei crime într-un mic oraș din Mississippi.

Distribuție
 Sidney Poitier – Virgil Tibbs
 Rod Steiger – Gillespie
 Warren Oates – Sam Wood
 Lee Grant – Mrs. Colbert
 Larry Gates – Endicott
 James Patterson – Mr. Purdy
 William Schallert – Mayor Schubert
 Beah Richards – Mama Caleba
 Peter Whitney – Courtney
 Kermit Murdock – Henderson
 Larry D. Mann – Watkins
 Matt Clark – Packy
 Arthur Malet – Ulam
 Quentin Dean – Delores
 Scott Wilson – Harvey Oberst
 Timothy Scott – Shagbag
 William C. Watson – McNeil
 Eldon Quick – Charles Hawthorne
 Stuart Nisbet – Shuie
 Peter Masterson – Fryer
 Jester Hairston v butler
 Anthony James – Ralph
 Harry Dean Stanton – polițist  ()
 Clegg Hoyt – polițist (ultimul său rol, a decedat la două luni după premiera filmului) ()

Note

Literatură
 ;

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1967
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Norman Jewison
Filme premiate cu Oscar
Filme de mister
Filme dramatice americane
Filme polițiste
Filme din Registrul Național de Film (SUA)

În arșița nopții (film)


Bilal El Khannous (    ;Grimbergen - 10 de maio de 2004) é um jogador de futebol profissional que joga como meio- campista do Genk, clube belga da Pro League .

Carreira
É um expoente juvenil do Anderlecht, antes de se mudar para o Genk em 2019. Em 24 de julho de 2020 assinou seu primeiro contrato profissional. Ele fez sua estreia na liga em 21 de maio de 2022 contra o Mechelen .

Nascido na Bélgica, ele joga pela seleção do Marrocos , é descendente de marroquinos. Já jogou na seleção juvenil da Bélgica, mudou para representar os Sub-20 de Marrocos .

Em 10 de novembro de 2022, ele foi convocado para a seleção de 26 jogadores do Marrocos que se tornou a primeira seleção africana a disputar uma semifinal em copas na Copa do Mundo da FIFA 2022 no Catar.

Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2022
Futebolistas do Koninklijke Racing Club Genk
Futebolistas da Bélgica
Futebolistas de Marrocos

Bilal El Khannous


El arroyo de las Cañas es un curso de agua uruguayo que atraviesa el departamento de Durazno perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río de la Plata.

Nace en la cuchilla Grande del Durazno y desemboca en el río Negro tras recorrer alrededor de 52 km.

Referencias

Cuenca del río Negro (Uruguay)
Cañas
Cañas

Arroyo de las Cañas (Durazno)


The Sword in the Stone, cu sensul de Sabia din stâncă, este un roman al scriitorului britanic T. H. White, publicat în 1938, inițial ca o lucrare de sine stătătoare, în prezent ca prima parte a unei tetralogii, The Once and Future King. ISBN-ul cărții este 0-399-22502-3. Fantezie a copilăriei regelui Arthur, este o lucrare sui generis care combină elemente de legendă, istorie, fantezie și comedie. Walt Disney Productions  a adaptat povestea într-un film de animație omonim, iar BBC l-a adaptat într-un program radio.

Rezumat

Premisa romanului este că tinerețea lui Arthur (Wart), despre care nu pomenește Thomas Mallory, a fost o perioadă în care a fost pregătit de Merlyn pentru folosirea puterii și a vieții regale. Merlyn îl transformă magic pe Wart în diferite animale uneori. El are, de asemenea, mai multe peripeții ca om, la un moment dat întâlnindu-se cu haiducul Robin Hood (care este menționat în roman ca Robin Wood). Cadrul romanului se bazează pe Anglia medievală, în locuri care încorporează cunoștințele considerabile ale lui White despre cultura medievală (ca și în ceea ce privește vânătoarea, falconeria și jocuri ecvestre). Cu toate acestea, autorul nu a căutat ca romanul să aibă o acuratețe istorice consecventă și încorporează unele anacronisme evidente (ajutat de conceptul că Merlyn trăiește înapoi în timp, mai degrabă decât înainte, spre deosebire de toți ceilalți).

Revizuiri
Prima ediție a editurii Collins a fost rescrisă parțial pentru  Putnam]] în America. Versiunea apărută în 1958 în tetralogie a fost revizuită în mod substanțial, pentru a încorpora parțial evenimentele și temele pe care White intenționase inițial să le acopere într-un al cincilea volum (care a fost publicat în cele din urmă după moartea sa, ca The Book of Merlyn). În acest scop, versiunea revizuită include mai multe episoade noi, inclusiv un pasaj pacifist în care Arthur este transformat într-o gâscă sălbatică care zboară atât de sus încât să nu poată percepe granițele naționale. Acesta lasă netratate câteva dintre episoadele apărute în original (în special bătălia lui Merlyn cu Madam Mim, care a apărut și în filmul Disney). Unii critici au considerat că versiunea revizuită este inferioară originalului. Editorii au avut tendința de a continua utilizarea versiunilor originale atunci când au fost publicate independent de tetralogie; versiunile originale, americane și Once and Future King sunt încă tipărite.

Motivele pentru care White a făcut ultimele revizii sunt deschise speculațiilor. The Sword in the Stone, deși include unele teme serioase, este într-o oarecare măsură o fantezie destul de capricioasă a utopiei Merry England. Legătura sa cu legenda arturiană clasică era de fapt destul de limitată. Este de asemenea posibil ca scriitorul să fi fost într-o dispoziție mai întunecată după cel de-al doilea război mondial. S-a mai spus că, datorită cenzurii de război, editorii nu au dorit să tipărească unele dintre cele mai stridente sentimente anti-război ale lui White (care sunt foarte răspândite în Cartea lui Merlyn).

Adaptări

Walt Disney a realizat o adaptare de film animat,  The Sword in the Stone - Sabia din stâncă, filmul a fost lansat prima dată la 25 decembrie 1963 de către Buena Vista Distribution. La fel ca majoritatea filmelor Disney, se bazează pe complotul general al poveștii originale, dar o mare parte din substanța poveștii este schimbată considerabil.

Dramatizare radio
BBC a difuzat o dramatizare radio în șase părți în 1939, cu muzică incidentală de Benjamin Britten. Acest serial a fost reînviat în 1952, în urma re-descoperirii coloanei sonore a lui Britten după ce a fost crezut pierdut. O nouă adaptare radiofonică BBC a fost produsă în 1982, în care a jucat Michael Hordern în rolul lui Merlyn. Hordern a jucat anterior un alt mare vrăjitor din literatură, anume Gandalf, creat de Tolkien, în adaptarea radiofonică BBC din 1988 a filmului Stăpânul inelelor .

Premii
În 2014, The Sword in the Stone a primit premiul Retro-Hugo pentru cel mai bun roman din anul 1939.

Referințe

Premiul Hugo pentru cel mai bun roman
Romane din 1938
Romane britanice
Romane fantastice
Bildungsroman
Legenda regelui Arthur
Cărți după care s-au făcut filme

Sabia din stâncă


Sevhil Musaeva-Borovîk (sau Sevğil Musayeva-Borovyk, în , în ; ) este o jurnalistă ucraineană din Crimeea, Ucraina, redactor-șef de publicații online pentru "Ukrayinska Pravda" și inițiatoarea portalului web "Krym_SOS".

Biografie
Născută în 1987 în , lângă Samarkand, Sevhil s-a reîntors cu familia ei în Crimeea în anul 1989, atunci când restricțiile împotriva tătarilor din Crimeea în Uniunea Sovietică au fost abandonate. S-au stabilit în Kerci, în provincia Crimeea. Între 2004-2010 a studiat la Institutul de Jurnalism din cadrul Universității din Kiev. În această perioadă Musayeva a lucrat, de asemenea, pentru diverse agenții media și edituri, cum ar fi Ekonomichni novyny, Delo, Vlast deneg.

Din iunie 2011 până în august 2013 a lucrat ca și corespondent pentru "Forbes Ucraina" până când editura a fost cumpărată de către Serghei Kurcenko. În timpul protestelor Euromaidan, Musaeva s-a numărat printe activiști și a creat rapoarte pentru proiectul Hubs pe Facebook. În februarie 2014 a lansat site-ul "Hubs" ca portal web de știri, devenind redactor-șef. După anexarea Crimeei de către Federația Rusă, a devenit, de asemenea, una dintre fondatorii proiectului internet, Krym_SOS. Începând din octombrie 2014 Musaeva este redactor-șef al revistei online .

În august 2014 Sevhil Musaeva s-a căsătorit cu Andrii Borovîk.

Note

Legături externe
 Krym_SOS
 Hubs

Nașteri în 1987
Oameni în viață
Jurnaliști ucraineni

Sevhil Musaeva-Borovîk


Several countries have one or more national theatres. This component in the name of a theatre indicates that the funding is not only a concern of private investors or the local city, but of the national or federal budget. The Comédie-Française in Paris, founded in 1680, is widely considered to be the world's first national theatre.

Albania: National Theatre of Albania
Argentina: Teatro Nacional Cervantes
Australia:
National Theatre in St Kilda, Victoria
National Theatre in Launceston, Tasmania
Austria: Burgtheater in Vienna
Bosnia and Herzegovina:
Sarajevo National Theatre
Croatian National Theatre in Mostar
Brazil:
Teatro Nacional Cláudio Santoro in Brasília
Theatro Municipal do Rio de Janeiro
Bulgaria: Ivan Vazov National Theatre
Canada: National Arts Centre of Canada in Ottawa
China: The National Centre for the Performing Arts in Beijing
Costa Rica: Teatro Nacional de Costa Rica
Croatia: National Theatres, including
Croatian National Theatre in Zagreb
Croatian National Theatre in Split
Croatian National Theatre in Osijek
Czech Republic:
National Theatre in Prague
National Theatre in Brno
National Moravian-Silesian Theatre in Ostrava
Denmark: Royal Danish Theater
The Old Stage, Kongens Nytorv
Copenhagen Opera House
Royal Danish Playhouse
Stærekassen
El Salvador: Teatro Nacional de El Salvador, San Salvador
Ethiopia: Ethiopian National Theatre, Addis Ababa
Finland: Finnish National Theatre
France:
Comédie-Française
Odéon-Théâtre de l'Europe
Théâtre national de la Colline
National Theatre of Strasbourg (Théâtre national de Strasbourg)
Théâtre national de Chaillot
Théâtre national de l'Opéra Comique
Germany: The National Theatres in Munich, in Mannheim and in Weimar
Ghana: The National Theatre in Accra
Greece: The National Theatre in Athens and the National Theatre of Northern Greece in Thessaloniki
Hungary: The National Theatres in Budapest, Győr, Miskolc, Pécs and Szeged
Iceland: Þjóðleikhúsið (National Theatre), Reykjavík
India: National Theatre (Kolkata), Kolkata, India
Ireland: The Abbey Theatre, Dublin
Israel: Habima Theatre, Tel Aviv
Italy: National Dramatic Theatre, Rome
Japan:
 National Theatre, Tokyo
 New National Theatre, Tokyo
 National Noh Theatre, Tokyo
 National Bunraku Theatre, Osaka
 National Theater Okinawa, Urasoe
Kenya: Kenya National Theatre
Latvia: Latvian National Theatre, Riga
Malaysia: National Theater in Kuala Lumpur
Mali: Palais de la Culture Amadou Hampaté Ba
Malta: Manoel Theatre, Valletta
Mexico: National Theatre of Mexico, Mexico City
Moldova:
Bălți National Theatre
Chişinău National Theatre, Chişinău
Montenegro: Montenegrin National Theatre, Podgorica
Netherlands: Het Nationale Theater, The Hague
Myanmar: National Theatre of Yangon, National Theatre of Mandalay
Norway: Nationaltheatret (National Theatre) in Oslo
Nigeria: National Arts Theatre in Lagos
Philippines: Tanghalang Pambansa (National Theater) in the Cultural Center of the Philippines Complex, Manila
Poland: The Teatr Narodowy in Warsaw
Portugal:
 The Teatro Nacional D. Maria II in Lisbon
 The Teatro Nacional de São Carlos in Lisbon
 The Teatro Nacional São João in Oporto
Republic of Ireland: The National English language Theatre of Ireland in Dublin is more commonly called the Abbey Theatre. The National Irish language Theatre is the Taibhdhearc in Galway.
Romania:
 National Theatre Bucharest
 Cluj-Napoca National Theatre
 Iaşi National Theatre
Serbia:
National Theatre in Belgrade
Serbian National Theatre in Novi Sad
Slovakia: Slovak National Theatre
Slovenia:
Ljubljana Slovene National Theatre Drama
Maribor Slovene National Theatre
Nova Gorica Slovene National Theatre
Sri Lanka: Navarangahala in Colombo
Somalia: National Theatre of Somalia in Mogadishu
South Korea: National Theater of Korea in Seoul
Spain:
Castile: Teatro Nacional María Guerrero, Madrid
Catalonia: National Theatre of Catalonia, Barcelona
Sweden: Royal Dramatic Theatre, Stockholm
Taiwan:
 National Kaohsiung Center for the Arts, Kaohsiung
 National Theater and Concert Hall, Taipei
 National Taichung Theater, Taichung
Thailand: National Theatre of Thailand in Bangkok
Turkey: Turkish State Theatres
Uganda: National Theatre of Uganda
United Arab Emirates: The National Theater in Abu Dhabi
United Kingdom:
The Royal National Theatre or The National Theatre on London's South Bank
Scotland: The National Theatre of Scotland
Wales: National Theatre Wales, Theatr Genedlaethol Cymru (Welsh Language)
National Theatre of Venezuela

Not national theatres
Some theatres carry "national theatre" in their name without being governmentally funded national theatres:
United States: The National Theatre in Washington, D.C.
Vietnam: Hanoi Opera House in Hanoi

See also
National Theatre (disambiguation), a list of theatres that include the term "National Theatre"

References

National

List of national theatres


Cattleya grandis é uma espécie de planta do gênero Cattleya e da família Orchidaceae.
Pertence a Cattleya série Cattleyodes (Schltr.) Van den Berg. Esta espécie é típica da Mata Atlântica do Sul da Bahia, ocorrendo geralmente como epífita. Nas áreas de transição mais secas, é frequentemente encontrada como rupícola. A espécie mais parecida é Cattleya tenebrosa, da qual difere por apresentar partes vegetativas mais estreitas, todos os segmentos florais mais estreitos e geramlente mais claros, e o labelo bem claro, esbranquiçado com delicadas estrias rosa.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 2006 por Arthur A. Chadwick.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Laelia grandis  Lindl.
 Bletia grandis  (Lindl.) Rchb.f.
 Brasilaelia grandis  (Lindl.) Gutfreund
 Chironiella grandis  (Lindl. & Paxton) Braem
 Sophronitis grandis  (Lindl.) Van den Berg & M.W.Chase

Forma de vida
É uma espécie epífita, rupícola e herbácea.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada no estado brasileiro de Bahia.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de van den Berg, C. Cattleya  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Cattleya grandis no projeto Flora e Funga do Brasil

Cattleya
Plantas descritas em 2006
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Cattleya grandis


Pascual Coña, né vers la fin des années 1840 et mort le 28 octobre 1927 est un mapuche de la zone du lac Budi (Chili), qui a raconté en mapudungun sa vie et les coutumes des mapuches de son époque au missionnaire capucin Ernesto Wilhelm de Moesbach. Profitant des longs hivers, Moesbach s'est entretenu pendant quatre ans avec Coña. Pour cela, il se déplaçait à son domicile et prenait directement la dictée de Coña ou bien transcrivait les conversations qu'ils avaient ensemble. Le résultat final a été la publication du livre bilingue (mapudungun/espagnol)  Vida y costumbres de los indígenas araucanos en la segunda mitad del siglo XIX (Vie et habitudes des indigènes araucans dans la deuxième moitié du ), un texte d'importance majeure puisque non seulement il y relate son autobiographie, mais en plus il y décrit les mœurs et usages mapuches, ce qui en fait une source essentielle pour l'étude du peuple et de la langue mapuche au .

Biographie
Ce que l'on connaît de la vie de Pascual Coña provient presque en totalité de son propre récit et des notes de Moesbach qui l'accompagnent. Son père s'appelait Tomás Coña, et était le fils d'Ayllapang. Il était né à Rauquenhue (actuelle Piedra Alta) ; sa mère, fille de Payllaw y Wenter, se prénommait Juana et était née à Huapi. Ces deux localités se trouvent à proximité de Port Saavedra, sur la côte nord de la région historique d'Araucanie. Tomás Coña et Juana n'étaient pas chrétiens et s'étaient mariés à la mode mapuche (rapt de la fiancée) ; ils eurent plusieurs enfants, dont Pascual était l'aîné. Ses frères et sœur s'appelaient Felipe, María, Carmelita, Fidel et Juana. Pascual est éduqué dans la mission Budi et après un apprentissage de charpentier à Santiago, mais il doit revenir sur ses terres, son père le croyant mort près avoir reçu sa photographie par courrier. Pendant l'occupation de l'Araucanie il collabore avec les troupes chiliennes sous les ordres de son lonko, Pascual Painemilla. Il voyage en Argentine où il est reçu par le président Julio Roca. Il a été marié deux fois : sa première épouse est décédée et la deuxième l'a quitté.

Après avoir perdu ses terres tombées aux mains d'un colon chilien il est envoyé ailleurs et on le nomme nomme chef de village indigène (en espagnol : jefe de reducción, chef de réduction). C'est la raison pour laquelle quelques auteurs le considèrent comme cacique, titre qui lui est attribué dans le recueil de ses Mémoires à partir des années 1970.

Bibliographie

Liens externes

 Page en Mémoire Chilienne

Références

Mapuche
Littérature chilienne
Naissance dans la région d'Araucanie
Date de naissance incertaine (XIXe siècle)
Décès en octobre 1927

Pascual Coña


Angelika Niebler (18 de fevereiro de 1963, Munique, Alemanha) é uma política alemã. É afiliada à União Social Cristã e ao Partido Popular Europeu. É membro do Parlamento Europeu desde 1999.

Mulheres da Alemanha na política
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Angelika Niebler